Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Blood Relations, 2019 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Венцислав Божилов, 2019 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5 (× 8 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Джонатан Мур
Заглавие: Частен детектив
Преводач: Венцислав Божилов
Година на превод: 2019
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Бард“ ООД
Град на издателя: София
Година на издаване: 2019
Тип: роман (не е указано)
Националност: американска
Печатница: „Алианс Принт“ ЕООД
Излязла от печат: 15.04.2019 г.
Редактор: Евгения Мирева
ISBN: 978-954-655-920-3
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/10758
История
- — Добавяне
19.
Мадлин не спа дълго.
В продължение на десетина минути по изгрев-слънце небето беше розово и слабо осветено. Южната кула на моста, която се виждаше от прозореца на кабинета, сияеше в наситено златисто и червено. После слънцето надникна зад ниските облаци и утрото се изчисти от сивотата и от сенките, а Мадлин се събуди. Чух как вратата на спалнята й на долния етаж се отваря. Вместо нагоре стъпките й продължиха надолу. Заслушах се за предната врата, но тя не тръгна натам. Чух типични за кухня звуци — течаща вода, изсипване на зърна в кафемелачка. Събрах онова, което бях намерил в бюрото на Клеър, и слязох.
— Добро утро — поздрави Мадлин. — Отново.
Беше смляла кафето и бе сложила чайника на котлона. Сега тършуваше из шкафовете.
— Видях френска преса — казах аз. — Горе вдясно.
— Благодаря.
— Може ли една чаша и за мен?
— Разбира се — рече тя. — Как беше госпожа Грейвсенд?
— Разстроена, но това е разбираемо.
— Искам да кажа, какво научи?
— Отначало се придържаше към версията си, че Клеър й е биологична дъщеря и е родена на Вирджинските острови. Но след като я предизвиках, заговори.
— Клеър също е била подхвърлена.
Кимнах.
— Била е оставена в мисията „Кармел“ с кървящи рани по гръбнака. Два дни преди ти да се появиш в Якима. Един свещеник я намерил, след като някой почукал на вратата на параклиса. Но малко след това бил убит в Африка. Единственият друг човек, който знаел за случая, бил епископът, но той също е мъртъв. От рак.
— И сега какво?
— Кафе — казах аз. — И после имам няколко въпроса.
Тя направи кафето и след като си напълнихме чашите, аз започнах да й показвам какво съм донесъл от кабинета. Първото нещо беше тънък бележник „Молескин“. Беше раздърпан и смачкан, сякаш Клеър често го е пъхала дълбоко в чантата или джобовете си, за да го крие.
— В Бостън намерих два ключа — казах аз. — Единият беше за входната врата. Другият пасна на чекмедже зад гравюра на Дали в кабинета й. И ето какво намерих в него.
— Какво е това?
— Ти ми кажи.
Плъзнах бележника към нея. Тя махна ластика на корицата и го отвори. В продължение на пет минути отпивах от кафето си и я гледах как чете. Когато тя вдигна очи, знаех какво ще каже, преди да го е казала.
— Няма никаква логика.
— Добре.
— Само дето като че ли пасва.
— В какъв смисъл?
— Виж това — каза тя. — Не е разпитвала за полицейски доклади, изоставени бебета или за насилие върху деца. Мислела е за наука, за проучване. Което има логика за нея. Тя винаги е имала наклонности в тази посока. Една нощ седяхме на задната й веранда, до камината. Видя ли я?
Кимнах.
— Та седяхме там и тя искаше да говори за експерименти. Например дали ние не сме част от експеримент?
— И?
— Ако сме близначки и аз съм по-голяма, значи тя е била замразена като ембрион — каза Мадлин. — Къде би отишъл, ако искаш да намериш много замразени ембриони? Човешки ембриони.
— В някоя лаборатория?
— Не просто в лаборатория. А в клиника за репродукция. Те имат десетки оплодени яйцеклетки, но имплантират само малка част от тях. И държат останалите замразени.
— А белезите?
— Точно тук идват експериментите.
Представих си доктор, който работи нещо странично. Или чисто научно изследване, или за допълнителен доход. Нещо свързано с генетика, тъй като именно на това беше заложила Клеър.
— Какво си мислеше тя? — попитах аз.
— Не знаеше. Поне не тогава. Но явно е стигнала донякъде, нали? — Тя сложи ръка върху бележника на Клеър. — Това са бележките й. Интервюирала е хора.
— Учени, доколкото разбирам.
