Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Finger Man, 1934 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Желяз Янков, 1993 (Пълни авторски права)
- Форма
- Новела
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,4 (× 8 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Реймънд Чандлър. Пълна колекция разкази, том 4
История
- — Добавяне
11
Върнах се в хотела късно следобед. Администраторът ми подаде бележка, на която пишеше: „Моля, обадете се на Ф.Д. Възможно по-скоро.“
Качих се в стаята и изпих уискито, останало на дъното на бутилката. Обадих се по телефона за друга бутилка, почесах се по брадичката, преоблякох се и потърсих номера на Франк Дор в указателя. Той живееше в хубава стара къща на „Грийнвю парк кресънт“.
Налях си във висока чаша с парче лед и седнах в креслото с телефона до мен. Първо попаднах на прислужница. После се обади мъж, който изговаряше името на господин Дор така, сякаш се страхуваше да не избухне в устата му. После чух друг глас — от мазен по-мазен. Последва дълго мълчание и накрая попаднах на самия Франк Дор. Той май се зарадва, че му се обаждам.
— Мислех си за разговора ни тази сутрин и ми хрумна нещо по-добро — каза той. — Защо не наминеш насам… Може да вземеш със себе си и онези пари. Имаш още време да ги изтеглиш от банката.
— Да — рекох. — Сейфовете затварят в шест. Но парите не са твои.
Чух го да се киска.
— Не ставай глупав. Банкнотите са белязани и не бих искал да се наложи да те обвинявам в кражба.
Обмислих казаното и не му повярвах… че парите са белязани. Дръпнах от чашата и рекох:
— Може би ще склоня да ги предам на лицето, от което ги взех… в твое присъствие.
— Ами… нали ти казах, че това лице напусна града. Но ще видя какво мога да направя. И без номера, ако обичаш.
Обещах, че няма да има номера, естествено, и затворих телефона. Довърших питието и позвъних на Вон Балин от „Телеграм“. Той каза, че хората на шерифа май нямат никакви идеи относно Лу Харгър… нито пък им пука. Беше ми малко сърдит, че още не му давам да използва тази история. Докато говорехме, разбрах, че не знае нищо за случилото се край Грей Лейк. Позвъних на Оулс, но не го открих.
Приготвих си нова доза, изгълтах половината и почувствах, че прекалявам. Сложих си шапката, промених си намеренията за другата половинка от питието и слязох до колата. Движението в ранната вечер беше интензивно, стопаните се завръщаха у дома за вечеря. Не бях сигурен дали ме следяха две коли или само една. Във всеки случай никой не се опита да се изравни с мен и да ми хвърли ананас в скута.
Къщата беше квадратна двуетажна сграда от стари червени тухли с хубава градина, оградена със зид от червени тухли с бял парапет. Лъскава черна лимузина беше паркирана отстрани пред пътната врата. Тръгнах по пътека, покрита с червени плочи, и някакъв бледолик дребосък в редингот ме въведе в широко тихо антре с тъмна старинна мебел. В дъното зърнах градина. Мъжът ме преведе през антрето и през един коридор и ме вкара тихо в кабинет с ламперия, полутъмен поради настъпващия здрач. Излезе и ме остави сам.
В дъното на стаята имаше високи отворени прозорци, през които зад редица притихнали дръвчета прозираше медночервеното небе. Пред дръвчетата една пръскачка се въртеше бавно върху мека тревна площ, която вече тъмнееше. По стените висяха големи мрачни картини с маслени бои, в единия край имаше огромно черно бюро, отрупано с книги, множество дълбоки шезлонги и тежък мек килим, който се простираше от стена до стена. Ухаеше леко на хубави пури, а някъде по-отдалеч долиташе мирис на градински цветя и влажна пръст. Вратата се отвори, влезе млад мъж с пенсне, който ми кимна сдържано, огледа се разсеяно и каза, че господин Дор ще дойде всеки момент. Той излезе, а аз запалих цигара.
