Метаданни
Данни
- Серия
- Азиатска сага (4)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- King Rat, 1962 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Станислава Вергилова, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 309 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране разпознаване и корекция
- nqgolova (2007)
- Допълнителни корекции
- waterjess (2013 г.)
- Допълнителна корекция
- thefly (2018)
Издание:
King Rat
Copyright © 1962 by James and April Clavell
Художник © Петьо Петьо
HIPNOS BOOKS 1992 второ издание
История
- — Добавяне
- — Корекции от waterjess
- — Допълнителна корекция от thefly
Статия
По-долу е показана статията за Цар Плъх от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
За информацията в тази статия или раздел не са посочени източници. Въпросната информация може да е непълна, неточна или изцяло невярна. Имайте предвид, че това може да стане причина за изтриването на цялата статия или раздел. |
Цар Плъх | |
King Rat | |
Автор | Джеймс Клавел |
---|---|
Първо издание | 1962 г. Обединеното кралство |
Оригинален език | английски |
„Цар Плъх“ (на английски: King Rat) е първият роман на британския писател Джеймс Клавел. За първи път е издаден през 1962 г. Той е един от шестте романа на Клавел, известни като „Азиатската сага“. Някои от героите в „Цар Плъх“ присъстват и в друг роман от поредицата – „Търговска къща“.
Сюжет
Действието се развива през Втората световна война. В основата на романа са заложени впечатления от действителни събития в живота на автора: като участник във войната Клавел е изпратен в японски военнопленнически лагер на индонезийския остров Ява, а впоследствие е преместен в затвора Чанги, близо до Сингапур. „Цар Плъх“ описва борбата за оцеляване на британски, австралийски и американски военнопленници в японски лагер в Сингапур. Един от главните герои е Питър Марлоу, чийто образ е създаден въз основа на младия Клавел.
Адаптации
През 1965 г. е направен едноименен филм по романа. Това е първата филмова екранизации на роман от Клавел, последвана и от други такива. Във филма образът на Царя е променен; Клавел не одобрява това.
Външни препратки
- „Цар Плъх“ на сайта
„Моята библиотека“
Трета глава
Известно време двамата седяха мълчаливо. После Питър Марлоу каза:
— Боже мой, размина ни се на косъм.
— Отървахме кожите — съгласи се Царя след дълга пауза и отново неволно потрепери. Сетне взе портфейла си, извади две банкноти по десет долара и ги сложи на масата. — Ето, засега толкова. От днес нататък минаваш на издръжка — двайсетачка на седмица.
— Моля?
— Двайсетачка на седмица. — Царя помисли за миг и се усмихна приветливо: — Прав си, заслужаваш повече. Нека са трийсет. — После погледът му се спря върху нашивките и той добави: — Сър.
— Можеш пак да ме наричаш Питър — рече Марлоу с раздразнение. — И запомни добре — не ти искам парите. — След това стана и тръгна да излиза. — И благодаря за цигарата.
— Чакай малко де! — изненадан извика Царя. — Какво те прихвана, по дяволите?
Питър Марлоу го изгледа втренчено и в очите му блесна ярост.
— За какъв ме вземаш, по дяволите? Дръж си парите и си ги заври…
— Какво пък им е на парите?
— На тях нищо. Не ми харесват обноските ти.
— Откога има нещо общо между обноските и парите?
Питър Марлоу рязко се извърна към вратата. Царя скочи и му прегради пътя.
— Една минутка — рече той и гласът му прозвуча гневно. — Искам да знам само едно: Защо ме измъкна от тая каша?
— Как защо, че то е ясно от само себе си. Аз те натопих, значи трябваше и да те измъкна сух. За какъв ме имаш?
— Не знам. Точно това се опитвам да разбера.
— Грешката беше моя. Извинявай.
— Няма за какво да се извиняваш — сопнато отвърна Царя. — Моя беше грешката. Аз се издъних. Ти нямаше никаква вина.
— Без значение е. — Лицето на Питър Марлоу изглеждаше като издялано от гранит, а от очите му лъхаше хлад. — Сигурно ме имаш за пълно леке, щом смяташ, че ще оставя да те качат на бесилото. Но да мислиш, че ще взема пари от теб, след като аз забърках тая история — виж, това вече не бих простил никому!
— Седни за момент, моля те!
— Защо?
— Защото искам да поговоря с теб, по дяволите.
В рамката на вратата се появи Макс и нерешително спря на прага — носеше канчетата на Царя.
— Извинявай — рече той притеснено, — ето ти манджата. Искаш ли чай?
— Не. Супата я дай на Текс.
Царя взе канчето с ориза и го сложи на масата.
— Добре — каза Макс, но остана на мястото си — не беше сигурен дали Царя няма нужда от помощ, за да смели това копеле от бой.
