Метаданни
Данни
- Серия
- Розмари (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Rosemary’s Baby, 1967 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Ралица Ботева, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,7 (× 20 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- filthy (2015)
Издание:
Айра Левин. Бебето на Розмари
Американска. Първо издание
Превод: Ралица Ботева
Библиотечно оформление: Симеон Кръстев
Редактор: Правда Панова
Формат: 32/108/84
Печатни коли: 14
Печат: ИПК „Родина“
ИК „Ирис“, София, 1992
История
- — Добавяне
Осма глава
Отиде чак до Бродуей да купи филе от риба-меч за вечеря и прекоси града до Лексингтън авеню за разните видове сирене. Не защото не можеше да намери филе и сирене в кварталните магазини, а просто защото в тази свежа яркосиня утрин й се щеше да обиколи целия град, забързана, с развяно от вятъра палто, да привлича с чара си погледите на мъжете и да изненадва намусените продавачи с изискванията си на опитна домакиня. Беше понеделник, четвърти октомври, денят на посещението на папа Павел в града и събитието правеше хората по-открити и по-общителни от обикновено. „Колко е хубаво“ мислеше си Розмари, „че целият град е щастлив в ден като днешния, когато аз също съм щастлива.“
Следобед гледа по телевизията репортажи от различните места, посетени от папата, като промени положението на телевизора в бъдещата детска стая така, че да го вижда от кухнята, докато приготвя рибата, варените зеленчуци и прясната салата, речта му в сградата на ООН я развълнува и тя бе сигурна, че няма причина това да не повлияе благоприятно на положението във Виетнам. „Никога вече война“ бе казал той. Нямаше ли тези думи да накарат и най-твърдоглавия политик да се замисли?
В четири и половина, докато подреждаше масата за вечеря пред камината, иззвъня телефонът.
— Розмари? Как се чувстваш?
— Прекрасно — отвърна тя. — А ти как си? — Обаждаше се Маргарет, по-голяма от двете й сестри.
— Добре — отвърна Маргарет.
— Откъде се обаждаш?
— От Омаха.
Двете никога не се бяха разбирали. Едно време Маргарет беше намусено и обидчиво момиче и майка им все я караше да се грижи за по-малките си братя и сестри. Това обаждане беше необичайно; необичайно и обезпокоително.
— Добре ли са всички в къщи? — попита Розмари. „Може би някой е умрял“ мина й през ума. „Кой? Мама? Татко? Брайън?“
— Да, всички са здрави.
— Така ли?
— Да. А ти?
— Да, нали ти казах!
— Розмари, цял ден ме мъчи някакво странно чувство. Че нещо ти се е случило. Нещо като злополука, знам ли? Че си ранена, може би, че си в болница.
— Не, не съм — засмя се Розмари. — Чувствам се чудесно. Наистина.
— Беше толкова силно предчувствие — продължи Маргарет. — Бях абсолютно сигурна, че нещо е станало. Накрая Юджийн ми каза: „Защо не вземеш да й се обадиш и да се успокоиш?“
— Той добре ли е?
— Да.
— А децата?
— О, обичайните драскотини и ожулвания, знаеш как е. Но и те са добре. Скоро очакваме още едно.
— О, не знаех. Това е чудесно. Кога трябва да се роди? „И ние скоро ще чакаме бебе“ — каза си тя наум.
— В края на март. Как е съпругът ти, Розмари?
— Много добре. Получи важна роля в една нова пиеса и всеки момент ще започнат репетициите.
— А успя ли да видиш папата? — попита Маргарет. — Сигурно при вас, в Ню Йорк е пълно с хора.
— Така е — отвърна Розмари. — Гледах го по телевизията. Сигурно го предават и в Омаха, ти не гледа ли?
— Не на живо? Ти не си излязла да го видиш на живо?
— Не.
— Сериозно ли говориш?
— Напълно.
— За Бога, Розмари — възмутено каза Маргарет.
— Знаеш ли, че мама и татко бяха готови да вземат самолета, само и само да го видят, но не можаха, защото тук се готви стачка и татко трябваше да остане да подкрепи предложението. И все пак много от познатите ни отидоха — семейство Донован, Дот и Сали Уолингфорд. А ти си там, живееш там и даже не си излязла да го видиш!
— За мен религията вече не е това, което беше у дома — отвърна Розмари.
— Ами, — заекна Маргарет, — предполагам, че е неизбежно… Розмари мислено довърши мисълта й „щом си се омъжила за протестант.“
— Много мило, че се обади, Маргарет — каза тя.
— Няма защо да се тревожиш. Чувствам се по-здрава и по-щастлива от всякога.
