Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Thinner, 1984 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Боян Николаев, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,1 (× 96 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- maskara (2008)
Издание:
Стивън Кинг. Проклятието
Издателска къща „Плеяда“, София, 1992
Превод от английски: Боян Николаев, 1992
Дизайн на корицата: Петър Станимиров, 1992
Редактор: Леда Милева, 1992
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от SecondShoe)
Статия
По-долу е показана статията за Проклятието от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
За информацията в тази статия или раздел не са посочени източници. Въпросната информация може да е непълна, неточна или изцяло невярна. Имайте предвид, че това може да стане причина за изтриването на цялата статия или раздел. |
- Вижте пояснителната страница за други значения на Проклятието.
Проклятието | |
Thinner | |
Автор | Ричард Бакман (Стивън Кинг) |
---|---|
Създаване | 1984 г. САЩ |
Първо издание | 1984 г. САЩ |
Оригинален език | английски |
Жанр | ужаси |
Вид | роман |
Проклятието е роман на Стивън Кинг, издаден през 1984 г. През 1996 е направен филм, със същото име.
Преуспяващият адвокат Били Хелек, блъска циганка на пътя, но е оправдан. В залата на съда, обаче бащата на циганката го погалва по бузата и прошепва „по-слаб“. Оттук нататък Халек започва да слабее плашещо.
Глава 8
Панталоните на Били
Били рязко се събуди — дишаше тежко и бе закрил уста с длан. Хайди, добре завита с юргана, спеше спокойно до него. Пролетният вятър се носеше край корнизите отвън.
Халек бързо и уплашено огледа спалнята, увери се, че Майкъл Хюстън и превъплъщението му в плашило го нямаше. Видя единствено спалнята си, всеки ъгъл от която му бе познат. Кошмарът бе започнал да изчезва… но все още нещо от него бе останало — затова се приближи до Хайди. Не я докосна — тя лесно се събуждаше, — но навлезе в обсега на топлината й и открадна част от юргана й.
Само кошмар.
По-слаб, отвърна му неумолимо вътрешният глас.
Сънят отново дойде. Най-накрая.
Сутринта след кошмара кантарчето в банята показа деветдесет и седем килограма и Халек се обнадежди. Само едно кило. Хюстън се оказа прав независимо от кокаина си. Процесът се забавяше. Слезе, като си подсвиркваше, и изяде три пържени яйца и пет-шест скачени кренвиршчета.
Докато караше към гарата, кошмарът се върна в мислите му, но беше вече размит — повече като чувство за deja vu, отколкото като истински спомен. Погледна през прозореца, като минаваше покрай „Горе главата“ (до него бе магазинът на Франк „Добри меса и играчки за родители и бавачки“), и за миг допусна, че ще види десетина залитащи тромави скелета, като че ли удобният и елегантен Феървю някак си се бе превърнал в Биафра. Но хората по улиците изглеждаха добре, повече от добре. Ярд Стивънс, както винаги едър и обемист, му помаха. Халек му отвърна и си помисли: метаболизмът ти те предупреждава да оставиш цигарите, Ярд. Мисълта го накара да се поусмихне и когато спря на гарата „Гранд сентрал“, и последните следи от съня бяха забравени.
След като се бе успокоил по въпроса за отслабването си, Халек нито се теглеше, нито мислеше особено за това през следващите четири дни… и тогава нещо излагащо едва не му се случи в съда пред съдията Хилмар Бойнтън, който нямаше повече чувство за хумор от средностатистическа костенурка. Беше глупаво — нещо, което може да те споходи в лош сън, докато си в началното училище.
Халек се изправи, за да направи възражение, а панталоните му започнаха да се свличат.
Изправи се донякъде, усети ги, че се плъзгат неумолимо по бедрата и ханша му и много бързо седна обратно. В миг на почти пълна обективност — неканен миг, който човек обикновено забравя начаса — Халек осъзна, че движенията му сигурно са приличали на някакво причудливо подскачане. Адвокатът Уилям Халек изпълнява номера на Питър Заека от приказките. Почувствува, че бузите му се изчервяват.
— Възражение ли имате, господин Халек, или само газове?
Зрителите — за щастие малцина — изхихикаха.
— Не, нищо, Ваша милост — промърмори Халек. — Аз… аз промених решението си.
Бойнтън изсумтя. Делото продължи, а Халек седеше потен, като се чудеше как ще стане от мястото си.
След десет минути съдията даде почивка. Халек остана на масата на защитата, като се престори, че внимателно проучва папката с документи. Когато залата почти се изпразни, той се изправи с ръце, пъхнати в джобовете на сакото. Надяваше се, че това изглежда достатъчно непринудено. Всъщност през джобовете придържаше панталоните си.
Свали си сакото в уединението на тоалетната, окачи го, погледна панталоните си, а после изниза колана. Панталоните, все още закопчани и с вдигнат цип, се плъзнаха до глезените му; стотинките глухо издрънчаха, когато джобовете му се допряха до пода. Седна върху тоалетната, вдигна колана си и го заразглежда като някакъв свитък. По него разчиташе нещо, което беше повече от обезпокоително. Коланът му бе подарък от Линда за Деня на бащата преди две години. Държеше колана, разглеждаше го и усети как биенето на сърцето му се ускорява заплашително.