След малко вратата пак се отвори и влезе Бийзли, който мина ухилен покрай мен и седна между прозорците. Сетне влезе Дор, а след него госпожица Глен.
Дор носеше на ръце черната си котка, на дясната му буза личаха две прелестни червени драскотини, които лъщяха. Госпожица Глен носеше същите дрехи, в които я бях видял сутринта. Имаше мрачен, уморен и вял вид и мина покрай мен, сякаш изобщо не ме познава.
Дор се побра в един стол с висока облегалка зад бюрото и сложи котката пред себе си. Тя се разходи до единия ъгъл на бюрото и заблиза гърдите си забързано и делово.
— Ето ни и нас — рече Дор и се изкикоти дружелюбно. Човечето с редингота влезе с поднос с коктейли, разнесе ги и остави подноса и шейкъра върху ниска масичка до госпожица Глен. Излезе и затвори вратата плахо, сякаш се боеше да не я счупи. Всички пихме с много тържествен вид.
— Липсват само двама. Струва ми се, че имаме кворум — казах аз.
— Как да разбирам това? — попита рязко Дор и наклони глава.
— Лу Харгър е в моргата, а Каналис се крие от ченгетата. Иначе всички сме тук. Всички заинтересовани страни.
Госпожица Глен направи рязко движение, сетне изведнъж кротна и взе да чопли облегалката на стола си.
Дор отпи две глътки от коктейла си, остави чашата и скръсти нежните си ръчички върху бюрото. Изражението му беше малко зловещо.
— Парите — рече студено. — Сега вече аз ще се грижа за тях.
— Нито сега, нито друг път — казах. — Не ги донесох.
Дор се втренчи в мен и лицето му поруменя. Погледнах към Бийзли. Беше запалил цигара и пушеше с ръце в джобовете, подпрял тила си на облегалката на стола. Имаше вид на полузаспал.
— Опъваш се значи? — произнесе Дор тихо и замислено.
— Да — отсякох решително. — Докато са в мен, съм донякъде в безопасност. Ти преигра, когато ми позволи да ги докопам. Ще бъда глупак, ако не се възползвам от предимството, което ми дават.
— В безопасност ли? — Гласът на Дор отново прозвуча зловещо. Засмях се.
— Не съм обезопасен срещу инсценировка — рекох. — Но последната не мина много гладко… Не съм обезопасен срещу нова игра с патлаците. Но този път и това ще бъде по-трудно… Но съм относително спокоен, че няма да бъда застрелян в гърба, а вие да си търсите парите чрез съда.
Дор погали котката и ме погледна изпод вежди.
— Нека да изясним два по-важни въпроса — предложих аз. — Кой ще го отнесе за Лу Харгър?
— Защо си толкова сигурен, че няма да си ти? — попита злобно Дор.
— Алибито ми е излъскано до блясък. Не знаех колко го бива, докато не установих с каква точност може да бъде установено кога е умрял Лу. Сега съм чист… независимо кой предава някакъв пистолет в полицията и какво е надрънкал… А момчетата, изпратени да сложат край на алибито ми, се натъкнаха на известни затруднения.
— Така ли? — рече Дор без видимо вълнение.
— Един главорез на име Ендрюс и някакъв мексиканец, който твърди, че името му е Луис Кадена. Сигурно ги знаеш.
— Не познавам такива хора — отсече Дор.
— Тогава едва ли ще се разтревожиш, като чуеш, че Ендрюс взе че съвсем умря, а Кадена е в ръцете на полицията.
— Положително няма да се разтревожа — рече Дор. — Те са хора на Каналис. Каналис нареди да убият Харгър.
— Значи това е новото ти хрумване — рекох. — Мисля, че не струва.