— Такова силно предчувствие — продължи загрижено Маргарет. — Още от мига, в който се събудих. Не мога да се отърва от навика да се грижа за вас, глезльовци такива…
— И да поздравиш всички от мен, чу ли? И кажи на Брайън да ми отговори на писмото.
— Добре. Розмари…
— Какво има?
— Още се притеснявам. Стой си вкъщи довечера, обещаваш ли?
— И без това имаме такова намерение — каза Розмари, като хвърли поглед към още неподредената маса.
— Добре — каза Маргарет. — И се пази.
— Ще се пазя — обеща Розмари. — И ти също, Маргарет.
— Добре. Дочуване.
— Дочуване.
Тя отново се зае да подрежда масата с чувството на лека тъга и носталгия по Маргарет и Брайън, по роднините, по Омаха и онези отдавнашни дни, които никога нямаше да се върнат.
След като подреди масата, тя се изкъпа, напудри тялото си и си сложи парфюм. После гримира устните и очите си, направи си косата и облече виненочервената копринена пижама, подарък от Гай за миналата Коледа.
Той се прибра късно, след шест часа.
— Мммм — доволно изсумтя той и я целуна.
— Иде ми да те схрускам. Ще сядаме ли… По дяволите!
— Какво има?
— Забравих сладкиша.
Беше й казал да не приготвя десерт и обеща да донесе от сладкарница „Хорн енд Хардърт“ най-любимия си десерт, сладкиш с тиква.
— Иде ми да се ритна отзад — тюхкаше се той. — Минах покрай две такива сладкарници, не една, а две.
— Няма нищо — каза Розмари. — Ще ядем плодове със сирене. Това е най-хубавият десерт.
— Не. Най-хубавият десерт е сладкишът с тиква на „Хорн енд Хардърт“. Той влезе в банята да се измие, а тя пъхна във фурната тавичката с пълнени гъби и подправи салатата.
След няколко минути Гай се появи на кухненската врата като закопчаваше най-горното копче на синята си кадифена риза. Очите му блестяха и беше малко напрегнат. Така изглеждаше, когато за пръв път щяха да спят заедно и той знаеше, че това ще се случи. Розмари бе щастлива да го види в такова състояние.
— Твоят приятел папата днес обърка цялото движение — каза той.
— Успя ли да го видиш по телевизията? — попита тя. — Бяха направили фантастично предаване.
— Гледах една малка част у Алън — отвърна той. — Чашите във фризера ли са?
— Да. Речта му в ООН беше чудесна. Каза им „Никога вече война“.
— Дрън-дрън. Тия гъби изглеждат фантастично.
Седнаха във всекидневната на пълнени гъби и коктейли „Гибсън“[1]. Гай пъхна в камината смачкани вестници, подпалки и две парчета въглища.
— Сега да видим какво ще стане — промърмори той и запали вестниците с клечка кибрит. Пламъкът се изви високо и обхвана подпалките. От камината се заизвива черен дим над рамката и тръгна към тавана. „Олеле!“ извика Гай и започна слепешком да опипва вътрешността на камината. „Отиде новата боя!“ тюхкаше се Розмари. Накрая той успя да отвори комина на камината, пусна климатичната инсталация докрай и димът се разсея.
— Сигурен съм, че никой, ама абсолютно никой не е запалил камината си тази вечер — каза Гай.
Розмари коленичи с чаша в ръка и се загледа в съскащите, обхванати от пламъци въглища.
— Не е ли прекрасно? Иска ми се тази зима да е най-студената от сто години насам.
Гай пусна плоча на Ела Фицджералд с песни на Кол Портър.
Почти бяха преполовили филето, когато се позвъни на входната врата.
— Майната му! — изруга Гай, отметна салфетката и стана да отвори. Розмари напрегнато се заслуша.
Вратата се отвори и тя чу гласа на Мини „Здравей, Гай!“ и после нещо, което Розмари не успя да чуе. „О, не“ помисли си тя. „Не я пускай вътре, Гай. Не сега, не и тази вечер“. После чу гласа на Гай и отново този на Мини: „… в повече. Няма да можем да се справим двамата“. После пак Гай и пак Мини. Розмари въздъхна с облекчение. Изглежда тя нямаше намерение да влиза, слава Богу.
Чу затварянето на вратата и окачването на веригата (Добър знак!) и пускането на резето (Още по-добър знак!). Розмари изчака малко и Гай се появи на вратата с доволна усмивка, като криеше нещо зад гърба си.
