Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Fast Buck, 1952 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Стефан Бояджиев, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,2 (× 13 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Джеймс Хадли Чейс
Заглавие: Удар за милиони
Преводач: Стефан Бояджиев
Година на превод: 1992
Език, от който е преведено: английски (не е указано)
Издание: първо (не е указано)
Издател: „7+7“ СД; Издателство „Репортер“
Град на издателя: Стара Загора; София
Година на издаване: 1992
Тип: роман (не е указано)
Националност: английска (не е указано)
Печатница: ДФ „Полипринт“ — Враца
Редактор: Искра Богданова; Божидар Грозев
Художествен редактор: Симеон Тихов
Художник: Симеон Кръстев
Коректор: Милена Братованова
ISBN: 954-2102-02-1
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7115
История
- — Добавяне
VI
Наближаваше десет и половина, когато Рико заключи канцеларията си, мина през ресторанта и влезе в бара.
В интимно осветеното помещение седяха дузина гости.
Рико си поръча двойно уиски. Докато отпиваше, огледа внимателно залата. Забеляза със задоволство, че всички, с изключение на двама, бяха във вечерно облекло. Преди година, когато отвори клуба „Фру-Фру“, такова нещо не можеше да се види. Тогава дори и самият Рико не носеше вечерно облекло. Но сега… Беше успял, макар да рискува. Беше вдигнал цените и постепенно се освободи от всички онези типове, които подбиваха реномето на заведението. И вечерното облекло стана задължително, а не изключение.
Рико огледа изключението, представлявано от двамата. Единият седеше на бара, а другият — на една от ъгловите маси с вестник в ръце. Сам.
Този на бара Рико бе виждал и преди. Беше висок, добре сложен, рус, с чувствено и много красиво лице. Имаше тъмни сенки под сините очи, които му придаваха вид на уморен богат безделник.
Рико завистливо помисли: „Как ли лудеят жените по този тип?“
От няколко месеца го срещаше и в клуба, и по други заведения. Казваше се Адам Джилис и не беше от клиентите, които пилеят много пари, но често водеше по някое момиче да плаща шампанското.
Откъде ли ги намира всичките тези момичета? До една бяха млади, богати и глупави. Рико ги засичаше да подават скришом от бармана парите на Джилис за шампанското, което те поръчваха. Тази вечер Джилис не пиеше. Седеше на високото столче и разсеяно зяпаше отражението си в огледалото. Някогашният чар липсваше, пропилените години бяха белязали лицето му. Имаше вид на човек, който дяволски се нуждае от едно питие. Рико отсече: вероятно чака някого. Може би отново някоя млада глупачка, която да му плати пиенето.
Рико сви презрително рамене и запретегля другия, който четеше вестник. Не беше го виждал преди. Загадката не беше от нощните птици. Беше висок, строен и мургав. Светлите му очи излъчваха здраве. Късо подстриганата му коса напомняше за тенисиста Бадж Пати. „Този тип — си рече Рико — има вид на човек, който прекарва много време на слънце и чист въздух. Може да е търговски пътник, който минава през града и търси малко развлечения.“
Рико допи чашата си и се запъти към фоайето. Искаше да надникне в регистъра на портиера, който стриктно записваше всички посетители.
— Смит — обърна се Рико към него, — кой е онзи тип с късата коса на ъгловата маса? Не съм го виждал преди.
— Казва се Далас — отвърна Смит. Беше огромен мъж с весело червендалесто лице, а портиерската униформа му стоеше като на генерал.
— Доведе го мистър Райнхард — добави той. — И аз го пуснах.
Рико кимна с глава.
— Всичко е наред. Исках само да попитам. За пръв път е тук, нали?
— Да, господине. Много симпатичен млад мъж, но не вярвам да има пари.
— Симпатичните хора ги нямат никога — пошегува се Рико и повдигна рамене. — Окей, Смит. Обади ми се, когато дойде господин Кейл. Бих искал да говоря с него тази вечер.
Върна се към бара, спря на вратата и хвърли още един поглед вътре. Далас разговаряше с червенокосо момиче в зелена рокля. Беше Зоя Нортън — едно от момичетата на Рико. Рико доволен се засмя, като видя на масата полупразната бутилка шампанско. Работата беше наред. Хубаво момиче беше Зоя.
Адам Джилис наблюдаваше в огледалото Рико. Чудеше се къде ли е наранил лицето си. Съжаляваше, че не знае нещо повече за него. Бързо се издигаше — това беше извън всякакво съмнение. Докъде ли ще стигне?