Наведох се и пъхнах празната си чаша под стола. Госпожица Глен извърна глава към мен и заговори с такава сериозност, сякаш бъдещето на човечеството зависи от това дали ще повярвам на приказките й:
— Разбира се… разбира се, че Каналис нареди Лу да бъде убит… Или поне хората, които той изпрати, убиха Лу.
Кимнах любезно.
— А с каква цел? Заради парите, които не взеха? Те не биха го убили. Биха го откарали при шефа, биха откарали и двама ви. Ти уреди това убийство, а номерът с таксито целеше да заблуди мен, а не да метне момчетата на Каналис.
Тя бързо протезна ръка. Очите й блестяха. Аз продължих:
— Не съм много умен, но не очаквах чак такава евтиния. Кой, по дяволите, би очаквал? Каналис нямаше никакви мотиви да очисти Лу, освен ако това не му върне парите, измъкнати с измама. Ако, разбира се, е успял да установи толкова бързо, че е бил измамен.
Дор облизваше устни, тресеше брадички и местеше непроницаемите си очички от мен към нея. Госпожица Глен рече мрачно:
— Лу знаеше всичко. Той планира измамата заедно с крупието Пина. На Пина му трябваха пари да се измъкне, искаше да се премести в Хавана. Разбира се, Каналис щеше да научи, но не много бързо, ако не бях вдигнала врява и не упорствах. Аз съм причината да убият Лу… но не в смисъла, който влагаш ти.
Изтърсих два пръста пепел от цигарата, за която бях забравил.
— Добре — рекох мрачно. — Каналис ще го отнесе… А вие, мошеници такива, сигурно смятате, че това е всичко, което ме интересува… Къде щеше да отиде Лу, когато Каналис разбере, че са го метнали?
— Щеше да е заминал — рече апатично госпожица Глен. — Много надалеч. И аз щях да замина с него.
— Как не! — рекох. — Ти май забравяш, че знам защо убиха Лу.
Бийзли се изправи в стола си и плъзна съвсем леко дясната си ръка към лявата мишница.
— Пречи ли ти този умник, шефе?
— Не още — рече Дор. — Нека дърдори.
Поизвъртях се към Бийзли. Небето отвън беше вече тъмно, пръскачката не се въртеше. В стаята бавно се възцари униние. Дор отвори кутия от кедрово дърво, пъхна дълга кафява пура в устата си, отхапа края й със сухо щракане на фалшивите си зъби. Чу се рязкото драсване на клечка кибрит, сетне провлаченото, доста тежко пуфтене. Заговори бавно през облак дим:
— Да забравим всичко това и да се споразумеем за парите… Мани Тинън се е обесил в килията си днес следобед.
Госпожица Глен скочи изведнъж, отпуснала ръце покрай тялото си. После бавно седна отново в стола и остана неподвижна.
— Някой помогнал ли му е? — попитах. Сетне изведнъж направих рязко движение… и замръзнах.
Бийзли рязко ме стрелна с очи, но аз не гледах към него. Зад един от прозорците имаше някаква сянка — по-светла от тъмната морава и още по-тъмните дръвчета. Чу се глух, мъчителен, дрезгав звук като от кашлица, през прозореца се проточи тънка струйка белезникав дим.
Бийзли трепна, понечи да стане, сетне падна с лицето надолу и присвитата му ръка остана под него.
Каналис влезе през прозореца, мина покрай тялото на Бийзли, направи още три крачки и спря; в ръката си държеше дълъг черен малокалибрен пистолет, от чието дуло стърчеше заглушител.
— Бъдете много мирни — рече. — Добър стрелец съм… дори и с този тромав пистолет.
Лицето му беше съвсем бледо, почти прозрачно. Черните му очи гледаха мътно, без зеници.
— Нощем се чува добре през отворените прозорци — додаде монотонно.
Дор сложи двете си ръце на бюрото и затупа по него. Черната котка се свлече по корем от ръба на бюрото и се мушна под един стол. Госпожица Глен много бавно извърна глава към Каналис, сякаш това ставаше с някакъв механизъм.