— Кой казва, че не съществувала телепатия? — каза той и протегна напред ръце, във всяка от които държеше по една чашка. — Все пак мадам и мосю ще получат по нещичко за десерт. — Той постави едната чашка до винената чаша на Розмари, а другата — до своята. — Mousse au chocolat — обяви той — или шоколадова мишка[2], както му вика Мини. Разбира се, при нейните кулинарни способности вътре може наистина да има мишка, така че яж внимателно.
— Но това е чудесно — засмя се Розмари. — Аз смятах да приготвя точно такъв десерт.
— Видя ли, че има телепатия? — каза Гай и наля още вино.
— Уплаших се, че ще щурмува вратата и ще остане цяла вечер — каза Розмари.
— Не — каза Гай. — Просто искаше да опитаме шоколадовата й мишка, „пунежи т’ва е идин ут нейнити спицялитети“.
— Изглежда вкусен.
— Нали?
Шоколадът в чашките беше извит като спирала. В тази на Гай беше поръсен със смлени орехи, а в тази на Розмари, украсен с половин бадем.
— Много мило от нейна страна, нали? — каза Розмари. — Не бива да й се подиграваме.
— Права си — съгласи се Гай. — Не бива.
Мусът беше чудесен, но имаше някакъв тебеширен привкус, който напомни на Розмари за черни дъски и началното училище. Гай го опита, но според него нямаше привкус, нито тебеширен, нито някакъв друг. Розмари остави лъжичката си след две хапки.
— Няма ли да го изядеш? — попита Гай. — Това е глупаво, миличка. Няма никакъв „привкус“.
Розмари настояваше, че има.
— Хайде, скъпа, старата кранта цял ден се е потила до горещата печка. Изяж го.
— Но на мен не ми харесва — възрази Розмари.
— Много е вкусен.
— Можеш да изядеш моя.
— Добре тогава, не го яж — намръщи се Гай. — След като не носиш амулета, който тя ти подари, можеш и да не ядеш десерта й.
— Какво общо има едното с другото? — смутено попита Розмари.
— И двете неща са проява на… ами на незачитане. Това е — сопна се Гай. — Преди две минути ти каза, че не бива да й се подиграваме. Това не е ли подигравка — да приемеш нещо, а после да не го използваш?
— О, — въздъхна Розмари и взе отново лъжичката. — Щом ще правим скандал заради това… — и тя гребна пълна лъжица от муса и я налапа.
— Няма да правим скандал — каза Гай. — Слушай, ако наистина не ти е вкусно, не го яж.
— Превъзходен е — каза Розмари и гребна още една лъжичка — и няма никакъв привкус. Защо не обърнеш плочата?
Гай стана и отиде до грамофона. Розмари сгъна салфетката на скута си и изсипа две пълни лъжици мус в нея. После сипа още половин лъжичка, за да изяде по-малко. После сгъна салфетката, шумно изгреба с лъжичката вътрешността на чашата и изяде останалия мус, когато Гай се върна на масата.
— Ето, татенце, — каза тя и наклони чашата към него. — Ще ми пишеш ли червена точка?
— Даже две — каза той. — Съжалявам, ако съм бил груб.
— Груб беше.
— Извинявай — усмихна се той.
— Нищо — веднага омекна Розмари. — Добре е, че си внимателен към старите дами. Значи ще бъдеш внимателен и към мен, когато остарея.
Накрая пиха кафе и ментов ликьор.
— Днес следобед се обади Маргарет — каза Розмари.
— Маргарет ли?
— Сестра ми.
— А, да. Наред ли е всичко при тях?
— Да. Притеснила се, че нещо лошо ми се е случило. Имала някакво предчувствие.
— О, така ли?
— Трябвало тази вечер да си останем вкъщи.
— По дяволите! Пък аз резервирах маса в бар „Недик“. В оранжевата зала.
— Ще трябва да я отмениш.
— Интересно как така ти си нормална, след като всички в семейството ти са смахнати?
Розмари усети замайването най-напред в кухнята при умивалника, докато изтребваше неизядения мус от салфетката и го изсипваше в канала. Тя се олюля, после примигна и се намръщи.
— Още го няма — извика Гай от стаята с телевизора. — Господи, каква тълпа. — Ставаше дума за папата на стадион Янки.
— Ей сега идвам — каза Розмари.
Тя разтърси глава да пропъди виенето на свят, уви салфетките в покривката и пусна всичко в коша за пране. После сложи запушалката в канала, пусна горещата вода и изстиска малко препарат за миене на чинии. Накисна чиниите и чашите в мивката и реши да ги измие на сутринта.
