Метаданни
Данни
- Серия
- Джак Даниелс (3)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Rusty Nail, 2006 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Станислава Лазарова, 2010 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,5 (× 2 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- Silverkata (2022)
- Разпознаване, корекция и форматиране
- VeGan (2022)
Издание:
Автор: Дж. Е. Конрат
Заглавие: Ръждив пирон
Преводач: Станислава Лазарова
Година на превод: 2010 (не е указана)
Език, от който е преведено: английски (не е указано)
Издание: първо
Издател: Издателство „Монт“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2010 (не е указана)
Тип: роман (не е указано)
Националност: американска
Печатница: „Инвестпрес“ АД
Редактор: Соня Георгиева
Художник: Димитър Стоянов — Димо
ISBN: 978-954-8055-23-9
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/16558
История
- — Добавяне
Глава 14
— Какво искаш? — казах през вратата.
— Не може ли стар приятел да се отбие и да ти каже „Здрасти“?
— Стар приятел може, но не и ти.
— Хайде, Джаки. Отвори вратата.
— Не.
Отново почука, този път по-силно.
— Бързо! Отвори! Сърцето ми! Чувствам, че ми блокира хипофизната артерия! Лявата ми ръка се вцепени! Джаки, в името на бога!
Мислех дали да не отида в спалнята и да погледам телевизия, но знаех, че ще ми досажда, докато не го пусна.
— Умирам, Джаки! Всичко наоколо притъмня! Толкова е тъмно! Твърде млад и твърде красив съм, за да умра по този начин!
Погледнах с копнеж пистолета, който бях оставила на плота, и после отворих.
Хари Макглейд, частен детектив, прототип и съименник на главния герой в телевизионния сериал „Фатална независимост“, влезе в апартамента ми без покана.
Беше облечен с типичното за Хари облекло: намачкан кафяв костюм, изцапана вратовръзка, пухкаво лице, което плачеше за бръснене, и достатъчно одеколон, та чак носът ми изтръпна.
— Здраво, Джаки. Какво става?
— Виждам, че все още си алергичен към ютията.
Макглейд вдигна реверите като някой готин тип.
— Това е „Армани“. „Армани“ не се мачка.
— Тогава какви са всички тези чупки и гънки?
— Това е модерно сега.
Усмихна ми се, а после направи гримаса като видя моето състояние.
— По дяволите, какво се е случило с теб? Все едно си се била с някаква гадна факла и тя те е натупала здравата.
Палецът и показалецът ми бяха на около два сантиметра разстояние.
— Ето толкова търпение ми остана, Макглейд. Какво искаш?
— Имам нужда от услуга.
— Не.
— Важно е.
— Не.
— Не е свързана с работата. Лично е.
— По дяволите, не!
— Ще се женя.
— Моите съболезнования към годеницата ти.
— Искам ти да си кума.
Тъкмо щях да кажа „не“ отново, но не бях сигурна, че съм го чула правилно.
— Какво ме помоли преди малко?
Макглейд прекара известно време изследвайки обувките си. Кафява кожа, италиански. Вероятно струваха цяло състояние.
— Трябва ми, ъ, кума. Искам ти да си ми кума.
Спомних си всички болезнени критики, които можех да му кажа в лицето и да го пусна по живо по здраво.
— Нека позная. Нямаш приятели, защото си невероятно долно същество и аз съм единственият човек, когото можеш да поканиш.
Хари сви рамене.
— Ами, да. Доста си близо до истината.
Потърках очите си, което не беше много разумно, защото ме боляха ужасно. Преди цяла вечност Макглейд работеше в полицията и ми беше партньор. Но прецака партньорството, прецака и мен, с което приключи нашето приятелство. Но Хари продължаваше да се появява в живота ми като някакъв резистентен към антибиотици обрив. Той беше причината този тъп герой от сериала по тъпата телевизия да носи моето тъпо име.
— Съгласна ли си?