Онова, което е търсила Клеър, вероятно беше записано в бележника. Проблемът беше, че си беше вършила работата, сякаш се е страхувала, че някой може да наднича над рамото й. Първата й линия на отбрана беше да пропусне имената на източниците си. Освен това беше маскирала съдържанието на разговорите си с неразбираем, но очарователно викториански код.
Попитах доктор А за с… и ефекта му върху т… Той говори цял час, показа ми напречно сечение на мозъка на Д… и видеозапис, направен преди смъртта й. Каза ми за професор Б в Колумбия. Взех следващия влак за Ню Йорк…
Стигнала до Колумбийския университет и намерила професор Б, който споменал за Източник В. Източник В се оказал по-труден за проследяване и тя напуснала „Харвард“ заради това, но накрая го открила в Калифорния. Спряла го, докато излизал от някакво вечерно парти в Санта Моника, и по някакъв начин успяла да го накара да се срещнат в един бар. Той бил онзи, който й казал за Мадам X. Останалите неща в бележника — пет записа върху три страници — описваха очевидно безплодните усилия на Клеър да намери Мадам X.
Мадлин прочете всичко, затвори бележника и ми го върна.
— Кои са тези хора? — попита тя. — И какво е искала тя от тях?
Бележникът не даваше никакви отговори. След като го прочетох, имах повече въпроси, отколкото отговори. Коя беше Д? Защо доктор А е правил напречно сечение на мозъка й и я е заснел, преди да умре?
— Колумбийският университет трябва да има факултетен списък — каза Мадлин. — Защо не пишем на всеки преподавател мъж от областта и да го питаме дали се е срещал с Клеър — или с някой с нейната външност, ако не е използвала истинското си име?
— Мисля, че по-добре да изчакаме с това — казах аз. — Идеята е добра, но ако някой от бележника е свързан със смъртта на Клеър, бих предпочел да не нанасяме първия си удар по този начин.
— Тогава какво?
Дадох й втората папка, която бях намерил горе в един незаключен шкаф. В нея имаше малка купчина месечни извлечения от банката на Клеър и по кредитната й карта. Всички бяха адресирани до къщата в Сан Франциско. Очевидно тя беше живяла тук достатъчно дълго, за да поиска да препращат пощата й от Бостън.
— И какво?
— И такова, че ако изключим мобилните телефони, кредитната карта е най-добрият начин да проследиш някого — отвърнах аз. — Клеър не е имала мобилен телефон у себе си — липсва в описа на личните вещи, вървящ с доклада от аутопсията. Не е носела и кредитни карти. Което означава, че това е следа, с която полицията не разполага. И ако не можем да издирим хората от бележника, то можем да направим следващото най-добро нещо.
— Да следваме парите.
— Погледни това — казах аз и й показах последното извлечение. Движението по сметката й беше отпреди трийсет дни. — Наемала е коли в Норт Бийч и е наливала бензин и си е купувала храна в градчета навсякъде по крайбрежието. Виж.
Тя прочете извлечението и го върна.
— Тези плащания са правени преди седмици и сигурно няма да ни свършат никаква работа. Трябва да вземеш информацията за последните й трансакции от банката.
— Не съм ченге — отвърнах аз. — Не мога да им представя съдебно разрешително. А ако започна да звъня по банки и да задавам въпроси, просто ще ми затворят.
— Тогава какво ще правим?
Показах й папката, в която бях намерил извлеченията от кредитната карта на Клеър. В полето тя беше написала имейл адреса си. Под него имаше нещо, което не разбирах. Надявах се, че Мадлин ще знае какво е.
— Мисля, че горният ред, имейл адресът, е името й за достъп — казах аз. — За да може да управлява разни неща онлайн. Което означава, че това долу трябва да е парола.
Посочих втория ред, изписан с внимателния почерк на Клеър.
Кхххххххх99
— Но тази сметка няма ли да е закрита?
— Защо да бъде?
— Защото тя е мъртва.
— Те не го знаят.
— Съдебните лекари или каквито там се водят, не издават ли смъртни актове и не ги ли завеждат някъде?
— Единственото място, където пращат смъртни актове, е в Администрацията за социално осигуряване. Но Клеър едва ли е имала социална осигуровка, нали?
— Значи всичките й сметки продължават да са открити?
— Каквото и да е правила, каквото и да е скрила, то е все още някъде там. Напълно активно. Банкови сметки, кредитни карти, социални медии — всичко.
Мадлин посегна към папката и я придърпа към себе си. Отпих от кафето си и я загледах как изучава скритата парола, като потупва с пръст всеки хикс. Устните й се движеха, докато броеше. Тя поклати глава и опита друга дума. Този път явно й се получи по-добре — повтори я, този път по-бързо. После ме погледна.