За втори път усети замайването, когато окачваше кърпата за ръце. Този път продължи по-дълго, стаята бавно се завъртя, а краката й почти отказваха да я държат. Тя се подпря на мивката.
— Олеле — тихо възкликна тя, когато замайването премина, а после преброи наум два коктейла „Гибсън“, две чаши вино (а дали не бяха три?) и чашката ментов ликьор. Нищо чудно.
Успя да стигне до вратата на стаята с телевизора, усети, че пак й се завива свят и се задържа на крака, като хвана с една ръка дръжката на вратата, а с другата се подпря на рамката.
— Какво ти е? — попита Гай и се изправи загрижено.
— Мае ми се главата — усмихна се тя.
Той изключи телевизора и бързо се приближи към нея. Хвана я за ръка и здраво я прегърна през кръста.
— Нищо чудно — каза той. — Доста пийнахме. А може и преди това да си била гладна.
Той я поведе към спалнята, а когато краката й се подгънаха, я вдигна на ръце и я отнесе до леглото. После седна до нея, улови я за ръка и съчувствено я погали по челото. Тя затвори очи. Леглото беше сал, който се носеше по леко развълнувано море и слабо я полюшкваше.
— Колко приятно — промърмори тя.
— Трябва да заспиш — каза той и продължи да милва челото й. — Щом се наспиш, ще се оправиш.
— Нали днес е нощта за бебето?
— Нищо. Може и утре. Има време.
— Ще изпусна литургията.
— Спи. Имаш нужда от това. Хайде…
— Само ще подремна — каза тя и се озова на яхтата на президента Кенеди, седнала с чаша в ръка. Беше слънчево и подухваше лек вятър, идеален ден за морска разходка. Президентът даваше кратки команди на помощник-капитана, който беше негър.
Гай сваляше горнището на пижамата й.
— Защо го сваляш — попита го тя.
— Да се почувстваш по-добре — отвърна той.
— Но на мен ми е добре.
— Спи, Роз.
Той разкопча страничните копчета и бавно издърпа долнището на пижамата й. Мислеше си, че тя спи и не усеща нищо. Сега вече беше гола, само по червени бикини, но и другите жени на яхтата — Джаки Кенеди, Пат Лоуфърд и Сара Чърчил — също бяха по бикини и всичко беше наред, слава богу. Президентът беше облечен в униформа на морски офицер. Беше се възстановил напълно след атентата и изглеждаше по-добре от всякога. Хъч беше застанал на пристанището, а ръцете му бяха пълни с разни метеорологични прибори.
— Хъч няма ли да дойде с нас? — попита Розмари президента.
— Разрешено е само за католици — отвърна той с усмивка. — Не ми е приятно, че робуваме на такива предразсъдъци, но, за нещастие, сме принудени.
— Ами Сара Чърчил? — Розмари се обърна, но Сара Чърчил беше изчезнала, а вместо нея там беше цялото й семейство: мама, татко и всички останали с мъжете, жените и децата си. Маргарет беше бременна, а също и Джийн, и Доди, и Ърнестин.
Сега Гай сваляше венчалната й халка. Тя се почуди защо го прави, но беше твърде уморена да пита.
— Спи ми се — промърмори тя и отново се унесе.
Сега за първи път Сикстинската Капела бе отворена за посетители и тя разглеждаше купола й, седнала в един нов асансьор, който се движеше хоризонтално из капелата и даваше възможност да видиш стенописите точно както ги е виждал Микеланджело, докато ги е рисувал. Колко са прекрасни! Тя виждаше Бог как протяга ръка към Адам и го дарява с божествената искра на живота; и долната част на една етажерка, покрита с кариран памучен плат, докато я пренасяха през някакъв шкаф за бельо.
— По-полека — каза Гай, а някакъв друг мъж добави — Вдигнали сте я прекалено високо.
— Тайфун! — крещеше Хъч от пристанището, застанал до купчината метеорологични прибори. — Тайфун! Отнел е живота на петдесет и пет души в Лондон и сега идва насам!
Розмари знаеше, че е прав. Тя трябваше да предупреди президента. Корабът отиваше към сигурна гибел.
Но президентът беше изчезнал. Всички бяха изчезнали. Палубата се простираше пред нея гола и безлюдна. Само далеч, някъде в самия й край негърът помощник-капитан, хванал кормилото, неумолимо поддържаше курса.
Розмари отиде при него и веднага разбра, че той мразеше всички бели хора, че мразеше и нея.
— По-добре слезте долу, мис — каза той любезно, но я гледаше с омраза. Даже не поиска да чуе предупреждението й.
