Метаданни
Данни
- Серия
- Професор Вилчур (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Znachor, 1937 (Пълни авторски права)
- Превод от полски
- Антоанета Балканджиева, 1988 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 81 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- sianaa (2011)
- Разпознаване и корекция
- Xesiona (2012)
- Допълнителна корекция
- gogo_mir (2012)
- Допълнителна корекция
- moosehead (2015)
Издание:
Тадеуш Доленга-Мостович. Знахар
Роман в две книги
Тематична поредица: „Книги от екрана“
Рецензент: Венцеслав Караиванов
Преводач: Антоанета Балканджиева
Послеслов: Атанас Свиленов
Редактор: Слава Николова-Герджикова
Художник: Олга Паскалева
Художник-редактор: Зоя Ботева
Технически редактор: Васил Стойнов
Коректори: Лили Парева, Елена Нягулова
Код: 29/95364/5544 — 25/88
Полска. Първо издание. Издателски №12/1988.
Дадена за набор на 7 декември 1987 г.
Подписана за печат на 8 юли 1988 г.
Излязла от печат м. август 1988 г. Формат 60×84/16.
Издателски коли 16,09. Печатни коли 17,25. УИК 14,52. Цена 2,94 лева
Издателство с печатница на Българския земеделски народен съюз
1592 София, улица „Илия Бешков“ №2. Поръчка №7632/1987 г.
Tadeusz Dołęga-Mostowicz. Znachor
Wydawnictwo Łódzkie, Łódz 1985
© Антоанета Балканджиева, преводач
c/o Jusautor, Sofia 1988. Ч–3
История
- — Добавяне
- — Корекция на правописни грешки
Трета глава
Полицейският началник в Хотимов Виктор Каня си седеше до писалищната маса, покрита с чист зелен табак, гледаше през прозореца и от време на време се прозяваше. Участъкът се намираше в последната сграда на края на градчето и от прозорците се откриваше просторен изглед към вече покритите с гъста зеленина поля, към брега на езерото, където тъкмо окачваха рибарски мрежи, към черната ивица на гората, с пъплещ отдолу пушек от комина на Хасфелдовата дъскорезница, и към пътя за дъскорезницата, по който тъкмо се бе задал заместникът на Каня, полицаят Собчак, с някакъв висок, мършав брадат мъж.
Собчак вървеше разкрачено, поклащаше се насам-натам като патица, а под мишница носеше голям лист шперплат за неговите си майсторения. Брадатият сигурно беше работник в дъскорезницата, и то отскоро. Полицейският началник Каня го виждаше за пръв път, а всички в Хотимов и на десет километра наоколо познаваше. Това, че Собчак сам си носеше шперплата, го накара да се замисли. Щом не намираше за нужно да се възползува от услугите на спътника си, значи работата на този спътник не беше чиста — придружаваше Собчак не по свое желание.
В Хотимовския участък довеждаха разни хора. За сбивания по селата, за дребни кражби в гората и на полето, за бракониерство. Случваше се да се хване на въдицата и някоя по-едра риба, бандит или контрабандист, който отбягва оживените места и гледа по странични пътища да стигне до немската граница.
Въпреки огромния си ръст брадатият мъж, когото водеше полицаят Собчак, явно не будеше опасенията му, сигурно ставаше въпрос за някаква дреболия.
След малко вратата се отвори и двамата влязоха. Брадатият свали шапка и застана до вратата. Собчак козирува и доложи:
— Тоя човек тук потърсил работа в дъскорезницата на Хасфелд. Назначили го, но се оказало, че няма никакви документи и не знае как се казва, нито пък откъде е.
— Ей сега ще видим — изръмжа началникът Каня и повика с ръка брадатия. — Документите.
— Нямам.
— Собчак, претърси го.
Полицаят разкопча дебелата оръфана куртка, претърси джобовете и сложи пред началника всичко, което намери: малко евтино джобно ножче, двайсетина гроша, парче канап, две копчета и алуминиева лъжица. Опипа кончовите на ботушите му, но и там нямаше нищо.
