Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Loveplay, 1986 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Мария Енева, 1993 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,3 (× 42 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- stontontina (2008)
- Корекция
- asayva (2014)
- Форматиране
- in82qh (2014)
Издание:
Даяна Палмър. Омагьосани от любов
ИК „Арлекин-България“, София, 1993
Американска. Първо издание
ISBN: 954-11-0103-8
История
- — Добавяне
Шеста глава
Сблъсъкът подейства на Бет като студен душ. След злополучния понеделник насладата от живота се изпари. Не можеше да си прости, че сляпо му се е доверила. Но би ли могла да допусне, че той ще обещае да я пази, а после най-безцеремонно ще откаже да признае безспорната истина?
Думите му я бяха прерязали като нож. Апетитът й изчезна. Скоро Дейвид забеляза това и след вечерното представление я заведе в една денонощна закусвалня с намерението да я натъпче с лакомства. Идеята му се оказа съвсем навременна. Тя вдъхна миризмите със затворени очи, вслушвайки се в шумоленето на първите дъждовни капки.
— Добре ли си? — Дейвид й се усмихваше от високото столче до нея.
— Всичко е чудесно, благодаря — въздъхна тя. — Досега даже не усещах колко съм гладна.
— И тази вечер имахме успех, как мислиш? Изглежда пиесата е страхотна, защото салонът е препълнен.
— За малко да проваля всичко, когато се спънах. Добре, че ти ме подкрепи.
— За мен беше удоволствие. Хората го приеха съвсем естествено — успокои я Дейвид. — В залата никой не гъкна.
— Ролята е такава, че могат да очакват всичко. — Отпи от кафето с помръкнало лице. — Навярно Къл вече е при новата си любимка. Видя ли я на премиерата? Ослепителна. Неотразима.
— Не. Бях зает с шепата мои почитатели. — Той се наведе и настойчиво се вгледа в нея. — Защо не се оженим, Бет? — неочаквано изрече той. — Ще гледаме заедно бебето.
Тя замръзна за миг, после остави вилицата.
— Не мога, Дейвид. За мен си приятел, най-добрият от всички. Но не мога да отида с теб по-далеч. Създадена съм само за един, въпреки че той се оказа празноглаво магаре, при това — съвсем сляпо.
— Но аз не искам нищо!
— По-скоро нищо няма да имаш. Не, благодаря, но не мога! Проблемът е само мой.
— Проблемът засяга всички! Джанет също е загрижена за теб. Направо се бои, че си сама в онази квартира.
— Така ли? — Тя се разсмя. — При такива добри съседи!
— Да-да, даже не знаеш как се казват!
— Знам. Господин Бартоломю е певецът с фалшивия глас. Има фигура на оперна звезда, с изключение на израза на лицето.
— И на призванието — вметна той.
— Няма значение. Голям добряк е, винаги поглежда от прозореца, когато вечер закъснявам. Каза, че ще ми е трудно без татко, ала тъй като истинският е далеч, той ще го замества. — Тя се просълзи. — Да ти кажа честно, Дейвид, хората са толкова добри към мен, че…
— Недей. — Хвана ръката й. — Бет, недей. Какво ще кажеш, ако отида и съобщя на Къл истината за нас двамата?
— Няма да ти повярва. Заяви, че ме обича, обаче не вярва, че детето е от него. И това е най-голямото му нещастие, защото от всичко на света най-много искал да има деца.
— Тогава защо не се ожени и не си отгледа дете?
Бет не можеше да му каже истината. Само сви рамене.
— Не знам. Сигурно не му допада идеята да се обвърже с една жена. — Очите й потъмняха. — Май много бързо му омръзнах.
— Бет… — изстена Дейвид.
— Нищо, нищо. Човек се учи, докато е жив. Само се почувствах глупаво, като евтина играчка.
— Ти не си глупава!
— А каква съм? Даже не възроптах! Боже мой, Дейвид, моите родители се стараха да изградят у мен ценностна система като ориентир за цял живот! Винаги съм знаела, че ще се омъжа и ще имам деца. Не съм допускала, че ще забравя всичко заради някаква илюзия. И докъде стигнах? Бременна и изоставена… Какво да кажа на мама и татко? В тяхното малко предградие на Атланта всички ги уважават… Как ще понесат такъв позор?
— Слушай! — задъхано подхвана той. — Да се оженим! Така нищо няма да узнаят. Бебето ще носи моето име и…
— Само че няма да е честно от моя страна, не разбираш ли? Дейвид, аз не те обичам! Една грешка не се поправя с друга!
— Господи, колко си упорита!