Долу имаше огромна бална зала. В единия й край Розмари видя църквата, обвита в пламъци, а в другия стоеше мъж с черна брада, който я изпепеляваше с поглед. В центъра на залата имаше легло. Тя се приближи към него и легна и внезапно я заобиколи група от десетина голи мъже и жени. Гай също беше там. Бяха стари. Жените бяха с грозни тела и увиснали гърди. Розмари позна Мини и Лора-Луис, а също и Роман с черна двувърха шапка и черна копринена мантия. Той рисуваше фигури по тялото й с някакъв тънък черен жезъл, като от време на време топваше върха му в чаша с червена течност, която му подаваше един силно загорял мъж с бели мустаци. Върхът на жезъла се движеше напред-назад по корема й и после надолу по вътрешната част на бедрата й, като й причиняваше лек гъдел. Голите хора пееха — монотонно и немелодично, на някакъв непознат език, под съпровода на флейта или кларинет.
— Тя е будна, виж как гледа! — прошепна Гай на Мини. Беше напрегнат и с широко отворени очи.
— Нищо не вижда — успокои го Мини. — Щом е изяла мишката, не може нито да вижда, нито да чува. Като мъртва е. Пей сега.
В залата влезе Джаки Кенеди, облечена в прекрасна сатенена рокля с цвят слонова кост, украсена с перли.
— Толкова ми е мъчно, че не се чувствате добре — каза тя, като се приближи към леглото на Розмари. Розмари й разказа за ухапването от мишка, като се опита да го омаловажи, за да не се тревожи Джаки.
— По-добре да ви завържем краката — каза Джаки. — В случай, че се появят гърчове.
— Да, може би е по-добре — съгласи се Розмари.
— Не е изключено да съм се заразила от бяс.
Тя наблюдаваше с интерес как двама стажант-лекари с бели престилки привързаха краката, а после и ръцете й към четирите стълба на леглото.
— Ако музиката ви притеснява — каза Джаки, — само ми кажете, и аз ще наредя да я спрат.
— О, не — възпротиви се Розмари. — Моля ви не сменяйте програмата заради мен. Изобщо не ми пречи, наистина.
— Опитайте се да поспите — каза Джаки със сърдечна усмивка. — Ние ще ви чакаме на палубата. — После тя се оттегли, а сатенената й рокля шумолеше около краката й.
Розмари поспа малко, а после влезе Гай и започна да я люби. Галеше я с две ръце — дълго и възбуждащо докосване, което започваше от завързаните й китки, плъзна се надолу по ръцете, гърдите и слабините й и накрая чувствено помилва краката й. Галеше я по този начин отново и отново. Ръцете му бяха горещи и с остри нокти. Когато тя усети, че не може да се въздържи, той плъзна ръка под таза й, повдигна го и с необикновена сила пъхна вътре твърдия си член. Той беше по-голям от всякога и макар да й причиняваше болка, на нея й се стори чудесен. Гай се отпусна върху нея, плъзна другата си ръка зад гърба й, а широкият му гръден кош почти премаза гърдите й. (Тъй като това очевидно беше маскен бал, той беше облечен в костюм, чиято повърхност напомняше груба необработена кожа.) По животински грубо и ритмично той вкарваше необичайно големия си член. Тя отвори очи и погледът й срещна очи, жълти като разпалени пещи, замириса й на сяра и корени от танис, усети влажно дихание по устните си, чу сладострастни стенания и тежкото дишане на хората, които ги гледаха.
„Това не е сън“ помисли си тя, „Това е самата истина. Случва се в действителност.“ В очите й се появи страх, тя се опита да протестира, но нещо покри лицето й и тя усети сладникава упоителна миризма. Огромният член се движеше в нея, а грапавото тяло се блъскаше срещу нейното пак, и пак, и пак.
Влезе папата с куфар в ръка и преметнато през лакътя сако.
— Джаки ми каза, че ви е ухапала мишка — каза той.
— Да — отвърна Розмари. — Затова не успях да дойда да ви видя.
Говореше тихо, с отпаднал глас, за да не би папата да разбере, че току-що е имала оргазъм.
— Няма нищо — успокои я той. — Ние не бихме искали да рискувате здравето си.
— Опростена ли съм, отче? — запита тя.
— Напълно — каза той. После протегна ръка, за да може тя да целуне пръстена му. На мястото на камъка имаше сребърна филигранна топчица, по-малка от два сантиметра в диаметър. Вътре в нея Розмари позна една миниатюрна Ана Мария Албергети, която седеше в очакване.
Розмари целуна топчицата и папата излезе забързан от залата, за да хване самолета си.