— Клеър Беър — каза тя. — Така я е наричала майка й като малка. Харесваше й. Понякога сама се наричаше така, когато мъмреше сама себе си с гласа на майка си.
— Така ли?
— Клеър Беър, ако изпиеш още една чаша вино, утре ще те мъчи адско главоболие — каза Мадлин с глас, който плашещо приличаше на този на Оливия Грейвсенд. — Клеър Беър, кавалерът ти те чака в ресторанта, а ти дори не си се облякла. Но едва ли ще е най-лошото нещо на света, ако му вържеш тенекия.
Придърпах папката към себе си и преброих с пръст хиксовете, докато изговарях думите.
— И освен това е родена през деветдесет и девета — казах аз. — Телефонът ти у теб ли е?
Тя го извади и аз й дадох едно от извлеченията. В края на всяка страница имаше адрес на уебсайт. Ценните клиенти биваха канени да го посетят за по-подробна информация.
Мадлин въведе бързо адреса. После спря, остави телефона и ме погледна.
— Редно ли е да го правя?
— Просто ще погледнем. А и кой ще тръгне да проверява?
Тя се замисли над отговора ми. После въведе името и паролата. Екранът се изчисти. Някъде — може би в някоя подземна сървърна ферма в Невада — някакъв компютър преглеждаше въведената информация. Двамата с Мадлин гледахме, наведени от двете страни на кухненския плот.
Почти стигнахте! Тъй като не разпознаваме устройството, което използвате, моля да се идентифицирате, като отговорите на следните контролни въпроси.
Въпросите бяха три, избрани от Клеър, когато е отваряла сметката. Кой е любимият ви отбор? Какво е малкото име на учителя ви в първи клас? Кой е родният ви град? Погледнах Мадлин.
— Тя говорила ли е изобщо за спортни отбори?
— Ходихме на няколко мача на „Ред Сокс“. Никога не беше посещавала подобно място преди. Мисля, че й беше забавно.
— Значи „Ред Сокс“. Посещавала е училище „Стивънсън“ от детската градина до гимназията, нали?
— Откъде знаеш?
— Претърсих спалнята й в къщата на майка й — казах аз. — Имаше лента от научен конкурс от четвърти клас. За второ място. И чернова на нещо, което е писала през последната си година за часа по английски.
— Но на нас ни трябва името на учителя й.
— Не ти ли го е споменавала?
— Как би могло да стане дума за такова нещо?
— Нали каза, че сте оставали по цели нощи и сте разговаряли за какво ли не.
— Я стига.
Извадих предплатения телефон и набрах Оливия Грейвсенд. Икономът вдигна на второто позвъняване.
— Имение Грейвсенд.
— Кроу се обажда.
— Госпожа Грейвсенд излезе.
— И вие ще свършите работа — казах аз. — Ако знаете името на учителя на Клеър от първи клас.
Той замълча и аз си представих как колелцата в главата му се въртят. Все така не ме харесваше, но аз бях единственият, който разследва сериозно смъртта на Клеър. А той я обичаше, независимо от разликата в положението им.
— Госпожа Нор.
— Кажете го буква по буква.
— Н-О-Р.
— Благодаря, господин Ричардс — казах аз.
Той затвори. Обърнах се към Мадлин.
— Въведи госпожа Нор. Пише се…
— Чух.
Тя въведе името и чукна екрана, за да премести курсора върху полето за отговор на последния въпрос.
— Ами родното й място? — попита тя. — Може да е какво ли не.
— Шарлот Амали — казах аз. — Доколкото е знаела.
Мадлин взе извлечението от кредитната карта, обърна го на първата страница и посочи някакъв текст в горната част, на който не бях обърнал внимание.
Поздравления! Вие сте ценен клиент от една година и вече спечелихте статута Златен медальон! Влезте в сайта ни, за да научите повече.
— Запознах се с нея преди повече от година — каза Мадлин. — Когато си е взела тази карта и е подбрала въпросите, тя е имала доста ясна идея, че не е била родена на Вирджинските острови.
— Имаше ли някакви подозрения?
— Абсолютно никакви.
— Тогава напиши неизвестен — казах аз. — Да видим какво ще стане.
Тя въведе, натисна ПРОДЪЛЖИ и зачакахме. Екранът отново се изчисти. Сигнали пътуваха напред-назад, сървъри работеха усилено. Този път не се наложи да чакаме дълго.
Добре дошла, Клеър! Знаеш ли, че си спечелила статут Златен медальон? Щракни тук, за да научиш повече.
