Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Действующие лица и исполнители, 1972 (Пълни авторски права)
- Превод от руски
- Яню Стоевски, 1978 (Пълни авторски права)
- Форма
- Повест
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- няма
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2017)
Издание:
Автор: Анатолий Алексин
Заглавие: Смахнатата Евдокия
Преводач: Яню Стоевски
Година на превод: 1978
Език, от който е преведено: Руски
Издание: Първо
Издател: Държавно издателство „Отечество“
Град на издателя: София
Година на издаване: 1978
Тип: Повест
Националност: Руска
Печатница: ДПК „Димитър Благоев“, София
Излязла от печат: април 1978
Редактор: Добринка Савова-Габровска
Художествен редактор: Йова Чолакова
Технически редактор: Петър Стефанов
Художник: Красимира Дренска
Коректор: Мина Дончева; Христина Денкова
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1842
История
- — Добавяне
Зина знаеше, че всеки човек, който уважава себе си, непременно трябва да се съмнява в нещо. Но у Зина, за съжаление, не възникваха почти никакви съмнения. „Не се съмнявам, че постъпвам правилно“ — казваше тя. А ако сгрешеше, казваше: „Не се съмнявам, че постъпих неправилно!“.
Зина знаеше също, че нормалните хора не изказват гласно всичко, което мислят. Особено ако става дума за спорни и остри проблеми. Но именно в такива случаи Зина мислеше на глас.
„Каква ужасна праволинейност!“ — й казваха. А тя никак не можеше да разбере защо правата линия да е по-лоша от начупената. „Каквото е на ума й, това е и на езика й!…“ — говореха по неин адрес. А тя не разбираше защо на ума си човек трябва да има едно, а на езика си нещо друго.
„Все фронтално! Все фронтално!“ — упрекваха я. „Толкоз по-добре: по-бързо ще разберат!“ — отговаряше Зина.
Преди година, когато беше първата среща на Николай Николаевич Патов с колектива на ТМЗ, Зина стана и каза:
— Ще ви е трудно. Защото всички ние обичахме много Пьотр Василевич.
Някой се изкиска… Зина се обърна към тази страна и добави:
— И аз също го обичах много.
— Това ме радва! — тържествено рече Николай Николаевич. — Колектив, който е благодарен на своя режисьор, прилича на деца, които са благодарни на родителите си. Едното и другото не се случва често.
И той спечели доверието на залата.
— Ти някак рязко! — каза на Зина секретарят на комсомолския комитет Костя Чичкун, когато срещата с главния режисьор свърши.
Зина облещи срещу него изумените си детски очи.
— Рязко ли? Обратното! Аз го предупредих. — Тя се обърна към главния режисьор. — Нима ви обидих?
— Кога ще свърши всичко това? — простена Галя Байкова, която наричаха в театъра „пеещата актриса“. Тя имаше и по-дълъг прякор: „Иди, че я разбери!“.
Николай Николаевич галантно се наведе и хвана Зина под ръка.
— В живота вие сте така непосредствени, както и на сцената. Това е много приятно! Още повече че ние с вас ще бъдем съседи. Аз влизам в квартирата на Пьотр Василевич.
— Така ли? — Зина облещи своите немигащи очи.
След няколко дни, когато се връщаше от представлението в къщи, Зина видя при входа камион с покрита каросерия. Николай Николаевич и девойка с широк клош панталони и пъстра блуза мъкнеха масивната горна дъска на старинно бюро. Зина се спусна да помага. Това беше нейна особеност: веднага да се притича на помощ.
— Защо сами? — каза високо тя и също подхвана старата горна дъска на бюрото. — Трябваше да съобщите в театъра. Щяхме всички заедно…
— Това са таткови отклонения! — обясни девойката с панталона.
— Ето че се запознахте с моята дъщеря — каза Николай Николаевич. — Я да си отдъхнем малко…
Изправиха дъската до стената. И дъщерята на Патов се представи:
— Лера.
— А това е Зинаида Балабанова! — тържествено, сякаш от сцената представи Зина Николай Николаевич. — Актриса от нашия театър!
Лера внимателно и недоверчиво погледна Зина.
— Аз играя момичета — каза Зина. И пак се нахвърли срещу Патов: — А защо не ни казахте? Когато си заминаваше Пьотр Василевич, ние го натоварихме и тук… и на гарата.
— Той е имал правото да се грижите за него. А аз още нямам това право.
— Хващайте дъската! — каза Лера.
— Тя не разбира тия неща. — Патов кимна към дъщеря си. — Актьорите не бива да започват запознанството си с главния режисьор от неговите кошници, дюшеци и кухненски принадлежности. Има носач, шофьор… Те ще ни помогнат.
— И аз!…
— Че какво пък, съседите трябва да си помагат — съгласи се Патов. — Това е в реда на нещата.