Когато Рико се отдалечи, Джилис погледна ръчния си часовник и се намръщи. Къде ли още се бавеше Ийв? Беше казала, че ще дойде с Кейл в десет часа, а вече наближаваше единайсет. Как добре би му дошло едно питие. Бутилките, наредени по хромираните полици зад бара, блестяха. Нямаше дори и пет долара. Крадешком погледна бармана — ще му даде ли нещо на кредит. Изкушаваше се да опита, но не искаше да привлича вниманието върху себе си. Барманът вероятно щеше да се консултира с Рико.
Извади кутия цигари, отвори я и видя, че е празна. По дяволите тази Ийв! Защо не идва?
Джилис стана от столчето и се запъти към фоайето. Приближи портиера и попита нехайно:
— Господин Кейл пристигна ли вече?… Бях в бара и не разбрах.
— Не е пристигнал, господине — хладно отвърна Смит. — Имаше голям опит с жените и мъжете, които идваха в клуба, и беше горд със своя нюх и предвидливост. За Джилис нямаше добро мнение — типичен авантаджия.
Джилис влезе в мъжката тоалетна. Изми ръцете си под неодобрителния поглед на черния прислужник: негърът знаеше, че няма да получи бакшиш. Докато решеше светлата си коса, влезе Далас.
Застана близо до Джилис и започна да си мие ръцете. Погледите им се срещнаха в огледалото. Далас се ухили.
— Оная, червенокосата от моята маса иска да ходим в игралната зала — започна разговора той. — Как мислите, няма ли да си загубя и времето, и парите? Дали ще ме оплячкосат?
Джилис беше приятно изненадан. Засмя се и лицето му се измени: заприлича по-скоро на момче. Умореният му и отпаднал вид се стопи.
— Всичко е наред — отвърна той на Далас. — Зоя малко надценява клиентите, но никога не изневерява на ангажимента. Щом ви кани, вървете спокойно.
Далас извади цигарите си и го почерпи:
— Значи няма да съжалявам? Благодаря ви. За пръв път съм тук и не бих искал да сгреша. От няколко седмици имам бизнес тук и ми се струва, че това е мястото, което ми бе нужно.
— Прав сте — Джилис запали цигарата. — Ако сте търсили развлечения и приятни момичета, няма нищо по-добро от това място.
Стояха известно време така, после Далас рече:
— Е, може пак да се видим. Аз съм Ед Далас.
— Името ми е Адам Джилис. Ще ви потърся, но сега не искам Зоя дълго да ви чака. Тя е добро момиче и стига да иска, знае как да се хареса — каза Джилис. — Аз идвам тук три-четири пъти седмично. Бихме могли някой ден да изпием по нещо заедно.
— Много се радвам — отговори Далас, сега вече напълно сигурен, че този рус красавец е братът на Ийв Джилис. Приликата беше очевидна. Същите сини очи, същото лице.
— Точно си мислех дали бих могъл да ви помоля нещо, преди да тръгнете — Джилис пусна най-любезната си усмивка. — Глупаво се получи, но съм забравил портфейла си у дома и докато не дойдат приятелите ми, съм съвсем без пари. Бихте ли могли да ми заемете десет долара за час, час и нещо?
— Защо не? — отвърна Далас, скривайки изненадата си. — Ще ми бъде много приятно — подаде на Джилис две банкноти по пет долара. — И не бързайте. Ще ми ги върнете следващия път, когато се видим.
Джилис бързо прибра парите.
— Нямам думи да ви благодаря. Щом дойдат приятелите ми, веднага ще ви ги върна. Още веднъж благодаря. Беше много любезно от ваша страна.
— О, не го споменавайте повече — отвърна Далас. — И на мен ми се е случвало.
Тръгнаха към бара.
— Няма да ви задържам повече — каза Джилис, щом влязоха. — Ще си поръчам нещо, докато чакам приятелите си.
В този момент Далас забеляза Кейл и Ийв Джилис, които стояха пред бара. Тя бе облечена в дълбоко изрязана вечерна рокля с цвят на море и носеше наметка от канадска лисица.
— Ей на това се вика момиче — тихо отбеляза той и бодна с лакът Джилис. — Тази рокля едва прикрива хубостта й.
Джилис фиксира Ийв, тя едвам отвърна на погледа му и бързо извърна глава.
— Клубът е известен с това, че го посещават красиви жени — отбеляза нехайно Джилис. — Но трябва да знаете: в тъмното всички жени са еднакви — приятелски тупна Далас по рамото, отиде до бара и седна през два стола от Ийв и Кейл.