— Изчезвай, Макс! И кажи на другите да ни оставят за малко сами.
— Дадено — отвърна Макс и бързо се отдалечи. Реши, че Царя постъпва много умно, като не иска да има свидетели как ще рендоса физиономията на офицера.
Царя отново се обърна към Питър Марлоу:
— Седни за минутка, ако обичаш. Моля те.
— Добре — съгласи се навъсено Питър Марлоу.
— Виж сега — започна търпеливо Царя, — ти ми свали примката от шията, нали? Помогна и е съвсем нормално и аз да ти помогна. Предложих ти мангизите, защото исках да благодаря. Ако не ги искаш, твоя си работа — но нямах намерение да те обиждам. Ако съм те обидил, извинявай.
— И ти извинявай — омекна Питър Марлоу. — Лесно избухвам. Не съм те разбрал правилно.
Царя протегна ръка:
— Значи мир!
Питър Марлоу я стисна.
— Не обичаш Грей, нали? — внимателно опипа почвата Царя.
— Не.
— Защо?
Питър Марлоу сви рамене. Царя раздели ориза на око и му даде по-голямата порция.
— Хайде да хапнем.
— А ти? — попита Питър Марлоу, учуден от великодушната подялба.
— Не съм гладен. Апетитът ми се изпари. Господи, само като се сетя — отървахме се на косъм, ей! Вече си мислех, че тоя път няма да ми се размине.
— И аз — отвърна Питър Марлоу и по лицето му се плъзна лека усмивка. — Ама голямо удоволствие беше, а?
— Какво?
— Ами… цялото това напрежение! Отдавна не съм изпитвал такова удоволствие — удоволствието да рискуваш.
— Чакай, чакай, нищо не разбирам — рече Царя. — Да не искаш да кажеш, че ти е било забавно?
— Естествено! Защо, на тебе не ти ли беше приятно? Все едно че пилотираш изтребител. Някак си хем е страшно, хем не е. И през цялото време чувствуваш една особена лекота…
— Според мен ти просто не си наред.
— Добре де, ако не ти доставяше удоволствие, тогава защо, по дяволите, се опита да ме замотаеш с тоя покер? Аз направо изстинах.
— Не съм се опитвал да те замотая. Защо, по дяволите, да те мотая?
— За да стане по-напрегнато и да ме изпиташ.
Царя мрачно избърса потта от лицето си.
— Значи реши, че го правя нарочно?
— Разбира се и аз направих същото, като ти прехвърлих топката.
— Чакай да се разберем сега! Направил си го само за да ме изпробваш, така ли? — зяпна от учудване Царя.
— Разбира се, братле — отговори Питър Марлоу. — Не разбирам какво те изненадва?
— Боже господи! — възкликна Царя и усети, че отново го избива студена пот. — Главата му почти в торбата, а той си играе игрички! — после си пое дъх и заключи: — Ти си откачен, ей богу, направо си откачен! А като взе да се помайваш, когато ти подметнах за сляпата карта, реших, че ни е спукана работата.
— И Грей така си мислеше, но аз просто го разигравах. Накрая претупах нещата само защото яйцата изстиваха. А на човек не му се случва да опита такива яйца всеки ден, бога ми.
— Нали каза, че нищо не стрували.
— Казах, че не са лоши. — За миг Питър Марлоу замълча, после добави: — Виж сега, като кажеш, че нещо „не е лошо“, значи смяташ, че е изключително. Така правиш комплимент на човека, без да го караш да се чувства неудобно.
— Ти поне капка акъл имаш ли? Първо рискуваш живота ми, а за по-интересно слагаш и собствената си глава в торбата, после вдигаш пара до небето, като ти предлагам малко пари, без да искам нищо в замяна, и като капак казваш, че яйцата „не са лоши“, когато смяташ, че са страхотни. Боже господи! — завърши изумен Царя. — Или аз съм идиот, или… или просто не знам!
Той погледна Питър Марлоу, видя озадаченото изражение на лицето му и се разсмя неудържимо. Питър Марлоу също се разсмя и скоро двамата се заливаха от смях.
Макс надникна в бараката, а останалите американци се скупчиха зад него.
— Какво го е прихванало, за бога? — не повярва на очите си Макс. — А аз си мислех, че вече му е сменил фасона от бой.
— Света Богородице! — учуди се Дайно. — За малко да го спипат Царя заради тоя тип, а той се хили, та ще се пукне.
— Нищо не разбирам. — Стомахът на Макс му играеше номера още, откакто бе чул предупредителното изсвирване, че идва Грей.
Царя вдигна глава и забеляза втренчените погледи на мъжете отвън. Той измъкна полупълния пакет цигари и каза:
— Ей, Макс, я ги раздай на момчетата! Ще празнуваме!