Сякаш играейки „степ“[1], носачът се спусна по стълбището и сам хвана дъската, която току-що мъкнеха и тримата. Николай Николаевич, Лера и Зина се върнаха на улицата и взеха по един куфар. Предварително Патов определи тежината на всеки от тях и взе най-тежкия.
Вратата на апартамента беше отворена. Но Зина се спря и остави куфара на площадката. Всеки ден тя виждаше тази врата и дори вземаше писмата от пощенската кутия, които все още пристигаха на името на Пьотр Василевич. Тя ги препращаше в далечния южен град, където той замина. Струваше й се, че може би той ще се върне: че не може да живее без техния театър и ще си дойде. Сега всичко ставаше абсолютно определено и окончателно. Това чувство на неотвратима определеност възникна у нея в деня, когато Николай Николаевич се запозна с техния колектив. Но стана още по-остро сега.
— Тежко ли ви е? — попита Патов.
— Да… Тоест не — отговори Зина. И хвана дръжката на куфара.
В този момент от жилището излезе една жена. Зина я погледна и пак остави куфара на площадката. В присъствието на красиви жени тя винаги някак се смущаваше, почваше да разрошва късо подстриганата си коса, да оправя роклята си. Сега тя също се зае с косата си, макар че красотата на жената на Николай Николаевич не беше дръзка, предизвикателна, а добра и мека.
— Моята съпруга! Ксения Павловна — каза Патов. — А това е Зинаида Балабанова. Актриса и наша съседка.
— Играя момичета — побърза да обясни Зина.
— Влезте, моля ви се — каза Ксения Павловна така, сякаш Зина беше дошла у тях на гости за вечеря.
— Трудно е да ви гледа човек — каза Зина.
— Защо? — кротко се учуди Ксения Павловна.
— Много сте красива.
— Още една такава фраза и аз завинаги съм ваша! — каза Лера. — Само дано не помислите да се изказвате за татковата външност. Първо, за мъжете това няма значение, а второ, аз приличам на него.
— Ле-ерочка… — плесна ръце Николай Николаевич. — Това е детинщина!
Ксения Павловна едва се съвзе от смущение и се опита да помогне на Зина да внесат куфара.
— Ти не бива да носиш тежко! — спря я Николай Николаевич.
— Добре, добре… Само да не почнеш да разказваш за моите болести. Моля те!
— С твоите болести той може да се защитава от мъжете, но не и от жените — каза Лера. И първа влезе в апартамента.
— Те двамата много се обичат — взе да обяснява на Зина Ксения Павловна. — Но често си разменят остри думи. Не го вземайте сериозно…
Зина знаеше, че през лятото правиха ремонт на тази квартира. Тогава тя беше заминала в отпуск, но когато се върна, видя на плочите до затворената врата засъхнали алабастрови пръски, прах от мазилката. Всичко в квартирата сега беше друго: тапети, тавани… А главното — беше празно. Тя остави куфара в коридора и премина в кухнята.
Пьотр Василевич имаше голямо семейство. Животът в апартамента затихваше рано: кой трябваше сутринта да отива на работа, кой на училище, кой в детската градина.
Пьотр Василевич звънеше на Зинината врата и я канеше:
— Елате в кухнята, да поговорим за изкуството!
… От коридора се разнесе горестният шепот на Николай Николаевич:
— Тя ще си състави абсолютно превратна представа за нашето семейство. А пък е моя актриса. Впрочем къде е тя?
— В кухнята — високо отвърна Лера. — Тука ли сте? — Тя надзърна в кухнята. — Най-уютното място в едно жилище!
„Външно тя прилича на баща си — помисли см Зина. — А по характер, струва ми се, на мене… Казват, че еднозначните заряди се отблъскват. Жалко, ако винаги е така…“
Лера й харесваше. Чертите на лицето й, правилни и изразителни, бяха бащините й черти. Но както често се случва, дъщерята, приличаща на красивия си баща, не беше красива.
— Жалко, че не приличате на Ксения Павловна — каза Зина. И млъкна, засрамена от собствените си думи, което с нея се случваше много рядко.
— Всички така мислят. А вие първа го казахте.
Зина каза така, защото Лера не можеше да извиква съжаление или съчувствие. В нея нямаше самоувереност, а имаше увереност, която никога не е присъща на несретниците.
— С какво се занимавате? — попита Зина.
— Постъпих в медицинския.
— Имаме добър медицински институт.
Всички пак излязоха на стълбищната площадка. По пътя Зина успя да каже на Ксения Павловна:
— Вие би трябвало да станете киноактриса.
— Някога бях…
— Вие? Ама наистина ли? — Зина облещи очи.
— Край на разтоварването! Край на разтоварването!… — каза Николай Николаевич. — Остава да направим още един рейс до гарата. За нашето останало имущество!