— Не, глупава съм! Само че моментът не е подходящ за самосъжаление. Трябва да се стегна!
— Мислиш ли, че ще се справиш сама? — Гледаше я недоумяващо.
— Няма да съм сама. Нали имам теб и Джанет, за да ви се оплаквам?
— Така е — усмихна се той. — Откога познаваш Джанет?
— Откакто се помня. Заедно решихме да станем артистки. Само че театърът й се стори несигурно нещо и стана помощник дизайнер в модна къща. И преуспява. Някой ден ще е сред най-известните имена в модата.
— Интересно би било да видя нещо, сътворено от нея…
— Интересуват те роклите, а? — лукаво се подсмихна Бет.
— Не, само това, което е в тях. — Дейвид се замисли. — Каквото и да облече, Джанет винаги изглежда чудесно.
— Така е — съгласи се Бет.
— Излиза ли с някого?
— Не. Ненавижда мъжете.
— Я гледай ти! — Той се облегна назад. — И защо?
— Попитай я сам. — Погледна часовника си. — Дейвид, всичко е много вкусно, ала вече е късно, а утре ни чака тежък ден. Имаме дневно представление и…
— Знам, знам. — Изправи се с въздишка. — Колко още мислиш, че ще издържиш?
— Жилава съм, не се безпокой. — Тя също стана. — Освен това за мен театърът не е работа, а забавление. А и твоят приятел, докторът, каза, че докато мога да почивам достатъчно, няма защо да се боя от физически усилия. Даже напротив, ще са ми от полза при раждането.
— А каза ли ти дали бебето ще е момче, или момиче?
— И да знаеше, нямаше да му разреша да ми издаде тайната — твърдо заяви тя. — Искам да е изненада. Тръгваме ли?
— Веднага щом пожелаеш, повелителко!
Когато се прибра, в квартирата й цареше неприятна тишина. Бет закрачи из стаята, загрижена повече за своите родители, отколкото за себе си. Досега не се беше сетила за тях. Колко ли ще страдат… Приседна и се замисли. Защо забравяше за всичко, когато бе с Къл? Сигурно защото беше толкова влюбена, че живееше в някакъв нереален свят. Сега плащаше за безразсъдството си. Искаше да има дете, щеше безумно да го обича и въпреки всичко животът й беше объркан завинаги…
За повечето от нейните връстнички сексът беше нещо съвсем обикновено. В град като Ню Йорк да живееш с мъж не правеше впечатление на никого. Но за Бет не беше така. Бе сдържана и държеше на принципите си. До момента, когато в живота й се появи Къл и събуди у нея страстни желания. Е, какво пък, мечтите й се осъществиха. Но ето докъде я доведоха. Нейните приятелки никога не забременяваха. А тя? Само няколко нощи с Къл — и вече чакаше бебе!
Най-лошо от всичко бяха думите му, че възнамерявал да се ожени за нея, преди да разбере за бременността й! Идиот! Да твърди, че мечтае за дете, а сега да не го иска! Била му изменила с Дейвид. Да допуска такъв абсурд! Та дори в мислите си тя не бе способна на подобно нещо! Той беше единственият мъж, когото бе обичала и желала. И щеше да си остане единствен, въпреки че в този момент го ненавиждаше с цялото си същество.
Грешката беше нейна. Можеше да му откаже от самото начало и да се отдръпне. Най-малкото имаше възможност да се противопостави на безумната си страст към безчувствения драматург. Но тя даже не опита. И сега плащаше за всичко.
В съзнанието й зазвуча нейният монолог в началото на пиесата. Бет отчаяно затвори очи. „О, Господи! — откъсна се от устните й. — Смили се и ме научи какво да правя!“
Изведнъж й стана по-добре. Побърза да си легне. За първи път от дълго време спа непробудно.
В края на седмицата отиде при финансовия си посредник със сумата, необходима за изплащане на данъците. Посрещна я с дълги извинения. Секретарката му била допуснала грешка. Необходими били още няколко хиляди долара! Бет хлъцна. Това означаваше, че следващите месеци щяха да й остават пари само за наема и за оскъдна храна.
Прибра се обляна в сълзи и се отпусна на стола. Беше смазана. Какви беди още можеха да я сполетят? Бавно написа чека. Не можеше да не плати, трябваше да приключи със злощастния си опит да забогатее. Прикрепи го към данъчния формуляр, напъха го в адресирания плик и залепи марката. Край на медицинските прегледи и консултациите! Оставаше й само да стиска зъби.
