Метаданни
Данни
- Серия
- Върховното кралство (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- L’Héritier, 2014 (Пълни авторски права)
- Превод от френски
- Недка Капралова, 2017 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,5 (× 4 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Пиер Певел
Заглавие: Върховното кралство: Наследникът
Преводач: Недка Капралова
Година на превод: 2017
Език, от който е преведено: френски
Издание: първо
Издател: „Litus“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2017
Тип: Роман
Националност: френска
Печатница: „Litus“
Излязла от печат: 13.02.2017
Коректор: Габриела Манова
ISBN: 978-619-209-030-2
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/2589
История
- — Добавяне
Краят на пролетта на 1548 година
Кралският дворец
Когато се завърна в Ориал след провала на преговорите, които беше пожелал и пазил, принц Алдеран отказа да се подчини на исканията на кралицата, която — загрижена единствено за амбициите, които хранеше за него — настоя той да напусне и да разпусне ониксовите гвардейци.
Кралица Селиан задържа Естеверис в края на един Съвет, докато министрите и секретарите се оттегляха. Когато вратите се затвориха, кралицата стана и — сигурна, че Естеверис я следва — излезе на голям балкон, пазен от двама алебардчици в ливреи, застанали до стената. Отиде до балюстрадата, затвори очи и се наслади на ласките на слънцето върху лицето си. Останал назад, Естеверис чакаше, заел поза, изразяваща почитание и скромност. Ако не бяха пръстите му, отрупани с пръстени и скъпоценни камъни и прекомерния лукс на бродираната му роба, всичко в него напомняше духовника, какъвто беше, преди да стане министър.
Най-накрая кралицата се обърна с лице към своя Пръв министър.
— Вчера говорих с принц Алдеран — оповести тя.
Естеверис чакаше.
Благодарение на свой шпионин той вече знаеше всичко за разговора, който кралицата и синът й бяха провели предишния ден. Но тъй като на кралицата й харесваше да разкаже…
— Отказа да напусне командването на черните гвардейци — обясни тя.
— Не успяхте ли да го накарате да чуе гласа на разума?
— Не. Така че реших да разпусна Ониксовата гвардия. Зная, че тя е под властта единствено на Върховния крал. Но вие ще намерите начин да уредите това, нали? Може би с някой от онези декрети, чиято тайна познавате?
Естеверис се поклони.
— Разбира се, господарке.
Но не каза нищо повече, което беше достатъчно кралицата да застане нащрек.
— Не го ли одобрявате?
— Господарке, ако решението ви е взето…
— Искам да чуя мнението ви.
Министърът се поколеба само няколко секунди.
— Не поемате ли риска да си навлечете гнева на принца?
— Няма да продължи дълго. Познавам сина си.
— Несъмнено. Все пак привързаността на принц Алдеран към Ониксовата гвардия е голяма. За него тя е средството да отдаде почит на рицаря Лорн.
При името на Лорн кралицата се напрегна. Мразеше да го споменават в нейно присъствие, особено за да й припомнят влиянието, което той упражняваше върху сина й.
— Принц Алдеран е още млад — продължи Естеверис. — Понякога любовта му е кратка, но винаги е искрена. Би могъл да реагира… импулсивно. А дали наистина това е, което желаем?
Кралицата се поколеба.
Тя беше висока, мургава, все още красива. Живият й, блестящ, страстен поглед контрастираше с обичайната студенина на чертите й.
— Не — съгласи се тя. — Но тъй като изглежда, че доста време сте размишлявали над този въпрос, какво предлагате? Алан ми се съпротивлява и вече достатъчно много му отстъпих.
— Предлагам доходите, отпуснати от Кралската съкровищница на черните гвардейци, да не бъдат подновени.
Кралицата вдигна рамене. Винаги беше готова да покаже презрението си.
— И какво от това? Забравяте ли, че моят син е принц на Лангър? Той е богат. Доходите от неговите имения ще му позволят охолно да поддържа Ониксовата гвардия. Без дори да говорим за кралската издръжка, която му се плаща. Но може би мислите и нея да прекратите?
Естеверис беше свикнал със сарказмите на кралицата. Поклони се и обясни:
— Нека посочим на принца неговите отговорности, господарке. Трябва да бъде съвършено ясно — за него и за всички, че Ониксовата гвардия вече е единствено и само негова отговорност. Така не му отстъпвате. Но публично отбелязвате своето несъгласие, като му давате свободите, които той като че ли отстоява. Принц Алдеран иска Ониксовата гвардия? Така да бъде. Да я поддържа и да я командва, както желае. Но отсега нататък тя ще е единствено и само негово задължение.
Кралица Селиан размисли, като хапеше долната си устна. Струваше й се, че идеята на Естеверис все пак показваше известна слабост, нещо, което тя ненавиждаше. И все пак трябваше да щади сина си… без обаче да му отпуска юздата твърде много.
— Добре, съгласна съм — каза тя.
Естеверис се поклони, показвайки по този начин каква чест му оказваше кралицата, като приемаше предложението му. Но той знаеше, че с нея победите винаги бяха краткотрайни на бойното поле на горделивостта. Така че министърът не се учуди, когато тя добави:
— Няма никакво съмнение, че Алан ще реши да задържи командването на Ониксовата гвардия и да я издържа със собствените си доходи.
— Разбира се.
— При това положение не мога да стоя просто така и да не реагирам — каза кралицата, като мислеше на глас. — Хората няма да разберат. Ще се питат…
Погледът й се зарея в далечината и тя замълча, докато Естеверис я наблюдаваше. Познаваше я много добре и знаеше какво я измъчва. Кралицата не искаше да държи сина си далеч от делата на Върховното кралство.
— Да се възползваме от парада — каза кралицата и се усмихна.
— Простете, господарке?
— Да забраним на Ониксовата гвардия да участва в парада на армията, която се готви да замине за Арканте. Алан ще присъства, но на моята трибуна.
— Господарке, немислимо е принц Алдеран да бъде държан настрана от обсадата на Арканте.
— Съвършено очевидно. Но вие знаете, че единствено принц Ирдел трябва да бъде въздигнат в светлина.
— Как да го направим?
— За начало нека да дадем на Алан само командването на неговите скъпи ониксови гвардейци. И да не му позволим да участва в парада.
— Така, понеже принц Ирдел ще е единственият, когото народът е приветствал, ще бъде и единственият, когото народът ще низвергне.
— Има светлини, от които е по-добре да се стои настрана.
Министърът направи възхитено изражение.
— Умело. Твърде умело.
— Не се опитвайте да ме ласкаете, Естеверис. Зная, че вече сте помислили за всичко това… Важното е хората да си мислят, че причината за немилостта спрямо моя син е единствено отмъстителната ми природа. Да ме вземат за луда, водена от гордостта и злобата, е най-доброто ми оръжие. По такъв начин ще се страхуват от моите пристъпи на гняв и няма да търсят по-далеч.
Естеверис се поклони още веднъж, много почтително.