— Откъде се взе тука? А? — попита началникът.
— Дойдох от Чумка, Сурска околия.
— От Чумка ли… И защо си дошъл?
— Работа търся. В Чумка работех в дъскорезницата. Затвориха я. Чух от хората, че тук, в Хотимов, ще намеря работа и препитание.
— А как се казваше собственикът на дъскорезницата в Чумка?
— Фибих.
— Дълго ли работи там?
— Половин година.
— И си роден в Сурска околия, така ли?
Брадатият вдигна рамене.
— Не зная. Не помня.
Началникът му хвърли страшен поглед.
— А, де! Не на мене с тия номера! Грамотен ли си?
— Да.
— В кое училище си учил?
— Не зная.
— Име и фамилия? — кресна ядосан Каня.
Брадатият мълчеше.
— Оглуша ли, бе?
— Не, господин началник, не се сърдете. Не съм направил нищо лошо.
— Тогава казвай истината!
— Истината казвам. Не зная как ми е името. Може изобщо да нямам име. Всички ме питат, а аз не зная.
— Как така?! Никога ли не си имал документи?
— Никога.
— Как тогава са те приемали на работа? Без документи ли?
— Навсякъде по градовете искаха документи и не ме приемаха. А по селата не всеки обръща внимание. Нарекат ме някак, както им дойде, и толкоз. Тук, в тукашната дъскорезница, казах името, дето ми измислиха в Чумка: Юзеф Брадата. Но на господин старшия си признах, че е прякор. Нищо лошо не съм направил и съвестта ми е чиста.
— Ще видим.
— Питайте хората, у които съм работил, господин началник. Никому нищо не съм откраднал.
Началникът се замисли. В практиката си бе имал работа с разни хора, криещи имената си, но винаги са казвали някакво измислено. Този пък упорито твърдеше, че нямал име.
— А къде ти е семейството?
— Не зная. Нямам семейство — смирено отвърна брадатият.
— Осъждан ли си?
— Да.
Началникът ококори очи.
— Къде?
— Миналата година в Радом. А преди три години в Бидгошч. Веднъж на един месец и веднъж на две седмици.
— За какво?
— За скитничество. Но не беше справедливо. Ако някой търси работа, скитник ли е?… Истината е, че беше, защото нямам документи. А ги молих и в съда, и в полицията, и в затвора да ми издадат някакъв документ. Ама не искаха. Казваха, че нямало такъв закон. А аз какво да правя?
Покашля се и разпери ръце.
— Пуснете ме, господин началник. Никому нищо лошо няма да сторя.
— Да те пусна?… Наредбите не позволяват. Ще те изпратя в общината, а там да те правят каквото щат. Сядай, ако искаш, и не ми пречи. Трябва да направя протокол.
Извади от чекмеджето лист хартия и започна да пише. Дълго мисли, защото липсата на име и месторождение на задържания му объркваше целия ред на протокола. Най-сетне свърши и погледна брадатия. Прошарената брада и коса показваха, че трябва да е на петдесетина години. Седеше неподвижно, загледан в стената, и с кльощавото си тяло й хлътналите бузи приличаше на скелет. Само огромните, отрудени ръце се движеха някак странно и нервно.
— Ще пренощуваш тук — каза Каня, — а утре ще те пратя в общината.
Стана и добави:
— Няма нищо да ти направят там. Най-много да си излежиш за скитничество и ще те пуснат.
— Щом не може иначе, така да е — смотолеви мрачно брадатият.
— А сега ела тук.
Той отвори вратата към малко помещение с решетка на прозореца. На пода имаше дебел сламеник. Вратата бе скована от дебели дъски.