Изпи чаша билков чай и се отправи за последния контролен преглед. Като капак на всичко лекарят откри, че е анемична, предписа й по-скъпи витамини и я посъветва да отиде на още един преглед. Когато му заяви, че не може да си го позволи, той й отвърна с назидателна лекция за нуждите на нейния организъм и на бебето. Какво й оставаше да направи?
Само след седмица приятелите й забелязаха промяната у нея. Джанет започна да я разпитва, Дейвид й пригласяше, докато не измъкнаха от нея всички подробности за ужасното положение, в което беше изпаднала.
— Боже мили! — изпъшка накрая Джанет. — Така ще се съсипеш! Бет, нека се обадя на родителите ти…
— Да не си посмяла! — възпротиви се Бет. — Няма да те погледна повече! И без това мама страда от сърце.
— Добре, не се разстройвай — побърза да се съгласи приятелката й. Седна до нея. — Само че не можем да оставим нещата така…
— Какво толкова? Ще се справя. Свикнала съм да пестя.
— В твоето положение? — тросна се Джанет. — По дяволите, Къл може да ти осигури царски живот!
— Къл не дължи нищо нито на мен, нито на детето — ядосано я прекъсна Бет. — Сама съм си виновна! И не желая повече да разискваме този въпрос! Бъдете добри другарчета и ме оставете на мира. Ще пием ли кафе?
Джанет обаче не беше от тези, които се предават лесно. Един ден, изгубила търпение, тя се обади на Къл, а после, потисната и нервна, призна на Бет какво е направила.
Бе ранно утро. Джанет й донесе пастичка и чашка кафе от близката сладкарница и я завари да разтребва, наметнала стария си халат. Когато проумя несвързаните фрази на своята приятелка, Бет се вкамени. В протъркания бледосин халат, с разпуснати коси и широко отворени очи, тя беше олицетворение на отчаянието.
— Моля те, не ме пъди! — промълви Джанет. Устните й трепереха. — Просто не бях на себе си… Бет, направо ми се плачеше, като си мислех какво ти е… Само заради този негодник! Господи, колкото и малко да те познава човек, веднага би разбрал, че не си способна да легнеш с мъж, когото не обичаш. А за теб е нямало друг освен Къл. Ако не беше такъв пън, отдавна щеше да го разбере. И да ти помогне!
— Не очаквам нищо от него — успя да изрече Бет. — Не искам да ми се мярка пред очите. Достатъчно злини ми е причинил. Няма да понеса да види докъде съм стигнала!
Гласът й изтъня. Джанет също беше готова да заплаче. Взе пастата и чашката от ръцете на Бет и я притисна към себе си.
— Прости ми, ако можеш — през сълзи промълви тя. — Май ти направих мечешка услуга…
— Няма страшно. Важното е, че се мъчиш да ми помогнеш. — Погледна приятелката си в очите. — Как успя да го намериш?
— Обадих се във филмовото студио в Холивуд. Бет, ужасно съжалявам…
— И какво ти каза? Да не би да дойде? — В гласа й прозвуча страх.
— Не знам. — Джанет се извърна. — Не го питах. Успях само да му кажа какъв мръсник е. Разкрещях се като луда и… Не мога да понасям типове като него! Ще се омъжиш ли за Дейвид? Каза ми, че ти е предложил.
Явно отговорът й имаше особено значение за Джанет и побърза да поклати отрицателно глава.
— Не, отказах му. Не го обичам, въпреки че е чудесен човек.
— Бедният актьор е жив дявол! — Нервно се изсмя, като избягваше да погледне Бет в очите. — Не вярвам някоя да припада по него.
— Напротив, много е мил! И страшно забавен. Един ден ще бъде звезда.
— Кой го знае — заядливо подхвърли приятелката й.
— Можеш да мразиш мъжете, но не бъди предубедена към всички. Защо не проявиш благосклонност към него? Смятам, че му харесваш. Не забелязваш ли колко търпеливо понася капризите ти?
— Наистина, напоследък не е заядлив, както по-рано.
— Може би си му дала някакъв повод?
Джанет се изкашля и се спусна към масата.
— Пастите изсъхнаха, кафето изстина… Бет, наистина съжалявам, че позвъних на Къл!
— Нищо, карай да върви. Къл си е Къл, сигурно отдавна е забравил какво си му казала. Няма да се втурне от оня край на света само за да ме види. Не му е в характера. Мммм, кафето си го бива, нали?
Джанет не каза нищо. Но тя не можеше да забрави смаяното мълчание от другата страна на телефонната линия, когато Къл разбра какво става с Бет. Не би се обзаложила, че няма да пристигне в Ню Йорк. Все повече я обхващаше страх, че е навлякла нови проблеми на приятелката си. А Бет вече си имаше предостатъчно грижи!