Метаданни
Данни
- Серия
- Сода-слънце (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Сода-Солнце, 1965 (Пълни авторски права)
- Превод от руски
- , 1973 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 3 (× 1 глас)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване, корекция и форматиране
- analda (2018)
Издание:
Автор: Михаил Анчаров
Заглавие: Синята жилка на Афродита
Преводач: Маргарита Лечева; Освалд Лечев
Година на превод: 1973
Език, от който е преведено: руски
Издание: първо
Издател: Издателство „Христо Г. Данов“
Град на издателя: Пловдив
Година на издаване: 1973
Тип: сбоник романи
Националност: руска
Печатница: „Димитър Благоев“ Пловдив
Редактор: Недялка Христова
Художествен редактор: Веселин Христов
Технически редактор: Найден Русинов
Художник: Йордан Вълчев
Коректор: Бети Леви; Трифон Алексиев
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/4480
История
- — Добавяне
Щастлив полет, клоун
Отворихме писмото, но това с нищо не ни помогна. Никаква разгадка на прословутия дявол там, разбира се, нямаше. Защото, разбира се, там имаше трети плик. Той знаеше какво прави и добре водеше играта. При това с надеждата, че дори при всичката си фантазия предполага, че не ще открием в подземието нищо фантастично, а само нещо много човешки вредно. Но какво именно? Жив фашист ли, който ни е чакал в подземието пет хиляди години? Интересно с какво се е хранил?… Е, оттук започваше фантастиката… Бр-р… Все пак жалко, че не взехме пушки.
— Владимир Андреевич… ето я… — каза Биденко.
Напред се мяркаше неясна фигура.
Всичко, което се случи след това, приличаше на страшен сън. Да, май беше сън. Защото само насън можеш да попаднеш в такава зловонна клоака, в която изчезнах, щом стъпих върху крехката корица, покриваща равния под, водещ към последната галерия. Ако не беше спасителният пояс и Биденко, щях да потъна в този проклет зандан. Измъкнахме се на твърдо място, изпомазани от някаква мръсотия и когато вдигнахме глави, пред нас в неясната светлина на фенерите изникна едно чудовище.
То стоеше пред нас неподвижно. Макар че едва ли това състояние можеше да се нарече неподвижност. Серният дим го обгръщаше с полупрозрачна пелена. Зад главата му ту се появяваше, ту изчезваше блед ореол и тогава щръкналите му нагоре коси пламваха. Казах — зад главата му? Не точно. То постоянно изменяше облика си и някак си преливаше в черен силует. Страшната му муцуна се раздвояваше и ръцете му при движение изтъняваха и се удължаваха. Не можехме да го разгледаме поради изпаренията и танцуващата светлина, от която очите му пламтяха като червени въгленчета. То мълчеше.
Напипах в джоба си стартовия пистолет. Нямаме с какво да се защищаваме — ето го оня свят, в който попадат грешниците… Мярна ми се лудата мисъл: все пак е пришълец…
Вцепенен от ужас, вдигнах стартовата си дреболия — инстинктът е по-силен от нас…
Чудовището също вдигна ръка. Тя се протегна напред и се удължи като пипало. На края на пипалото успях да видя пистолет с огромно дуло. Спасение нямаше.
— Лягай! — диво извика Паша, прекъсвайки вцепенението.
Успях да се хвърля по очи — и то на моите години.
Раздаде се оглушителен изстрел. После тишина и полумрак.
Някой здраво ме стисна за глезените. Извиках и изгубих съзнание.
Свестих се, на хладина.
Огромен черен силует, надвесен над мен закриваше звездите.
— Аз съм, Владимир Андреевич — каза Паша.
Сухи ръце масажираха сърцето ми.
— Добре съм — казах аз. — Благодаря, Паша.
Как ме е мъкнал навън през всичките кръгове на ада, лесно ми бе да си представя.
После полежахме на пясъка. Паша ми помогна да стана и се помъкнахме към всъдехода.
Той Сода-слънце ни беше победил.
— Кога се досетихте? — попитах Паша.
— Когато се счупи фенерът.
— Аз също. Е, да отворим писмото. Интересно е все пак…
Отворихме последния плик и го прочетохме на светлината на фаровете.
„… Човек трябва, макар и понякога, да се издигне над самия себе си. Защото освен на себе си няма на кого друг да разчита. Помните ли у Грин: «Аз летя, аз бързам по тъмния път»…“
„Аз летя, аз бързам, аз търся новия човек, приличащ на всеки от нас, когато слушаме песен. Поетите винаги са малко клоуни, но клоунадата — това е кукуригане на петли в зори. Пожелайте ни светлина по пътя, учени“.
„Да, впрочем, съвсем забравих. Какво намерихте там ли? Не се огорчавайте, скъпи Владимир Андреевич, у вас най-малко има нещо дяволско. Просто намерихте първото в света огледало. И това е всичко. Може би е било криво“.
… Щастлив полет, клоун.