Метаданни
Данни
- Серия
- Анита Блейк, ловецът на вампири (5)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Bloody Bones, 1997 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Илиян Илиев, 2008 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,3 (× 64 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- Violeta_63 (2011)
- Разпознаване, корекция и форматиране
- Xesiona (2011)
Издание:
Лоръл К. Хамилтън. Кървави кости
ИК „ИнфоДАР“ ЕООД, София, 2008
Редактор: Милена Иванова
Коректор: Ангелина Вълчева
ISBN: 0–441–00374–5
История
- — Добавяне
31
Сънувах. В съня ми някой ме държеше в скута си. Обгръщаха ме тъмни гладки ръце. Погледнах нагоре към усмихнатото лице на майка ми. Тя беше най-красивата жена на света. Притиснах се към тялото й и усетих чистата миризма на кожата й. Винаги ухаеше на пудра за баня „Хипнотик“. Наведе се и ме целуна по устните. Бях забравила вкуса на червилото й, начина, по който прокарваше палец по устата ми и се смееше, защото е оставила яркочервено червило по малките ми устни.
Палецът й се появи с нещо по-ярко от червило. По пръста й се стичаше кръв. Беше се набола с безопасна игла. Кървеше. Вдигна палеца си към мен и каза:
— Целуни го, Анита, накарай ме да се почувствам по-добре.
Ала кръвта беше твърде много. Течеше по ръката й. Взирах се в смеещото се лице и кръвта закапа като дъжд по него. Изправих се рязко на кадифената кушетка и започнах да се боря за въздух. Все още можех да почувствам червилото й върху устните си, а миризмата на пудрата за баня „Хипнотик“ се носеше около мен.
Лари се изправи на двойното кресло и потърка очи.
— Какво става? Да не би да ни позвъниха за събуждането?
— Не, имах кошмар.
Той кимна, протегна се, а след това се намръщи.
— Усещаш ли някакъв парфюм?
Изгледах го.
— Какво имаш предвид?
— Парфюм или пудра, можеш ли да го помиришеш?
Преглътнах и за малко да се задавя със собствения си пулс.
— Да, помирисвам го.
Отметнах допълнителното одеяло и запратих неудобната възглавница през стаята.
Лари свали краката си от двойното кресло.
— Какво ти става?
Отидох до прозореца и дръпнах завесите. Вратата към спалнята беше затворена и Жан-Клод се намираше в безопасност вътре. Джейсън спеше при него. Изправих се на слънчевата светлина и оставих топлината да попие в тялото ми. Наведох се към топлото стъкло и едва тогава осъзнах, че съм облечена само с широка тениска и бикини. Е, какво пък. Останах изложена на слънчевата светлина за още няколко минути в очакване пулсът ми да се успокои.
— Серефина ми изпрати сън. Миризмата е парфюмът на майка ми.
Лари дойде при мен. Беше облечен с шорти и зелена тениска. Къдравата му червена коса стърчеше във всички посоки. Присви сините си очи, щом пристъпи на светло.
— Мислех, че само вампир, който има връзка с теб, който те държи, може да нахлуе в сънищата ти.
— И аз така мислех.
— Как е възможно да помирисвам парфюма от съня ти?
Поклатих глава с чело, допряно до стъклото.
— Не знам.
— Белязала ли те е?
— Не знам.
Той постави ръка на рамото ми и ме стисна окуражително.
— Всичко ще е наред.
Отстъпих настрани от него и започнах да крача из стаята.
— Няма да е наред, Лари. Серефина нахлу в сънищата ми. Никой, освен Жан-Клод не го е правил.
Спрях, защото това не беше истина. Николаос го бе правила, но едва след като ме ухапа. Поклатих глава. При всички случаи беше много лош знак.
— Какво ще правиш с нея?
— Ще я убия.
— Имаш предвид предумишлено.
Ако сериозните очи на Лари не се взираха съсредоточено в мен, щях да отвърна: „Можеш да се обзаложиш“. Трудно е да планираш убийство с някой, който се взира в теб все едно си сритал любимото му кученце.
— Ще се опитам да издействам заповед — отвърнах аз.
— А ако не успееш?
— Ако изборът е между мен и нея, Лари, значи ще е тя. Ясно?
Лари ме погледна тъжно.
— Онова, което извърших снощи, беше убийство. Знам го, но не отидох там, планирайки да убия някого.
— Остани в бизнеса достатъчно дълго и ще започнеш.
Той поклати отрицателно глава.
— Не го вярвам.
— Вярвай в каквото искаш, но истината е такава. Тези неща са твърде опасни, за да играем честно.
— Ако наистина вярваш в това, как е възможно да излизаш с Жан-Клод? Как можеш да му позволяваш да те докосва?
Поклатих глава.
— Никога не съм казвала, че съм последователна.