— Страшен си! — взе пакета Макс. — Ей, ама размина ти се на косъм, а? Толкова се радваме!
Царя огледа ухилените лица. Някои усмивки бяха искрени и той ги запомни. Други бяха фалшиви, но тях той си ги знаеше. Всички се присъединиха към благодарностите, после излязоха от бараката и Макс разпредели помежду им съкровището.
— Това е от шока. Няма начин от шока е. Също като при избухване на граната — тихо каза той. — Ей сегичка ще му откъсне главата на това английско копеле.
Откъм бараката долетя нов взрив от смях и Макс сви рамене:
— Чалнал се е явно. И нищо чудно…
— Хайде да ядем, за бога — каза накрая Питър Марлоу, като все още се държеше за корема. — Ако не хапна сега, скоро и залък няма да мога да сложа в уста.
Този път те наистина седнаха да обядват, но от време на време се заливаха в нови пристъп смях. Питър Марлоу отбеляза със съжаление, че яйцата са изстинали, но веселото настроение на двамата ги стопляше и ги правеше превъзходни.
— Май че са малко безсолни, а? — добави той със сериозен тон, което му струваше върховно усилие.
— Да, прав си. Мислех, че съм сложил достатъчно — намръщи се Царя, но когато се обърна за солта, забеляза искрящия смях в очите на Питър Марлоу. — Какво пак те прихвана? — попита той и без да иска, започна да се смее.
— Не виждаш ли, че се майтапя? Вие, американците, май нямате чувство за хумор, а?
— Я върви по дяволите! И престани да се хилиш, за бога!
Когато приключиха с яйцата, Царя сложи да се вари кафе и потърси цигарите си. После се сети, че ги раздаде, и посегна да отключи черния сандък.
— Опитай от моя — предложи му табакерата си Питър Марлоу.
— А, не, не го понасям тоя боклук. Съсипва ми гърлото.
— Нищо де, опитай. Обработен е. Научих рецептата на остров Ява.
Царя колебливо пое табакерата. Тютюнът беше от най-обикновен треволяк, но имаше не сламено жълт, а тъмно златист цвят, изглеждаше сочен и добре ферментирал, не миришеше на мухъл, а ухаеше със сладникаво упойващия аромат на истинския тютюн. Той извади оризови цигарени хартийки, взе смайващо едра щипка тютюн и сви дебела цигара, после откъсна стърчащите краища и небрежно хвърли излишъка на пода.
„Боже господи — помисли си Питър Марлоу, — предложих му да го опита, а не да го вземе всичкия. — Знаеше, че би трябвало да събере пръснатия по пода тютюн и да го сложи обратно в табакерата, но не го стори. — Има неща, които човек просто не може да си позволи“ — реши той.
Царя щракна запалката и при вида ѝ двамата отново се засмяха. Запали цигарата и дръпна с недоверие веднъж, и още веднъж. После пое дълбоко дима.
— Направо е страхотен — каза той изумен. — Е, не е чак като моите „Куа“, но е страхотен. — След това се поправи: — Искам да кажа, не е лош.
— Никак не е лош — засмя се Питър Марлоу.
— Как го правиш, по дяволите?
— Търговска тайна.
Внезапно Царя осъзна, че държи в ръцете си златна мина.
— Обработката сигурно е много сложна, а? — опипа той почвата.
— Ами, съвсем проста работа. Първо накисваш суровия тютюн в чай, след това го изстискваш, поръсваш го с малко захар, размачкваш го, докато я поеме, и накрая го загряваш леко в тиган на тих огън. Бърка се непрекъснато, иначе се разваля. Просто трябва да внимаваш да не стане много сух, но да не е и много влажен.
Царя се изненада, че Питър Марлоу му откри технологията, без първо да се спазари. „Сигурно само ме подмамва — каза си той. — Не може да е толкова лесно, инак щяха да го правят. Пък и вероятно е наясно, че аз съм единственият, който може да уреди производството на едро.“
— Това ли е всичко? — усмихна се Царя.
— Да, нищо особено, както виждаш.
Царя вече предвкусваше печалбата от преуспяващата търговия. И при това съвсем законна.
— В твойта барака сигурно всички правят тютюна така?
— Не, само аз — поклати глава Питър Марлоу. — За моята група. От месеци ги въртя другите, давам им какви ли не рецепти, но досега не са разбрали точно как става.
По лицето на Царя се разля широка усмивка:
— Значи ти единствен знаеш начина?
— Ами, глупости! — отвърна Питър Марлоу и Царя усети как сърцето му се свива. — Рецептата е местна. Из цяла Ява така го правят.
— Тука в лагера няма други, така ли? — оживи се Царя.
— Не знам. Никога не съм се замислял.