Далас се върна на своята маса, където го чакаше Зоя.
— Извинете ме, че ви накарах да чакате — каза той. — Но се забавих с онзи хубавец. Симпатичен е, нали? Дребното лице на Зоя се изостри.
— Този измамник ли? — удиви се тя. — Цялото му богатство е в красивото лице, но и то няма да е задълго, като съдя по начина му на живот. Не се ли опита да ви отхапе ухото?
— Не, но направи нещо повече, успя да ми отмъкне десет долара. Сега си купува двойно уиски за моя сметка. Как ви се струва това?
Зоя го погледна учудено.
— Нямате вид на наивник! — после добави: — Но, за бога, защо сте му ги дали?
— Съжалих го. Видях, че страшно му се пие, нямах сърце да му откажа — отвърна Далас, повдигайки рамене. — Освен това той каза няколко хубави думи за вас.
— Нима? — попита заядливо Зоя. — Веднъж ми задигна петдесет долара тоя кучи син.
Далас погледна към Ийв, която още стоеше край бара.
— Хубава рокля има онова момиче, може би сте я забелязали?
Зоя измери с критичен поглед Ийв.
— Хубава е — рече завистливо тя, — умее да се облича. В случай че не знаете, ще ви кажа: тя е сестра на хубавия мръсник и съм сигурна, че е от неговата зодия. Беше във „Фоли“, после изведнъж реши, че може да се живее и без да се работи.
— Негова сестра ли? — рече Далас, като се престара в учудването си. — Не се държат като брат и сестра.
— Може би тя не иска да го представи на Кейл — отбеляза Зоя нехайно. — Тя е метреса на Кейл и така й е добре. Какво ще кажете за още една бутилка шампанско? Жадна съм като камила.
— Разбира се — отговори Далас, мислейки за реакцията на Първис, когато в края на седмицата му представи сметката с разходите. — Всичко, което имам, е ваше, скъпа!
Зоя го изгледа.
— Звучи така, сякаш нямате кой знае колко — рече тя и даде знак на бармана. — Защо не ми поръчате вечеря, щом сте толкова щедър?
— О, казах го на шега — бързо се поправи Далас. — Може би утре ще ви заведа на вечеря, но сега с радост бих ви купил сандвич, ако сте толкова гладна.
Зоя въздъхна примирена.
— Ще се задоволя и със сандвич — погледна го и се засмя. — Решихте ли дали ще си опитате късмета с мен тази вечер?
Изкушението беше голямо, но Далас реши да се въздържи и да не харчи повече от парите на Първис. Той поклати отрицателно глава и каза:
— Ще се радвам, ако го отложим за някоя друга вечер. Първо трябва да разбия касичката на малката ми сестричка и тогава да си опитам късмета с вас.
Зоя се засмя.
— Знаете ли? Допадате ми — каза и притисна под масата коляното си до неговото. — Оставете на мира касичката на сестричката си. Няма да ви трябва.
Далас я слушаше само с половин ухо. Той видя как Рико влезе в бара, приближи се до масата на Ийв и Кейл и тихо им каза нещо.
Лицето на Кейл беше силно зачервено, както у повечето мъже, които пият без мярка. Обърна се и прошепна нещо в ухото на Ийв, а тя му кимна в знак на съгласие. След това Кейл излезе от бара, Ийв остана сама.
Далас забеляза как Адам Джилис повдигна въпросително вежди и с глава посочи на Ийв вратата.
— Трябва да вървя — бързо рече Далас.
Извади банкнота от двайсет долара и я подхвърли към Зоя. — Сетих се за една важна среща. Ще се видим утре вечер. Окей?
— Оставяте ме така? — изненада се Зоя.
— Налага се — отвърна й Далас. — Чака ме работа. Ще те сънувам цяла нощ, кукло. А сега — довиждане.
Точно когато Ийв допиваше чашата си, той излезе бързо от бара и се скри в мъжката тоалетна.
След малко Ийв се появи във фоайето, взе нещата си от гардероба и излезе на улицата пред клуба. Далас тръгна след нея. Видя я как влиза в блестящата лимузина, паркирана на широкия паркинг. Далас приближи и зачака, скрит зад близките коли. Минаха около пет минути. Ийв извади цигара. Запалката за миг освети лицето й и Далас реши, че никога в живота си не е виждал по-красиво момиче.
Тогава на паркинга се появи Адам Джилис. Огледа се наляво и надясно, с бързи крачки се приближи до лимузината, отвори вратата и седна до Ийв.
Далас напусна скривалището си и тихо тръгна към тях.