— Не можеш да се защитиш, нали?
— Да се защитя от кое? Убиването на Серефина или излизането с Жан-Клод?
— Което и да е, и двете. По дяволите, Анита, ако си една от лошите, не можеш да бъдеш от добрите.
Отворих уста, след което я затворих. Какво можех да кажа?
— Аз съм една от добрите, Лари, но няма да ставам мъченица. Ако това означава да наруша закона, така да бъде.
— Ще се опиташ ли да вземеш заповед? — лицето му беше съвсем неутрално, докато ме питаше.
Внезапно изглеждаше по-стар. Дори със стърчащите оранжеви къдрици изглеждаше сериозен.
Виждах как Лари остарява пред очите ми. Не на години, а на опит. Погледът в очите му беше по-стар, отколкото преди няколко месеца. Видял твърде много, извършил твърде много. Все още се опитваше да е сър Галахад, но Галахад бе имал Бог на своя страна. Всичко, което Лари имаше, бях аз. Не беше достатъчно.
— Единственият начин, по който мога да получа заповед за екзекуция, е като излъжа — отвърнах му.
— Знам.
Погледнах го:
— Серефина не е нарушила никакви закони, все още. Няма да лъжа за това.
Той се усмихна.
— Добре. Кога ще се срещнем с Доркас Бувие?
— В три.
— Измисли ли какво можеш да пожертваш, за да вдигнеш зомбитата, които иска Стърлинг?
— Не.
Той ме погледна.
— Какво ще кажеш на Стърлинг?
Поклатих глава.
— Още не знам. Щеше ми се да науча защо е толкова изпълнен с желание да убие Бувие.
— Иска земята — отвърна Лари.
— Стърлинг и компания говореха за семейство Бувие, не за Магнус Бувие. Това означава, че той не е единственият, който ги съди. Така че убийството на Магнус няма да разреши проблемите им.
— В такъв случай защо да го прави? — попита Лари.
— Именно — отвърнах аз.
Той кимна.
— Трябва отново да разговаряме с Магнус.
— За предпочитане без Серефина да е наоколо — отвърнах аз.
— Амин — добави Лари.
— Бих искала да разговарям с Магнус, но преди отново да се счепкаме с г-н Бувие ми се ще да намеря малко мехлем за феи.
— Малко какво?
— Нямахте ли лекции за феите?
— Беше избирателна дисциплина — отвърна той.
— Мехлемът те прави неподатлив на омаята. Просто в случай, че това, което крие Магнус, е по-неприятно от Серефина.
— Нищо не е по-неприятно от това — отвърна той.
— Така е, но просто за всеки случай, той няма да е способен да ни прави магии. Всъщност не е лоша предпазна мярка и преди да се срещнем с Дори. Може да не е толкова страшна, колкото Магнус, но сияе и бих предпочела да не го прави върху нас.
— Мислиш ли, че Серефина ще намери Джеф Куинлан?
— Ако някой е способен да го направи, това е тя. Изглеждаше доста сигурна, че може да се справи с Ксавие, но пък и Жан-Клод беше убеден, че може да се справи с нея. Оказа се, че греши.
Той се намръщи.
— Значи подкрепяме Серефина?
Казано по този начин звучеше неправилно, но кимнах.
— Ако трябва да избираме между вампир, който се подчинява на повечето закони, и такъв, който избива деца, да, на нейна страна сме.
— Преди малко говореше за убийството й.
— Мога да стоя настрани, докато тя спаси Джеф Куинлан и убие Ксавие.
— Защо да го убива? — попита Лари.
— Той убива хора на нейна територия. Може да разправя каквото си иска, но това е директно предизвикателство към властта й. Освен това не смятам, че Ксавие ще предаде Джеф без бой.
— Какво мислиш му се е случило снощи? — попита Лари.
Поклатих глава.
— С нищо няма да помогнеш, ако мислиш непрестанно за това, Лари. Правим онова, което е по силите ни.
— Можем да кажем на ФБР за Серефина.
— Едно от нещата, които съм научила е, че вампирите господари не разговарят с ченгета. Твърде много са годините, в които полицията ги избиваше, щом ги зърне, или поне се опитваше да го направи.
— Добре — отвърна той, — но все още трябва да измислим нещо голямо, което да убием, за да вдигнем гробището тази вечер.
— Ще си помисля.
— Наистина нямаш идея какво да правим? — звучеше изненадан.
— Като изключим човешко жертвоприношение, Лари, не мисля, че мога да вдигна няколко тристагодишни трупа.
Той се ухили.
— Приятно е да чуя, че го признаваш.
Нямаше как да не се усмихна.
— Ще бъде нашата малка тайна.
Той вдигна ръка и аз я плеснах. Той плесна моята в отговор и се почувствах по-добре. Лари умееше да ме кара да се усмихвам. Приятелите правят такива неща.