Царя остави димът бавно да се източи през ноздрите му, но в същото време мозъкът му трескаво работеше. „Даа — мислеше си той, — днес наистина ми върви.“
— Виж какво, Питър, ще ти направя едно делово предложение. Ти ми показваш как точно го приготвяш, а аз ти плащам… — той се поколеба — десет процента.
— Моля?
— Добре де — двадесет и пет.
— Двадесет и пет?
— Ясно. — Царя изгледа Питър Марлоу с нарастващо уважение. — Бива си те — добър търговец си. Аз поемам работата по доставката — ще купуваме на едро. Трябва да устроим нещо като фабрика. Ти надзираваш производството, аз следя пласмента. — Той протегна ръка. — Ставаме партньори и делим по равно — петдесет на петдесет. Така съгласен ли си?
Питър Марлоу изгледа подадената му ръка. После впери очи в лицето на Царя.
— Не, не става! — решително отсече той.
— По дяволите! — избухна Царя. — Това е възможно най-справедливото предложение. Какво искаш още? Аз давам мангизите, аз уреждам… — Внезапна мисъл го накара да млъкне. — Питър — рече той след малко, като се мъчеше да скрие обидата си, — никой няма да разбере, че сме партньори. Ти просто ми покажи как се прави, а аз ще имам грижата да получаваш своя дял. Можеш да ми имаш доверие.
— Знам — отвърна Питър Марлоу.
— Значи ще делим по равно — просия отново лицето на Царя.
— А, виж, това не.
— Боже господи! — ядоса се Царя, като видя, че губи играта.
Но сделката бе завладяла ума му и той се овладя. А колкото повече мислеше за нея… Накрая се озърна наоколо да види дали някой не ги подслушва, сниши глас и пресипнало рече:
— Шейсет на четирийсет. Не съм предлагал такива условия на никого през живота си. Шейсет на четирийсет, какво ще кажеш?
— Не.
— Как не? — избухна Царя слисан. — Нали и аз трябва да изкарам нещо. Какво, по дяволите, искаш за тая рецепта? Да не искаш пари на ръка?
— Нищо не искам — отвърна Питър Марлоу.
— Как така нищо? — отпусна се Царя изтощен на мястото си.
Питър Марлоу го изгледа озадачен. После рече колебливо:
— Да ти кажа право, просто не разбирам защо толкова се палиш за такива работи. Тая обработка не съм я измислил аз, та да я продавам. Това е стара местна рецепта. Не мога да искам да ми плащаш за нея. Нямам право. И не би било редно. Пък и… — Той замълча за миг, после бързо предложи: — Да ти кажа ли как се прави? Още сега?
— Чакай малко! Значи не искаш нищо от мен, но ще ми покажеш как се прави? И то след като ти предложих да делим шейсет на четирийсет? След като ти казах, че от това мога да изкарам сума ти пари?
Питър Марлоу кимна.
— Ти си луд — безпомощно сви рамене Царя. — Нещо не е на ред тука. Нищичко не разбирам!
— Няма нищо за разбиране — усмихна се едва забележимо Питър Марлоу. — Приеми, че съм слънчасал.
Царя дълго го изучава с поглед. Сетне каза:
— Ще ми отговориш ли честно на един въпрос?
— Да, разбира се.
— Правиш го, защото знаеш кой съм, нали?
Думите сякаш увиснаха в горещия следобеден въздух.
— Не — наруши тишината Питър Марлоу.
И помежду им се възцари истината.
Час по-късно Питър Марлоу следеше как Текс приготвя втората порция тютюн. Този път Текс вършеше всичко сам, а Царя се въртеше наоколо като стара квачка.
— Сигурен ли си, че захарта е точно, колкото трябва? — загрижено попита той Питър Марлоу.
— Съвсем точно е!
— И колко време му трябва още?
— Според теб колко, а, Текс?
Текс се усмихна на Питър Марлоу и се протегна в цялата си сто и деветдесет сантиметрова дължина:
— Пет-шест минути, там някъде.
Питър Марлоу се надигна.
— Къде е едното място? Клозетът де?
— Кенефът ли? Ей, там отзад — посочи Царя и добави: — Не може ли да почакаш, докато Текс свърши? Искам да съм сигурен, че е разбрал всичко.
— Той се справя чудесно — рече Питър Марлоу и излезе. Върна се, когато Текс вече сваляше тигана от огъня.
— Ето виж — каза той и напрегнато зачака Питър Марлоу да провери дали е преценил добре времето.
— Идеално — одобри Питър Марлоу, след като огледа обработения тютюн.
Царя развълнувано сви цигара в оризова хартийка. Текс и Питър Марлоу сториха същото. Запалиха ги с ронсъна и се засмяха доволно. После, докато всеки вдъхваше аромата на тютюна, настъпи тишина.