— По-скоро ще изям кутийка кабарчета.
— Моля те!
— Не.
— Ще ти платя. Богат съм.
— Плати на някой друг.
— С удоволствие, но моята избраница иска да си ти.
— Тя ме познава?
— Обожава шоуто.
Проклетото шоу.
— Заради него съм на път да изгубя работата си.
— Няма ли да се пенсионираш така или иначе, Джаки? Скоро ще преследваш лошите с проходилка.
Аз си бях виновна. Нали аз го пуснах.
— Искаш да съм ти кума? — Мушнах го с пръст в гърдите, а пръстът ми потъна в тялото му.
— Умолявам те, Джаки. Ще направя каквото поискат.
— Убий ме.
Повдигна вежди.
— Какво?
— В шоуто. Убий героинята ми. Ти си изпълнителният продуцент, нали?
— Да, но изпълнителният продуцент не прави нищо, освен да получава тлъсти чекове.
— Тогава намери друг тъпак да свърши работата.
Макглейд дъвчеше долната си устна и можех да си представя двете гънки в мозъка му. Бях сигурна, че са само две.
— Още не сме снимали последния епизод за този сезон, а в него има голяма изненада.
— Супер. Застреляй ме.
— Всъщност, героинята ти си признава, че е влюбена в мен, и правим секс в една малка уличка.
— Ето ти развръзка. След като правим секс, аз захапвам дулото. Идеална и естествена причина.
— Трябва да говоря с продуцента. И със сценаристите. И с компанията.
— Да или не, Макглейд?
Ухили се.
— Имаме сделка. Компанията винаги ме е натискала да те сменим с някоя по-секси. Ето го техният шанс.
— Добре. Сега можеш да си вървиш.
Хари се насочи към вратата.
— Репетицията е след два дни.
— Два дни?
— Сватбата е след четири. Какво да чакаме?
— Всъщност…
— Ще ти се обадя утре. И трябва да си с кавалер.
— Защо?
— Няма кой да е кум и на Холи.
— Супер.
— Доскоро, Джаки. И облечи нещо хубаво, не тези боклуци от „Хоум шопинг“.
Възможно е да съм го ударила отзад с вратата, когато излизаше.
След като се съвзех от шока, се отправих към банята и взех още няколко аспирина — стандартна процедура след посещение на Хари — и се опитах да си взема душ.
Водата ми причиняваше болка, но аз се търках, докато и последното петно от сажди изтече в канала. След душа си натрих ръката с мехлем против изгаряния, бинтовах я, облякох си тениска и панталони за тичане и изтичах в кухнята да хапна.
Стоплих на микровълновата един картоф и го натъпках със сирене чедър и задушено броколи. Докато преглъщах ми потекоха сълзи, а те причиняха болка в очите. Тъкмо си капех „Визин“, когато телефонът иззвъня.
Лейтъм? Побързах да вдигна.
— Хюз от моргата. Имам някои резултати.
Въздъхнах. След като не разговарях с бившия си приятел, вероятно следващото най-приятно нещо бе да говоря с асистент патолога за буркан с отрязани пръсти на крака.
— Слушам те, Макс.
— Момичето с костите, Джес Коран, потвърди, че пръстите са на около 30 години. Също така направихме няколко теста и открихме слюнка.
Гадост.
— От човек ли е?
— Ще ни отнеме няколко дни, за да разберем. Материалът е доста малко и ще е трудно да се изследва.
— Ако някой може да го направи, това си ти.
— Нямаше да имам нужда от похвали, ако изкарвах повече пари.
— Похвалите струват по-малко на данъкоплатците. А какво стана с онези дупки, които откри в пръстите?
— Имам хипотеза. Дисекцирахме един и намерихме следи от тъкан. Може да е конец.
— Тоест?
Хюз цъкна с език.
— Наредих пръстите в кръг. Бяха достатъчно, за да се направи огърлица за възрастен човек.