— Може би имаш звънец на това бюро. Ако вратата на стаята се отвори, стрелям. Ще ми достави безкрайно удоволствие да видя как блика кръв от тлъстия ти врат.
Придвижих с няколко сантиметра пръстите на дясната си ръка по страничната облегалка на стола. Пистолетът със заглушителя се люшна към мен и аз спрях да мърдам.
— Хитро ченге си — рече. — Правилно те прецених. Но в теб има нещо, което ми харесва.
Премълчах. Каналис извърна поглед към Дор. Заговори много членоразделно:
— Твоята организация дълго време ми свиваше парите. Но това е друг въпрос. Снощи ми цункаха малко пари. Но и това е дребна работа. Търсят ме за убийството на този Харгър. Накарали са някакъв Кадена да признае, че аз съм го наел… Това вече е прекалено.
Дор се олюля леко над бюрото, натисна здраво лакти върху него, зарови лице в ръчичките си и се раздруса. Пурата му димеше на пода.
— Искам си парите обратно — рече Каналис — и искам да се оневиня… но най-вече ми се ще да кажеш нещо, та да мога да стрелям в зейналата ти уста и да видя как от нея тече кръв.
Бийзли размърда тяло на килима. Ръцете му затърсиха нещо. Дор полагаше отчаяни усилия да не гледа към него. Каналис вече беше твърде самовглъбен, за да види нещо. Придвижих пръстите си малко по облегалката на стола. Но ми оставаше още много.
— Пина разговаря с мен — рече Каналис. — Погрижих се за това. Ти си убил Харгър. Защото е бил таен свидетел срещу Мани Тинън. Окръжният прокурор е пазил тайната, пазил я е и този детектив. Но самият Харгър не я опазил. Казал на фльорцата си… а фльорцата на теб… Така убийството било подготвено по такъв начин, че мотивираното подозрение да падне върху мен. Първо върху детектива, а ако не мине, върху мен.
Настъпи тишина. Исках да кажа нещо, но не се получи. Не мислех, че друг освен Каналис ще проговори отново.
— Ти си наредил на Пина да остави Харгър и момичето да спечелят парите ми. Не е било трудно… защото не играя нечестно с ролетката.
Дор беше спрял да трепери. Вдигна вкамененото си бледо лице и го обърна към Каналис, лицето на човек пред епилептичен припадък. Бийзли се беше повдигнал на един лакът. Очите му бяха почти затворени, но той се мъчеше да вдигне пистолета в ръка.
Каналис се наклони напред и се усмихна. Пръстът му върху спусъка побеля точно в момента, в който пистолетът на Бийзли забълва оглушително.
Каналис изви гръб и цялото му тяло застина в дъга. Той вдървено политна напред, халоса ръба на бюрото и се свлече по него на пода, без да вдигне ръце.
Бийзли изпусна пистолета и отново падна по лице. Тялото му омекна, пръстите му замърдаха колебливо, сетне се отпуснаха.
Раздвижих крака, станах и изритах пистолета на Каналис под бюрото… съвсем безсмислено. Докато вършех това, разбрах, че Каналис е успял да стреля поне веднъж, защото дясното око на Франк Дор липсваше.
Вратата на стаята се отвори и секретарят с пенснето се вмъкна, ококорил учудено очи. Той политна заднишком към вратата и по този начин отново я затвори. Чух учестеното му дишане.
— Нещо… не е ли наред? — попита задъхано. Това ми се стори много забавно, дори при тези обстоятелства. После осъзнах, че той може би е късоглед и от такова разстояние за него Франк Дор изглежда съвсем нормално. Останалото би могло да бъде всекидневие за прислугата на Дор.
— Да — рекох, — но ние ще се погрижим за всичко. Излез оттук.