— Не е лош — каза Царя сдържано.
— Какви ги плещиш, по дяволите! — ядоса се Текс. — Направо е страхотен!
Питър Марлоу и Царя избухнаха в смях, а когато обясниха на Текс причината, той също се разсмя.
— Трябва да му сложим име — замислено рече Царя. — А, сетих се. Какво ще кажете да го кръстим „Три царя“. Единият е царят на военновъздушните сили, вторият е цар Тексас, а третият съм аз.
— Не е зле — съгласи се Текс.
— Утре отваряме фабриката.
Текс тъжно поклати глава:
— Утре съм на работа извън лагера.
— Майната му! Ще кажа на Дайно да те замести.
— Не, аз сам ще го помоля. — Преди да излезе, Текс се усмихна на Питър Марлоу. — Радвам се, че се запознахме, сър.
— Зарежи го това „сър“! — рече Питър Марлоу.
— Съгласен. И още веднъж благодаря!
Питър Марлоу го изпрати с поглед.
— Странно — тихо каза той на Царя. — Отдавна не съм виждал толкова усмихнати лица.
— А защо пък да не се смеем. Можеше да сме къде-къде по-зле. Тебе над камилата ли те свалиха?
— Хималаите ли имаш предвид? По маршрута Калкута-Чунцин?
— Да — отвърна Царя и кимна с глава към тигана: — Напълни си табакерата.
— С най-голямо удоволствие.
— Щом закъсаш, идвай да си вземаш.
— Благодаря, ще се възползвам от поканата.
Искаше му се да запали нова цигара, но реши, че ще му дойде много. Изпушеше ли още една, гладът щеше да го мъчи повече. По-добре да търпи. Погледна през прозореца и си обеща, че няма да пуши, докато сянката на навеса не се премести поне с десет сантиметра.
— Мене изобщо не ме свалиха. Хвъркалото… самолетът ми де, беше засегнат при една бомбардировка на Ява и после не можах да излетя. Гадна история! — добави той след малко и се опита да прикрие горчивината в гласа си.
— Е, не е чак толкова страшно — рече Царя. — Можеше и ти да си в него. Нали си жив, това е важното. На какво летеше?
— На „Хърикейн“, едноместен изтребител. Но повечето време летях на „Спитфайър“.
— Чувал съм, но никога не съм ги виждал. Разправят, че на германците направо им прилошавало от тях.
— Да — отвърна тъжно Питър Марлоу. — Поне в началото.
— Ти да не би да си участвал в битката за Великобритания? — изненадано попита Царя.
— Да. Станах пилот през четирийсета. Тъкмо навреме.
— На колко години беше тогава?
— На деветнадесет.
— Ами! Като те гледам така, мислех, че си поне на трийсет и осем.
— Я върви на майната си! — изсмя се Питър Марлоу. — Ти на колко си?
— На двайсет и пет. Направо да пукнеш от яд — рече Царя. — Най-хубавите ми годинки отлитат, а аз стоя под ключ в тоя скапан затвор.
— Е, чак пък да стоиш под ключ! Пък и като те гледам, добре си живееш.
— Добре-зле, ама сме зад телени огради, нали? Колко време още ще киснем тука според тебе?
— Германците вече си плюха на петите. Войната трябва скоро да свърши.
— Наистина ли мислиш така?
Питър Марлоу сви рамене. „Бъди нащрек! — каза си той. — Никога не е зле да бъдеш нащрек.“ — Да, така ми се струва. Но може да са само слухове.
— А нашата война тука?
Въпросът бе зададен от приятел, затова Питър Марлоу отговори искрено:
— Според мен нашата няма да свърши никога. Естествено, рано или късно ще бием японците, в това вече съм сигурен. Но за нас тука в лагера няма надежда да се измъкнем.
— Защо?
— Ами защото японците няма да се предадат. Следователно ще се наложи да стъпим на тяхна територия. А тогава нас ще ни избият до крак. Ако преди това не ни довършат болестите и епидемиите.
— Защо пък ще ни избиват, по дяволите?
— За да печелят време например. Тръгне ли да се затяга примката около Япония, те ще гледат да се свият като охлюв в черупката си. Какво ще си губят времето с няколко хиляди пленници. За японците животът съвсем няма онази стойност, която има за нас. А и това, че нашите войски са на тяхна земя, ще ги направи още по-жестоки. — Гласът му бе съвсем спокоен и равен. — Мисля, че на нас ни е спукана работата. Естествено, надявам се да не съм прав, но според мен това ни чака.
— Розово бъдеще, няма що! — мрачно отбеляза Царя, а когато Питър Марлоу се изсмя, продължи: — Какво се хилиш, по дяволите? Все ще намериш да се хилиш, когато най не трябва.