— Здравата пробутват тази програма с медальоните — отбелязах аз.
— Ако беше карта като моята, щеше да е поредната измама. Но за нея вероятно е съвсем истинско. Безплатни хотели в Монте Карло или нещо подобно.
Не откъсвах очи от екрана, но не пропуснах как тя отново наблегна на контраста във финансовото им положение. Сега тя можеше да влезе в акаунта на Клеър, когато си поиска. Щеше да е интересно да видя какво ще направи с това.
— Влез в „Движение по сметката“ — казах аз.
Мадлин чукна върху линка и двамата се наведохме над телефона, за да прочетем историята на трансакциите на Клеър Грейвсенд за последните й двайсет и шест дни на този свят. Ако беше знаела, че дните й са преброени, не бе направила много, за да се поглези. И за мултимилионер е имала забележителната способност да си намери обяд за пет долара от бензиностанция. Но може би просто защото е пътувала много. Наемала е кола за няколко дни, отсядала е в мотели навсякъде по крайбрежието, след което се е връщала в града, колкото да направи покупки за трийсетина долара в магазина за хранителни стоки. Не е полудяла. Ако е пиляла пари за диаманти или коли като онази, която беше смачкала, не го беше правила с тази карта. Макар че спокойно би могла с наличния си кредит.
Прелистихме до края на списъка. Предпоследният й разход беше петстотин долара капаро за стая в семеен хотел в Мендосино. Хотелът така и не го върнал и не й предоставил сметка. Това вероятно означаваше, че не е освобождавала стаята и от хотела не знаят какво да правят.
Последното й плащане като че ли беше направено в бар. Купила си нещо за двайсет и шест долара на място, наречено „Крийксайд“.
— Провери го — казах аз. — Искам да разбера повече.
Мадлин чукна линка и прочетохме няколкото реда текст, които се появиха. Информацията не беше много. Датата на трансакцията, адресът и телефонният номер на фирмата. Мястото се намираше на път през гората североизточно от Мендосино. Най-близо до гъза на географията в тази част на Калифорния. Мадлин докосна екрана, проследявайки с пръст датата, а после и адреса.
— Невъзможно — рече тя. — Нали?
— Не знаем часа. Знаем само, че плащането е било извършено в деня, в който е паднала.
Трансакцията беше извършена някъде след полунощ, а малко по-късно Клеър беше умряла. Поне питието отговаряше на резултатите от аутопсията — в доклада пишеше, че в кръвта й имало половин промил алкохол. Съгласно закона не се е водила пияна, когато е умряла, но може и да е била, когато е излязла от бара. Мендосино беше на три часа път на север от Сан Франциско. Двеста и четиридесет километра. Някои от пътищата имаха толкова завои, че не можеш да настъпиш газта, ако го искаш. А аз бях намерил Клеър малко преди пет сутринта.
— Времето пасва — казах аз. — Може да е имала два часа да стигне до „Рефюджио“.
Мадлин поклати глава.
— И после какво? Справила се е с ключалката, качила се е горе и е скочила от покрива? Защо?
— Не казвам, че има логика. А че просто е възможно.
— Да, но наистина няма логика — рече Мадлин. — И щом полицията не е намерила кредитната й карта, къде е тя? В колата под наем? В бара?
— Не знам.
Прегледах трансакциите и намерих плащането за колата. Подобно на хотела, компанията беше взела капаро. И то също не беше върнато. Посочих трансакцията на Мадлин.
— И къде е колата? — попита тя.
— Може би някъде в Тендърлойн.
— Какво ще правим?
— Ще идем в Мендосино и ще поразпитаме. В бара и в хотела.
— Ние?
Имах чувството, че тя може да се окаже полезна, но не исках да й го обяснявам. Можеше да откаже. Или по морални съображения, или просто от безпокойство за собствената си безопасност.
— С нещо друго ли си заета? — попитах аз.
Очевидно не беше, защото прибра телефона си, отнесе чашата си при мивката и ми отговори, докато я плакнеше:
— Дай ми минута. Ще си взема някои неща.
Веднага щом тя се качи горе, извадих предплатения телефон и написах съобщение на Илайджа. Казах му, че скоро ще изляза в компанията на загадъчна блондинка. Двамата с Джеремая трябваше да наблюдават празната къща и да проследят всеки, който се опита да влезе в нея. Бяха ми трябвали двайсет минути в Градския съвет, за да намеря това място, като единствената ми следа беше един ключ. Щом аз можех да го направя, същото се отнасяше и за всеки друг.