Когато я затвориха, брадатият легна на сламеника. И се замисли. Началникът, пък и другият полицай не бяха лоши хора, но изглежда законът ги караше да бъдат лоши. Защо пак го задържаха, защо винаги гледат на него като на престъпник?… Наистина ли е чак толкова нужно да имаш документи и да се казваш някак?… Променя ли това човека?…
Толкова пъти му бяха обяснявали, че било невъзможно да не се казваш някак. И в края на краищата трябваше да се съгласи с тях. Но се страхуваше да мисли за това. Започнеше ли, обземаше го странно чувство: сякаш беше забравил нещо, нещо изключително важно. И изведнъж трескавите му, неспокойни мисли се пръсваха на всички страни, после се омотаваха в объркани кълба, блъскаха се отчаяно като животни, обхванати от дива паника; кръжаха все по-бързо, без смисъл и цел, после се разкъсваха на парцали, на някаква причудлива дреб, като безформени и безплътни малки живи чудовища се сплъстяваха в огромна памучна къделя, изпълваща целия му череп.
В такива случаи изпитваше панически страх. Струваше му се, че ще полудее, ще обезумее, че е безпомощен, безсилен и объркан пред наближаващата катастрофа. Защото в този адски хаос нито за миг не губеше съзнание. Някъде в мозъка му някакъв точен апарат отбелязваше безучастно всеки признак, всяка фаза. И това беше най-мъчителното.
Напразно се мъчеше с цялата си воля да се измъкне от поглъщащото го тресавище. Да престане да мисли, да се съсредоточи върху някой предмет, да се спасява. Единствено физическата болка му носеше малко облекчение. Впиваше до кръв зъби в тялото си, хапеше ръцете си и удряше глава в стената, докато загуби сили, до премаляване.
Тогава лежеше безчувствен, безкрайно изтощен, полумъртъв.
Тъкмо затова изпитваше страх, отвратителен, животински страх от своята памет. Плашеше го всичко, което би могло да доведе до случайно надзъртане в мъглявото минало, в кошмарния мрак, който бе непроницаем и притегляше като бездънна пропаст.
Затова един такъв разпит в участъка беше за него тежко мъчение и когато остана сам и разбра, че опасността от пристъп е отминала, едва ли не се зарадва, че го затвориха.
Но така или иначе поредното задържане в полицията, мъчението при разпита и опасността от пристъп го накараха да се замисли как да се предпази от всичко това в бъдеще. Имаше само един начин: да се снабди с документи. А тъй като по законен път беше невъзможно, трябваше да ги открадне, да ги вземе от някого.
Не знаеше още как ще го направи, но решението бе взето.
На другия ден рано сутринта го заведоха в общината на съседния град, на двайсетина километра. Общината се помещаваше в голяма тухлена сграда. Старшият остави брадатия на партера под надзора на един полицай, който пазеше още неколцина арестанти. След дълго чакане започнаха да ги викат един по един на първия етаж, където беше залата на общинския съд.
Дебеличък, млад чиновник седеше до масата, покрита със зелено сукно и отрупана с книжа. Присъдите издаваше бързо. Когато обаче дойде ред на брадатия, у него изглежда се събудиха някакви съмнения или подозрения, тъй като му нареди да чака. Полицаят го изведе в съседната стая. Там край масата седеше някакъв старец и усърдно пишеше. Стаичката беше малка. Брадатият седна на скамейката до прозореца и от скука започна да наблюдава работата на стареца. На писалището му имаше купища книжа. Виждаха се заявления с марки и печати, разноцветни призовки и… брадатият трепна: съвсем близо до него имаше книжа, скачени с кламер, а най-отгоре един документ. Кръщелно свидетелство. Примъкна се по-близо и го прочете. Беше издадено на името на Антони Кошиба, роден в Калиш. Пресметна годините му: петдесет и две. Отдолу имаше печати…
Брадатият погледна към полицая: седеше с гръб и четеше обявите, разлепени по вратата. Сега трябваше да сложи шапката си върху писалището, така че да прикрие книжата.
— Махнете, моля, тази шапка — възмути се старецът. — Няма ли друго място за нея?!
— Извинете — промълви брадатият и я дръпна заедно с книжата, после ги сви на руло и мушна в джоба си.
Този път, разбира се, не можеше да си послужи с така придобитите документи и беше осъден на три седмици арест за непоправимо скитничество.
След три седмици излезе от околийския затвор и тръгна по света вече като Антони Кошиба.