— Извинявай, навик.
— Я ела да излезем навън. Тия мухи взеха да стават досадни. Ей, Макс — провикна се Царя, — що не пораздигнеш малко тука?
Макс се приближи и започна да чисти, а Царя и Питър Марлоу се измъкнаха през прозореца. Точно отпред имаше брезентов навес, а под него — масичка и пейка. Царя седна на пейката, а Питър Марлоу подви крака и се настани на земята по местен обичай.
— Да ме убиеш, не мога да седна така — рече Царя.
— Много е удобно. Свикнах, докато бях на Ява.
— Откъде го знаеш малайския така добре?
— Живях известно време на село.
— Кога?
— През четирийсет и втора. След капитулацията.
Царя търпеливо го изчака да продължи, но подробности не последваха. Той почака още малко, после попита:
— Как така си живял на Ява след капитулацията, като по това време всички вече бяхме в лагера за военнопленници?
Питър Марлоу се разсмя на глас:
— Тя, историята, не е нищо особено. Просто не ми се нравеше перспективата да отида в лагер. Всъщност, след като прекратихме военните действия, се изгубих в джунглата и случайно попаднах в онова село. Смилиха се хората над мен и… Живях там около половин година.
— И как беше?
— Страхотно. Всички бяха много дружелюбни. Приеха ме като свой. Обличах се като тях, дори си потъмних кожата — макар че това си беше пълна глупост, защото ръстът и очите ме издаваха, — работех на оризищата…
— Работеше на оризищата? Ти сам?
— Бях единственият европеец, ако това имаш предвид — отвърна Питър Марлоу след кратко мълчание.
Погледът му се зарея над лагера. Слънцето нажежаваше праха, вятърът го вдигаше и завърташе. Вихрушките му напомняха за нея. Отвърна очи на изток, към буреносния хоризонт. Но тя бе част и от небето. Вятърът се усили и огъна върховете на кокосовите палми. Но тя бе част и от вятъра, и от палмите, и от далечните облаци.
Питър Марлоу откъсна мислите си от нея и проследи с очи корееца часови, който тътреше крака край оградата, плувнал в пот от смазващата горещина. Униформата му беше дрипава и мръсна, кепето — смачкано като физиономията му, а пушката висеше килната на рамото.
Той отново вдигна очи към небето и огледа простора. Това бе единственият начин да се освободи от чувството, че се намира в клетка — клетка, изпълнена до пръсване с мъже, преливаща от мъжка миризма, мъжка мръсотия и мъжка глъч. „Без жената мъжът е просто нелепа шега“ — безпомощно си помисли Питър Марлоу, докато сърцето му кървеше под палещото слънце.
— Питър, я виж!
Царя зяпаше към склона с отворена уста. Питър Марлоу проследи неговия поглед и сърцето му се сви — по пътеката към тях слизаше Шон.
— О, господи!
Идеше му да се вмъкне през прозореца обратно в бараката и да се скрие, но така само щеше да привлече вниманието върху себе си, затова зачака мрачно, притаил дъх. Може би все пак Шон нямаше да го забележи, тъй като бе потънал в разговор с майор Родрик и лейтенант Франк Париш. Тримата вървяха, свели глави един към друг, и разпалено обсъждаха нещо, но Шон случайно отмести поглед, забеляза Питър Марлоу. Родрик и Франк се заковаха на място със замряло сърце, но скриха тревогата си.
— Здрасти, Питър! — провикна се Родрик — висок, спретнат мъж с дълбоко изсечени черти, толкова висок и спретнат, колкото Франк Париш бе висок и раздърпан.
— Здрасти, Род! — отвърна Питър Марлоу.
— Един момент! — извини се тихо Шон на Родрик и се упъти към Питър Марлоу и Царя. Първоначалното му сепване бе минало и той се усмихна приветливо.
Питър Марлоу почувствува как целият настръхва. Изправи се на крака. Усещаше, че Царя го пронизва с поглед.
— Здрасти, Питър! — приближи Шон.
— Здравей, Шон!
— Много си отслабнал, Питър.
— Нищо чудно. Не съм единственият. Иначе съм добре, благодаря.
— Отдавна не съм те виждал. Защо не се отбиеш в театъра някой ден? Винаги има по нещо допълнително, пък и нали ме знаеш — аз не ям кой знае колко. — Шон се усмихна с надежда.
— Ще намина някой път — отвърна Питър Марлоу, пламнал от смущение.
— Знам, че няма да дойдеш, но ако все пак се решиш, винаги си добре дошъл — тъжно рече Шон и след кратко мълчание добави: — Вече изобщо не се обаждаш.
— Нали виждаш как е тук, Шон? Ти непрекъснато си зает с представления, а пък аз или съм на работа извън лагера, или гледам да свърша това-онова.