— Да, сър — каза той и излезе. Това така ме изненада, че останах с полуотворена уста. Прекосих стаята и се наведох над прошарения Бийзли. Беше в безсъзнание, но пулсът му беше добър. От хълбока му бавно се стичаше кръв.
Госпожица Глен стоеше права, почти толкова завеяна, колкото беше изглеждал и Каналис. Тя ми говореше бързо с крехък, особен глас:
— Не знаех, че е трябвало да убият Лу, но и да знаех, какво можех да направя? Те ме гориха с желязо за жигосване… просто за да ми покажат какво ме очаква. Виж!
Видях. Тя разкъса роклята отпред, където между двете й гърди личеше грозно петно от изгаряне.
— Добре, сестро — рекох. — Противно лекарство. Но сега трябва да повикаме ченгета и линейка за Бийзли.
Тръгнах покрай нея към телефона, отблъснах ръката й, когато ме сграбчи. Тя продължи зад гърба ми тихо и отчаяно:
— Мислех, че само ще държат Лу настрана, докато мине процесът. Но те го измъкнаха от таксито и го застреляха без нито една дума. После дребният откара таксито в града, а едрият ме отведе в една барака на хълмовете. Там ме чакаше Дор. Каза ми как трябва да те натопим. Обеща ми парите, ако свърша всичко както трябва, и че ще ме мъчат до смърт, ако ги подведа.
Хрумна ми, че твърде често обръщам гръб на хората. Обърнах се, взех телефона в ръце, без да вдигам слушалката, и сложих пистолета си върху бюрото.
— Слушай! Дай ми шанс — занарежда тя обезумяла. — Дор обмисли всичко с крупието Пина. Пина беше един от бандата, която откара Шанън да го убие. Аз не…
— Да, да… всичко е наред — рекох. — Не се вълнувай.
В стаята, а и в цялата къща беше много тихо, сякаш сума ти народ се е струпал зад вратата отвън и подслушва.
— Идеята не беше лоша — рекох, като че ли разполагах с колкото си искам време. — Лу беше просто бял жетон за Франк Дор. Замислената от него игра ни елиминираше и двамата като свидетели. Но играта беше прекалено сложна, ангажира твърде много хора. Такава игра винаги крие неприятни изненади.
— Лу се канеше да напусне щата — каза тя, като мачкаше роклята си. — Страхуваше се. Мислеше, че номерът с ролетката цели да бъде купен.
— Да — казах аз, вдигнах телефона и поисках полицейския участък.
Вратата на стаята се отвори отново и вътре се втурна секретарят с пистолет в ръка. Униформен шофьор зад него също размахваше пистолет. Казах много високо в слушалката:
— Обаждам се от дома на Франк Дор. Стана убийство…
Секретарят и шофьорът мигом се изпариха от стаята. Чух търчане по коридора. Натиснах вилката, избрах номера на редакцията на „Телеграм“ и потърсих Вон Балин. Когато свърших с новината, госпожица Глен беше излязла през прозореца в тъмната градина. Опитах се да намеря Оулс, но ми казаха, че е все още в Солано. А междувременно нощта се изпълни с воя на сирени.
* * *
Имах неприятности, но не много, Фенуедър упражни цялото си влияние. Не всичко излезе наяве, но все пак достатъчно, та общинарите в костюми от по двеста долара да крият лицата си известно време.
Пина го спипаха в Солт Лейк Сити. Той проговори и натопи други четирима от бандата на Мани Тинън. Двама бяха убити, докато се съпротивлявали при арестуването им, а другите двама получиха доживотни присъди без право на амнистия.
Госпожица Глен се измъкна успешно и повече никой нищо не чу за нея. Струва ми се, че това е, кажи-речи, всичко, само дето се наложи да предам двайсет и двата бона на шефа на градската управа. Той ми даде двеста долара хонорар и девет долара и двайсет цента за изхарчения бензин. Понякога се питам какво ли е направил с останалите.