Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Pet Sematary, 1983 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Весела Прошкова, 1993 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,5 (× 257 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране и разпознаване
- Boman (2008)
- Корекция
- nqgolova (2008)
- Допълнителна корекция
- NomaD (2008)
- Допълнителна корекция
- sir_Ivanhoe (2008)
Издание:
Стивън Кинг. Гробище за домашни любимци
Издателска къща „Плеяда 7“, София, 1993
Превела от английски Весела Прошкова
Редактор Александра Божкова
Художник: Петър Станимиров
Предпечатна подготовка ИК „Плеяда 7“
ISBN 954-409-083-5
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от meduza)
- — Допълнителна редакция: sir_Ivanhoe
Статия
По-долу е показана статията за Гробище за домашни любимци от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
За информацията в тази статия или раздел не са посочени източници. Въпросната информация може да е непълна, неточна или изцяло невярна. Имайте предвид, че това може да стане причина за изтриването на цялата статия или раздел. |
Гробище за домашни любимци | |
Pet Sematary | |
![]() | |
Автор | Стивън Кинг |
---|---|
Първо издание | 1983 г. САЩ |
Издателство | Doubleday |
Оригинален език | английски |
Жанр | ужаси |
Вид | роман |
Предходна | Кристин |
Следваща | Цикълът на върколака |
Гробище за домашни любимци (на английски: Pet Sematary) е роман на ужасите на Стивън Кинг. През 1984 г. книгата е номинирана за Световната награда за фентъзи. По романа са създадени две филмови екранизации- една през 1989 г. (която се сдобива с продължение през 1992 г.) и втора, която излиза през 2019 г.
Сюжет
В книгата се разказва за младо семейсто, местещо се от Чикаго в малкото градче Лъдлоу. Мъжът – лекар, млада и привлекателна съпруга, сладко малко момиченце и по-малкото 2-годишно братче. Всичко изглежда перфектно, дори гальовната котка на семейство Крийд. Но скоро след преместването и запознанството с възрастния им съсед Джъд, те откриват, че всичко далеч не е толкова перфектно, колкото на пръв поглед. В гората зад къщата им, недалеч в гробището за домашни любимци, се крие смразяваща кръвта рядко срещана същност . Много по-страшна от самата смърт и далеч по-опасна.
4
След малко Крендъл се върна с резервните ключове, но междувременно Луис успя да открие своите. Малкият плик се бе плъзнал в пролуката над горната част на жабката и бе попаднал върху електрическата инсталация на колата. Луис го измъкна и отвори външната врата на къщата. Крендъл му подаде резервните ключове, окачени на потъмнялата от времето верижка. Младият лекар му благодари и разсеяно ги пъхна в джоба си, докато наблюдаваше как хамалите внасят в къщата сандъци, гардероби, бюфети и хиляди други предмети, натрупани по време на десетгодишния им брачен живот. Сега, когато бяха изтръгнати от познатата му обстановка, всички те му се сториха някак си незначителни. „Обикновени вехтории“ — помисли си той и внезапно се почувства тъжен и подтиснат — навярно изпитваше носталгия.
— Сякаш си изкоренен и отново посаден — каза Крендъл и Луис подскочи от изненада: старецът като че внезапно се бе материализирал до него.
— От думите ти разбирам, че си изпитал подобно чувство — обърна се той към Джъд.
— Всъщност не е така — отвърна Крендъл и запали цигара. Кибритената клечка изпращя и пламъчето й проблесна сред спускащия се мрак. — Баща ми построил собственоръчно къщата, която виждаш отсреща. Довел тук младата си съпруга и ето, че аз съм се пръкнал на бял свят — било е през хиляда и деветстотната година.
— Значи си на…
— На осемдесет и три — отвърна старецът и Луис внезапно изпита странно облекчение, че Крендъл не бе употребил противна фраза от рода на „още не мириша на гроб.“
— Изглеждаш много по млад.
Крендъл небрежно сви рамене и продължи:
— Та както казах, тук съм прекарал целия си живот. По време на Първата световна война постъпих в армията, но стигнах само до Байон, Ню Джърси. Господи, какво отвратително място — беше гадно дори през хиляда деветстотин и седемнайсета. С радост се върнах у дома. Ожених се за моята Норма, намерих си работа по поддръжка на железопътната линия и ето че все още живея на същото място. Но държа да ти кажа, че животът в Лъдлоу съвсем не е така скучен, както изглежда на пръв поглед.
Хамалите спряха пред входа на пристройката, нарамили пружината на двойното легло, на което спяха Луис и Рейчъл.
— Къде да я поставим, мистър Крийд?
— На горния етаж. Ей, сега ще ви покажа — той тръгна към тях, поколеба се за миг и погледна назад към Крендъл.
— Върви, върви — усмихнато го подкани старецът. — Все пак те съветвам да изпратиш домашните си при мен, за да не ти се пречкат из краката. Освен това зная, че при преместването в нов дом, човек ожаднява. Вечер, около девет часа, винаги сядам на верандата и изпивам една-две бири. По време на горещините обичам да наблюдавам как се смрачава. Понякога Норма ми прави компания, понякога си ляга. Е, чувствай се поканен.
— Може би ще дойда — каза Луис, въпреки че нямаше никакво намерение да го стори. Предварително знаеше, че вечерята ще завърши с уж случаен (и безплатен) преглед на скованата от артрит Норма. Каза си, че харесва Крендъл, закачливата му усмивка, непринуденото му бъбрене и мекия му северняшки говор. „Добър човек“ — помисли си той, но за съжаление лекарите прекалено бързо добиват цинично отношение към останалите хора. Рано или късно, дори най-добрите ти приятели започват да ти искат безплатна медицинска консултация. А пък старците могат да бъдат безкрайно досадни докато описват всичките си болежки. Ето защо Луис побърза да добави:
— Ако се забавя, не ме чакай — изкарахме ужасно тежък ден.
— Е, знай, че нямаш нужда от писмена покана, за да ни дойдеш на гости, каза старецът и се усмихна, сякаш знаеше точно какво си мисли Луис.
Крендъл си тръгна и за миг лекарят остана неподвижен, вперил поглед в отдалечаващата му се фигура, сетне отиде при хамалите. Помисли си, че Джъд се движи изправен, с плавна походка, сякаш бе на шейсет, не на осемдесет и три години. Внезапно Луис изпита странна обич към този непознат до вчера човек.