Метаданни
Данни
- Серия
- Инспектор Морз (7)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Secret of Annexe 3, 1986 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Силвияна Петрешкова-Златева, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,4 (× 7 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- Boman (2008)
Издание:
Колин Декстър. Поздрави от рая
Първо издание
Издателска къща „АБАГАР“, София
ISBN 954–8004–45–3
Превод от английски: Силвияна Петрешкова-Златева, 1992
Художник на корицата: Димитър Стоянов, 1992
Фотографика: Любомир Калев, 1992
Редактор Теодор Михайлов
Печат: ДФ „АБАГАР“, В. Търново
c/o ANTHEA, Varna
Pan Books Ltd, 1987
История
- — Добавяне
ЧЕТВЪРТА ГЛАВА
30/31 декември
Най-ужасното чувство на света е да ти се спи, когато не си в леглото си и няма никакъв начин да попаднеш там.
Винаги, когато мис Сара Джонстън се почувстваше уморена — а това обикновено ставаше в ранните часове на вечерта — комично големите кръгли очила, които ограждаха кръглите и лъчезарни очи, постепенно се плъзваха все по-надолу по малкия й правилен нос. В подобни моменти гласът й (в действителност) звучеше само привидно учтиво, докато тя говореше по един от двата ултрамодерни телефона, в зависимост от това по кой от тях се интересуваха от компетентното й мнение. Освен това в подобни случаи някои от късните гости, чакащи да се регистрират в хотел „Хауърд“, вероятно приемаха изразите, с които тя ги приветстваше за добре дошли, като проява по-скоро на механична формалност. Нов очите на Джон Биниън същата тази невзрачна женица на около четиридесет години не можеше да причини кой-знае каква вреда. Той я бе назначил преди пет години: отначало като набедено момиче за рецепцията, после (имайки склонност да разпознава истинските съкровища, щом му попаднат пред погледа)като негова неофициална „мениджърка“ — въпреки че жена му Катрин (неприятна и лишена от чар жена) все пак настояваше името й да се появява за тежест в хотелските писания, както и по брошурите, рекламиращи организирани почивки за специални случаи.
Като Великден например.
Или Света Троица.
Или Коледа.
Или, както видяхме, Нова година.
Тъй като Коледа вече бе минала, Сара Джонстън очакваше официалния си едноседмичен отпуск: цяла седмица далеч от всичко и най-вече от новогодишните празненства — по някакви причини те никога не я бяха изпълвали с несдържан ентусиазъм.
Изглежда, че за Коледното тържество отново щеше да има повече от достатъчно кандидати и тъкмо поради този факт — въпреки че не само заради това — Джон Биниън беше впрегнал всичките си сили, за да пригоди наскоро закупеното крило, което не бе особено добре уредено, за използване. Отначало той бе искал разрешение за строителството на едноетажен коридор, свързващ хотел „Хауърд“ и тази неизползваема пристройка. Но въпреки че въпросното разстояние беше само около двадесетина метра, съпътстващите проблеми около възможното пропадане на терена, приземните етажи, отводняването, аварийните изходи, доставката на стоки и газопроводите бяха така смущаващо сложни, че той почти изостави първоначалните си планове за съединяване на пристройката и сградата и се насочи към организирането на самостоятелно крило, отделено от основния хотелски комплекс. А дори и подобна ограничена амбиция се оказваше (според Биниън) невероятно скъпа. Дълготрайният белег на подобна разточителност беше жълтият кран; който стоеше, подобно на огромна главна гръцка буква „гама“, в градината зад постройката, там, където някога бе имало хризантеми и напръстници. От края на август прахът, който непрекъснато проникваше от скелето от трупи, съперничеше в досадна степен с безспирната смесица от цимент, тракане и чукане, които отмерваха часовете за работа и свободни занимания. Но с напредването на зимата — и особено по време на рекордно силните дъждове през ноември — започнаха да се появяват подобни неудобства, които, от гледна точка на настоящето, не бяха нищо повече от леки дразнения. Площта, където строителите работеха дни наред, се превръщаше в тресавище от тъмнооранжева кал, която полепваше плътно и навсякъде и напомняше за картините на известен художник. Калта беше навсякъде: тя запълваше колелата на работните колички; полепваше по повърхността на гредите и дъсчените пътеки, които опасваха мястото и свързваха по-сухите му части; и (може би най-досадното) лепнеше по