Коланът бе закопчаван най-често малко по-навън от първата дупка. Дъщеря му го бе купила по-малък и Халек си спомни как тогава тъжно си бе помислил, че оптимизмът й е извинителен. Въпреки това доста време му беше удобен. Чак когато отказа цигарите, стана малко трудно да го закопчава, дори и на първата дупка.
След като отказа цигарите… но преди да блъсне циганката.
Сега имаше и нови следи от закопчаване на колана — след втората дупка… четвъртата… петата… и накрая последната, шестата.
Халек с нарастващ ужас видя, че всяка следа от ново закопчаване е по-лека от предишната. Коланът му разказваше по-вярна и по-кратка история от онази на Майкъл Хюстън. Загубата на тегло все още продължаваше и не намаляваше; ускоряваше се. Бе стигнал до последната дупка на колана, за който само преди два месеца мислеше, че ще се наложи тихо да изостави като прекалено малък. Сега му трябваше седма дупка, каквато нямаше.
Погледна часовника си и видя, че скоро трябва да се връща. Но някои неща са по-важни от решението на съдията Бойнтън дали да легализира или не едно завещание.
Халек се заслуша. В мъжката тоалетна бе тихо. Задържа панталоните си с една ръка и излезе от кабинката. Остави ги пак да паднат и се погледна в едно от огледалата над редицата умивалници. Повдигна краищата на ризата си, за да погледне корема си, който до съвсем скоро беше главната злина за него.
Тих звук се откъсна от гърлото му. Това бе всичко, но и то стигаше. Частичният му образ, който бе зървал понякога досега, не издържа — всичко се сгромоляса в миг. Видя, че и умереното бирено коремче, което бе заместило шкембето му, вече го нямаше. Въпреки че панталоните му бяха смъкнати и ризата му бе издърпана над разкопчаната жилетка, фактите бяха достатъчно ясни и при тази абсурдна поза. Действителните факти, както винаги, подлежаха на тълкуване — това се научаваше бързо в адвокатската професия, — но метафората, която му дойде наум, бе повече от убедителна; тя бе безспорна. Приличаше на дете, облечено в дрехите на баща си. Халек стоеше раздърпан пред редицата умивалници, като си мислеше истерично: Къде е въгленът? Трябва да си нарисувам фалшиви мустаци!
Задавен, кисел смях се надигна в гърлото му при вида на скупчените около обувките му панталони и на черните три четвърти найлонови чорапи върху окосмените му крака. В този миг той изведнъж просто повярва… всичко. Циганинът го бе прокълнал, да, но не беше рак; ракът би дошъл много леко и много бързо. Беше нещо друго и развръзката едва започваше.
Един кондукторски глас се обади в главата му — Следващата спирка е Анорексия нервоза[1]! Да се приготвят всички, които са за Анорексия нервоза!
Звуците се надигнаха в гърлото му — смях, който звучеше като нищене, или пищене, което звучеше като смях, пък и какво значение имаше кое от двете?
На кого мога да кажа? Мога ли да кажа на Хайди? Ще ме помисли за луд.
Но Халек никога през живота си не се бе чувствувал по-нормален.
Външната врата на тоалетната шумно се отвори.
Халек бързо се прибра в кабинката и уплашено я заключи.
— Били? — Беше Джон Паркър, помощникът му.
— Тук съм.
— Бойнтън скоро ще се върне. Да не ти е лошо?
— Добре съм — отговори той със затворени очи.
— Газове ли имаш? Нещо с корема ли?
Да, коремът ми е наистина.
— Трябва да пусна едно писмо. Ще дойда след минута-две.
— Добре.
Паркър излезе. Халек съсредоточи вниманието си върху колана. Не можеше да се върне в залата при съдията Бойнтън, като придържа панталоните си през джобовете на сакото. Какво, по дяволите, трябваше да направи?
Изведнъж се сети за швейцарското си военно ножче — доброто старо военно ножче, което по-рано винаги вадеше от джоба си преди да се претегли. В доброто старо време преди циганите да дойдат във Феървю.
Никой не ви е канил тук, задници такива — не можахте ли просто да отидете в Уестпорт или в Стратфорд?
Извади ножчето и бързо проби седма дупка в колана. Беше неравна и неугледна, но вършеше работа. Халек закопча колана, сложи си сакото и излезе от кабинката. За първи път осъзна колко много се мятат панталоните около краката му — около тънките му крака. Дали са ме видели и други хора, запита се с ново парещо притеснение. Да са видели колко дрехите ми не са по мярка? Да са видели и да са се престрували, че не са? Да говорят…
Наплиска лицето си с вода и излезе от тоалетната.
Тъкмо се върна в залата, когато Бойнтън влезе размахал черната си пелерина. Той погледна строго към Били, който направи леко извинително движение. Бойнтън не промени изражението си — извинението определено не се приемаше. Монотонното говорене отново започна. Били изкара някак си деня.
Застана на кантарчето вечерта, след като и Хайди, и Линда бяха заспали, и погледна, без да вярва на очите си. Гледа дълго, дълго време.
86.