Шон също носеше саронг, но за разлика от този на Питър Марлоу — поотъркан и обезцветен от дългата употреба — саронгът на Шон бе нов, бял, избродиран по края със синьо и сребърно. Шон носеше и малайски елек до над кръста, с къси ръкави и тясноскроен, за да очертава гърдите. Царя впери очарован поглед в полуотвореното деколте. Шон усети погледа му, усмихна се леко, прибра един разрошен от вятъра кичур и започна да го върти около пръста си, докато Царя не отмести очи. Шон се засмя вътрешно.
— Май… става доста горещо, а? — притеснено рече Царя.
— Да, наистина — учтиво отвърна Шон, свеж и лъхащ ведрина както винаги, въпреки жегата.
Настъпи мълчание.
— О, извинявай — наруши тишината Питър Марлоу, като видя, че Шон гледа към Царя и търпеливо чака. — Забравих да те…
— Боже мой, Питър! — засмя се Шон. Какво ти става? Отлично знам кой е приятелят ти, макар че никога не са ни запознавали. — Той протегна ръка: — Много ми е приятно. За мен е голяма чест да се запозная с един цар!
— Благодаря — отвърна Царя и едва докосна подадената му ръка, която изглеждаше почти детска пред неговата. — Ще… ще запалите ли една цигара?
— Благодаря, не пуша. Но ако не възразявате, ще взема една, дори две, ако нямате нищо против? — Шон кимна с глава към пътеката: — Род и Франк пушат и с удоволствие ще запалят по цигара.
— Ама разбира се — рече Царя, — заповядайте!
— Благодаря! Много мило от ваша страна.
Царя усети топлината на усмивката му и изненадан се чу да казва:
— Бяхте чудесен в „Отело“.
— Благодаря — отвърна поласкан Шон. — А „Хамлет“ харесахте ли?
— Да. При това не бих казал, че си падам по Шекспир.
— Това наистина е похвала — засмя се Шон. — Сега правим нова пиеса, Франк я написа специално за лагера и сигурно ще има голям успех.
— Ако е нещо по-обикновено, ще е най-добре — поотпусна се малко Царя. — И вие ще сте страхотен.
— Радвам се, че мислите така. — Шон изгледа Питър Марлоу и очите му заблестяха още по-силно. — Но Питър като че ли не е на същото мнение.
— О, стига, Шон! — не издържа Питър Марлоу. Царя го погледна учудено, а Шон само се усмихна, но под усмивката му прозираше гняв.
— Питър не одобрява начина ми на живот.
— Стига, Шон! — рече Питър Марлоу рязко.
— Какво „стига“? — избухна Шон. — Ти презираш обратните — нали така им викаш на педерастите! Каза ми направо в очите. Не съм забравил!
— Нито пък аз!
— Е, това поне е нещо! Но аз не искам да ме презират, най-малко пък ти.
— Казах, стига! Нито времето, нито мястото са подходящи за подобен спор. Говорили сме за тия неща и всичко това си го казвал вече. Съжалявам, че стана така. Не исках да те обидя.
— Знам, но все пак ме мразиш, нали? Кажи ми защо?
— Не те мразя.
— Тогава защо ме избягваш?
— Така е по-добре. За бога, Шон, остави ме на мира!
Шон го изгледа изпитателно и изведнъж — така внезапно, както бе пламнал — гневът му се изпари.
— Извинявай, Питър. Може би си прав. Грешката е в мен. Просто понякога се чувствам самотен и ми се иска да си поговорим. — Той протегна ръка и я сложи на рамото му:
— Извинявай! Искам да бъдем пак приятели, това е всичко.
Питър Марлоу не отвърна нищо. Шон също замълча, после каза:
— Е, май трябва да тръгвам вече.
— Шон — извика Родрик от пътеката, — закъсняваме!
— Идвам.
Шон постоя още миг, като не откъсваше поглед от Питър Марлоу, после въздъхна и подаде ръка на Царя:
— Много се радвам, че се запознахме. И моля да ме извините за станалото.
Царя отново усети докосването на дланта му.
— Драго ми беше — рече той.
Шон замълча нерешително. Очите му гледаха тъжно и изпитателно.
— Вие приятел ли сте на Питър? — попита той накрая.
— Ами… да, мисля, че да — запъна се Царя и му се стори, че думите прокънтяха над целия лагер.
— Не е ли странно как една дума може да означава толкова много и различни неща? Но ако наистина сте му приятел, не го увличайте по лош път, моля ви. Около вас дебнат толкова опасности и се страхувам, че Питър може да пострада. А той ми е особено скъп.
— О, няма, в никакъв случай.
Царя почувства, че коленете му омекват, а гръбнакът му става на пихтия. Очарованието на Шон го правеше безсилен — никога през живота си не бе виждал такава усмивка.