главния вход към хотела, както и в страничните входове към заформящото се крило, подобно на подстъпите към доилното отделение в Долината на Големите мандри. По отношение на хотелските тарифи очевидно бе направен компромис и Биниън съвсем уместно бе отбелязал в рекламните брошури неповторимото намаление от 15 процента върху цената на стаите в основната сграда на хотела и 25 процента (не по-малко!) от цената на трите двойни и едната единична стая на приземния етаж на полуготовата пристройка. И наистина, това беше добра сделка: нямаше работници, нямаше шум, нямаше каквито и да било неудобства по време на празниците — освен онази вездесъща кал…
Крайният резултат от тези затруднения и от продължителното лошо време в началото на декември бе, че при ежедневното почистване с прахосмукачки и изстъргването на калта много черги, килими и пътеки от линолеум имаха такава силна нужда от нещо по-силно от обикновен шампоан след заминаването на Коледните гости, че бе взето решение на 30-ти да се проведе широкомащабна акция за почистване като подготовка за пристигането на Новогодишния контингент — или по-голямата част от него — по обяд на 31-ви. Но се появиха проблеми. Беше доста трудно в такъв момент да се наемат сервитьорки, прислужници и камериерки. Но когато в случаи като сегашния имаше нужда от спешна помощ, и в случай че, както беше сега, две от постоянните чистачки бяха повалени от грип, оставаше само едно: самият Биниън, недоволната му съпруга Катрян, Сара Джонстън и по-младата помощничка на Сара на рецепцията — Керълайн, да бъдат призовани за действие рано сутринта на 30-ти. Въоръжени с лопатки за смет, четки, гумени миялки и прахосмукачки, те предприеха своята атака срещу омразните помещения и то с такъв добър резултат, че още същата вечер всички стаи и коридори както в основната сграда, така и в пристройката, бяха напълно почистени от полепналата и утъпкана кал, останала след Коледните гуляйджии и всъщност след техните предшественици. Когато всичко бе приключило, Сара се почувства така уморена, както рядко й се беше случвало, въпреки че подобни непривични физически усилия съвсем — и даже ни най-малко! — не й бяха неприятни. Наистина, тя усещаше болка на много места по тялото си, за които почти бе забравила, че могат да действат, особено частите под ребрата и мускулите точно зад колената й. Но подобна физическа дейност засилваше приятното предвкусване на предстоящия празник; и за да покаже на света, че може да е на нивото на останалите, и то на най-добрите от тях, тя задълго се бе потопила в ароматна баня, преди да позвъни на единствената си истинска приятелка, Джени, за да й каже, че е променила решението си, чувства се добре и гори от желание да отиде, и в края на краищата с удоволствие би дошла на тържеството, организирано в апартамента на Джени в Северен Оксфорд същата вечер (само на хвърлей разстояние, както се оказа, от малката ергенска обител на Морс). Познатите на Джени, въпреки че бяха със съмнителен морал, бяха също така (почти неизменно) без съмнение интересни. И точно в 1:20 ч. след полунощ един шкембест германец на средна възраст, проявяващ досадно предпочитание към творбите на Томас Ман, неочаквано бе попитал полупияната Сара (да, точно така!) дали не иска да легне с него. И, въпреки краткотрайното си познанство с този мъж, тя не се съпротивлява особено много, когато бе почти завлечена в празната стая на Джени, където набързо се бе любила с оня космат адвокат от Бергиш Гладбах. Тя не си спомняше съвсем ясно как бе стигнала до апартамента си на Мидъл Уей — улицата (както внимателният читател ще си спомни), която се простира надолу до Саут Пърейд и на края на която се намира пощата.
В девет часа същата сутрин, сутринта на 31-ви, тя бе събудена от настоятелно звънене на входната й врата; и, намятайки халата си, тя отвори вратата, където стоеше Джон Биниън. Майката на Керълайн (както разбра Сара) се обадила, за да каже, че дъщеря й била настинала и не можела да стане от леглото, а камо ли да излиза от къщата, хотел „Хауърд“ се намираше в доста трудно положение. Би ли могла Сара, щеше ли Сара, би било много добре, наистина, ако Сара би имала възможност да работи още няколко допълнителни дни! И, разбира се, да остане за през нощта — както Керълайн щеше да направи — в малката хубава свободна стая отстрани, която гледа към пристройката.