Скоро те с Лера заминаха за гарата. Той не пусна Зина в камиона.
— Елате, моля, при мене — покани тя Ксения Павловна.
Зина държеше малка стая в двустаен апартамент. Съседката й беше завеждащата литературната част Тонечка Гориловска. Тонечка участваше в работата на всички литературни обединения в града, ходеше на всички вечери на младите прозаици и поети, на всички читателски конференции, които се свикваха в библиотеките. Затова Зина беше с впечатлението, че живее сама в апартамента.
Цялата стая беше накачена с фотографии, на които изпъкваше портретът на Пьотр Василевич по време на репетиции.
Като влезе, Ксения Павловна не взе с любопитство да оглежда стените, както често правят, когато влизат в непознато жилище.
— Тук може ли да се седне? — попита тя.
— Сядайте където си искате!
Ксения Павловна седна на края на дивана.
— Това е Пьотр Василевич — каза Зина, без да сочи към стената; в стаята нямаше никакъв друг портрет на мъж.
— Разправят, че бил много мил и талантлив човек… — каза Ксения Павловна.
— Друг като него няма! — отговори Зина.
— Вярвам ви…
— В туристическите справочници пише, че нашият град се слави с металургичния си завод, с курорта, където лекуват ревматизъм, и с Театъра за младия зрител. А до неговото пристигане градът се славеше само със завода и курорта…
Изведнъж Зина си спомни нещо, тръшна се на дивана до Ксения Павловна и я загледа внимателно:
— Та вие сте играли в киното?
— Това беше преди сто години. Тогава още се учех в института.
— В кой институт?
— В театралния.
— Не може да бъде! Значи и вие сте актриса?
— Сега вече не.
— Напуснали сте театъра?
— Фактически изобщо не съм влизала в него.
— Нищо не мога да разбера… И сте така спокойна?
Зина хвана Ксения Павловна за ръка. По детски изумените й очи искаха отговор.
— Това стана някак от само себе си — замислено, но без тъга каза Ксения Павловна. — Не можех да играя ролите, които някога ми се искаше да играя.
— Защо?
— Николай Николаевич винаги беше главен режисьор на театъра. И аз, неговата жена, да изпълнявам главните роли… Изобщо той не можеше да допусне такова нещо. И аз го разбирах. Хора с принципи и правила заслужават уважение. Съгласна ли сте?
— А другите театри? — продължи да разпитва Зина.
— В градовете, където сме живели, обикновено имаше само един театър. Отначало работих в радиото… Четях стихове. Но после, престанах… Роди се синът. Сега той учи в Ленинград. После Лера… Трябваше да се грижа за Николай Николаевич. Те станаха главни действащи лица в пиесата, в която участвам и досега. И с голяма радост…
Зина, като дете, бързо преминаваше от едно настроение в друго. Изведнъж тя скочи от дивана и плесна с ръце:
— Вие навярно сте гладна? И те също! Сега ще приготвя вечеря.
Зина сякаш се готвеше за празничен прием, затича из жилището, зашета.
— Да ви помогна — предложи Ксения Павловна.
— В никакъв случай!
— Вие обичате ли да се грижите за други хора? Да уреждате чужди съдби?…
— Както всички самотни жени! — весело отговори Зина.
Ксения Павловна помълча малко, като наблюдаваше Зина, която редеше масата и току само се отвличаше от предстоящата вечеря, замисляше се за нещо и дори сложи сиренето в съдинката за хляба.
— Значи вие играете момичета? — попита Ксения Павловна.
— А пък съм на двайсет и седем години. Казвам ви това, защото и без туй всички го знаят.
— Как… всички?
— Ония, които идват в нашия театър. То си е интересно: да знаят на колко години е актрисата, която играе тринайсетгодишни момичета. Първо, почват да възклицават: „Не, това не е актриса! Не ни лъжете… Това е момиче! Не може да бъде да е жена. На колко години е?…“. И тогава разпоредителките, гардеробиерките и изобщо всички, на които го казват, с гордост съобщават: „Тя е на двайсет и седем години!“. Догодина ще кажат: „На двайсет и осем!“. И колкото повече стават годините ми, толкова повече ще има гордост в гласовете им.
— Значи добре ги играете… тези момичета?
— Казват, че било добре — машинално отговори Зина: в този момент тя пак се замисли за нещо.
— Може би имате някаква работа? — обезпокои се Ксения Павловна. — Не се стеснявайте, моля. Ние можем да вечеряме заедно и утре! Може би трябва да се подготвите за репетиция?
— Не… Мисля си за друго.
— За нещо неприятно?
— Напротив! Мисля си, че в нашия град има два театъра. Два! Един детски и един за възрастни… Разбирате ли?
Оттогава измина година.