— Представленията са най-хубавото нещо в лагера — едва изрече той. — Дори само заради тях си струва да живее човек. А от всичко най-хубавото сте вие.
— Благодаря — каза Шон и се обърна към Питър Марлоу. — Да, наистина си струва да се живее заради тях. Карат ме да се чувствам щастлив. Обичам това, което правя. За такова нещо наистина си струва да се живее, нали, Питър?
— Да — глухо отвърна Питър Марлоу. — Радвам се, че отново си щастлив.
Шон се усмихна за последен път, после бързо се извърна и се отдалечи.
Царя се отпусна на пейката.
— Ще се побъркам, ей богу!
Питър Марлоу седна, извади табакерата си и сви цигара.
— Ако не го знае човек какъв е, направо ще се закълне, пред него стои жена — изумен каза Царя. — И то красавица.
Питър Марлоу мрачно кимна.
— И не е като другите сбъркани — продължи Царя, — няма нищо общо с тях, ама нищичко! В него има нещо, което… — Той спря, за да намери точната дума, после продължи безпомощно: — Не знам как да го нарека… Той е… той си е направо жена, по дяволите! Помниш ли го, като игра Дездемона. Божичко, как изглеждаше в оная нощница! Да пукна, ако на всички в Чанги не им щръкнаха. Нищо чудно някой да се съблазни. И аз се изкушавам, пък и всички. Ако кажеш, че на тебе не ти действа, няма да ти повярвам.
Той впери очи в Питър Марлоу изпитателно.
— Какво ме гледаш така? — избухна Питър. — Да не мислиш, че и аз съм като него?
— Не — спокойно отвърна Царя. — Пък и все ми е едно. Стига да ми кажеш.
— Е, сега ти казвам — не съм.
— Ама иначе точно така изглеждаше — ухили се Царя.
— Влюбените се скарали!
— Я върви по дяволите!
След малко Царя предпазливо запита:
— Отдавна ли познаваш Шон?
— Летяхме в една ескадрила — позабави се с отговора Питър Марлоу. — Беше най-младият и се случи така, че аз го наглеждах. Станахме добри приятели. — Той чукна огънчето от цигарата и прибра остатъка от тютюна в табакерата.
— Всъщност Шон ми беше най-добрият приятел. Отличен пилот е — свали три японски самолета над Ява.
Той погледна Царя и очите им се срещнаха.
— Бях много привързан към него.
— А навремето пак ли беше… пак ли беше такъв?
— Не.
— Е, то е ясно, че не се обличал като жена, но все трябва да си е личало, че е сбъркан.
— Шон не беше сбъркан. Беше просто едно много хубаво и приятно момче. Нищо женствено нямаше в него, само една такава особена жаловитост…
— Виждал ли си го някога без дрехи?
— Не.
— Това съвпада. Никой не го е виждал гол. Нито дори полугол. Какво се е случило между вас? — попита Царя.
— Веднъж едва не го убих.
Внезапно двамата млъкнаха и се ослушаха напрегнато. Във въздуха се носеше някаква лека въздишка, тиха като полъх. Царя огледа внимателно околността, но не забеляза нищо особено. Все пак той се надигна и влезе през прозореца в бараката. Питър Марлоу го последва. Вътре мъжете също се ослушваха.
Царя предпазливо надникна към ъгъла на затвора. Всичко изглеждаше напълно спокойно. Пленниците продължаваха да се мотаят нагоре-надолу.
— Как ти се струва? — полугласно запита Царя.
— Не знам — съсредоточено отвърна Питър Марлоу.
Около затвора все така сновяха мъже, но сега в походката им като че ли се долавяше почти незабележимо забързване.
— Охо, я вижте там! — прошепна Текс.
Иззад ъгъла на затвора се появи капитан Бръф и се запъти нагоре по склона към тях. След него изскочиха и други офицери и се запътиха към близките войнишки бараки.
— Лошо ни се пише — кисело отбеляза Текс.
— Сигурно пак ще тършуват — предположи Макс. Само след миг Царя бе клекнал до черния сандък и го отключваше.
— Ще ти се обадя по-късно — сбогува се набързо Питър Марлоу.
— Дръж това! — хвърли му пакет цигари Царя — намини довечера, ако искаш.
Питър Марлоу изскочи от бараката и хукна надолу по склона. Царя изрови трите часовника, които бе скрил в кафето на зърна, и се изправи. Колебанието му трая само миг. После стъпи на стола и ги напъха в сламения покрив. Всички видяха новото му скривалище, но сега това нямаше значение. Когато капитан Бръф се появи на прага, Царя вече бе успял да заключи сандъка.
— Хайде, приятелчета, всички вън!