Да. Ако беше в състояние да помогне, тя разбира се би го направила! Единственото нещо, което определено не можеше да обещае, бе да остане будна. Клепачите й заплашваха всяка секунда да похлупят уморените й очи и тя само отчасти осъзна сред потока от благодарности, които той лееше към нея, че постави ръцете си върху задните й части, когато се наведе и нежно я целуна по бузата. Знаеше, че той е непоправим женкар; но, колкото и да е странно, тя усети, че не е в състояние директно да го намрази; и в няколкото случая, когато беше проявявал известно внимание към нея, той бе приел без омраза или горчивина уверението й, че засега за него няма особена надежда, ако въобще може да се говори за такава. Когато затвори вратата след Биниън и се върна обратно в спалнята си, тя изпита леко чувство на вина заради ранното си сутрешно приключение под влиянието на онези проклети (прекрасни!) чаши с джин и кампари, които временно бяха разхлабили колана около халата на нейната почтеност. Но тя знаеше, че чувството й на вина не е породено от самото прегрешение, а по-скоро от анонимния и механичен начин, по който то се бе случило. Джени бе извънредно възхитена, и дори смутена, от тази безпрецедентна случка. Но самата Сара се бе почувствала доста натъжена и унизена в собствените си очи. И когато накрая се завърна в апартамента си, сънят и беше неспокоен и не й донесе никакво успокоение, а пухеният юрган непрекъснато се смъкваше от леглото, докато тя се обръщаше и мяташе и се опитваше да си внуши, че всъщност нищо особено не е станало.
Сега тя взе два аспирина, надявайки се да притъпи упоритото си главоболие, изми се, облече се, изпи две чаши горещо черно кафе, събра тоалетните си принадлежности и нощницата си и излезе от апартамента. До хотела имаше около дванадесет минути пеша и тя реши, че една разходка би й се отразила добре. Времето бе по-студено, отколкото предния ден: гъсти облаци (според синоптиците) се придвижваха над страната откъм север и се очакваше умерени снеговалежи да достигнат Мидландс в ранния следобед. Предишната седмица букмейкърите бяха направили купища пари след десет последователни безснежни седмици; но те по всяка вероятност бяха прекратили приемането на залози навръх Нова година, тъй като вече изглеждаше почти сигурно, че ще вали сняг.
Всъщност, Сара Джонстън никога не бе и помисляла да залага пари при букмейкърите, въпреки близостта на офиса на Ледброукс в Съмъртаун, където тя минаваше почти всеки ден на път за работа. Сега мина оттам и се загледа (подчертано настоятелно!) в току-що появилия се мъж със сведени очи, излизащ от една от летящите врати и държащ в ръката си розов продълговат отрязък от фиш за залагане, подаващ се от портфейла му. Колко странен понякога може да бъде животът! Все едно срещаш дума на родния си език за пръв път, а после — хоп! виж ти! — срещаш същата дума за втори път почти непосредствено след първия. За пръв път тя бе срещнала този мъж предната вечер, когато към 9:30 ч. отиваше към апартамента на Джени: бе на средна възраст, с прошарена коса, леко плешив, мъж, който някога вероятно е бил слаб, но сега бе така напълнял, че шкембето му напъваше копчетата на протъркания му бежов шлифер. Защо го бе гледала така упорито първия път? Защо така упорито бе запазила някои подробности за него в съзнанието си? Тя не можеше да каже. Но тя със сигурност знаеше, че този мъж на свой ред й бе хвърлил, макар и краткотраен, поглед, изпълнен с леко обезпокоителна (но все пак приятна) настоятелност.
И все пак беглото му вглеждане бе само знак на одобрение за високите скули, които хвърляха леко загадъчна сянка върху лицето й, под оранжевата светлина на уличната лампа, осветяваща пътя пред ергенския му апартамент. Само след няколко метра той напълно бе забравил за жената и крачеше целенасочено към нощната си цел във „Фрайър“.