Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Pet Sematary, 1983 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Весела Прошкова, 1993 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,5 (× 257 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране и разпознаване
- Boman (2008)
- Корекция
- nqgolova (2008)
- Допълнителна корекция
- NomaD (2008)
- Допълнителна корекция
- sir_Ivanhoe (2008)
Издание:
Стивън Кинг. Гробище за домашни любимци
Издателска къща „Плеяда 7“, София, 1993
Превела от английски Весела Прошкова
Редактор Александра Божкова
Художник: Петър Станимиров
Предпечатна подготовка ИК „Плеяда 7“
ISBN 954-409-083-5
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от meduza)
- — Допълнителна редакция: sir_Ivanhoe
Статия
По-долу е показана статията за Гробище за домашни любимци от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
За информацията в тази статия или раздел не са посочени източници. Въпросната информация може да е непълна, неточна или изцяло невярна. Имайте предвид, че това може да стане причина за изтриването на цялата статия или раздел. |
Гробище за домашни любимци | |
Pet Sematary | |
![]() | |
Автор | Стивън Кинг |
---|---|
Първо издание | 1983 г. САЩ |
Издателство | Doubleday |
Оригинален език | английски |
Жанр | ужаси |
Вид | роман |
Предходна | Кристин |
Следваща | Цикълът на върколака |
Гробище за домашни любимци (на английски: Pet Sematary) е роман на ужасите на Стивън Кинг. През 1984 г. книгата е номинирана за Световната награда за фентъзи. По романа са създадени две филмови екранизации- една през 1989 г. (която се сдобива с продължение през 1992 г.) и втора, която излиза през 2019 г.
Сюжет
В книгата се разказва за младо семейсто, местещо се от Чикаго в малкото градче Лъдлоу. Мъжът – лекар, млада и привлекателна съпруга, сладко малко момиченце и по-малкото 2-годишно братче. Всичко изглежда перфектно, дори гальовната котка на семейство Крийд. Но скоро след преместването и запознанството с възрастния им съсед Джъд, те откриват, че всичко далеч не е толкова перфектно, колкото на пръв поглед. В гората зад къщата им, недалеч в гробището за домашни любимци, се крие смразяваща кръвта рядко срещана същност . Много по-страшна от самата смърт и далеч по-опасна.
15
Когато жена му отвори вратата, Луис зяпна от изненада. Рейчъл носеше само любимия му дантелен сутиен и полупрозрачни пликчета.
— Изглеждаш страхотно — каза той. — Къде са децата?
— Взе ги Миси Дендридж. Ще останат при нея докъм осем и трийсет, което означава, че разполагаме с два часа и половина. Предлагам да не губим скъпоценно време.
Рейчъл се притисна към него и лекарят усети лек, приятен аромат — навярно бе розово масло. Побърза да я прегърне, първо през кръста, сетне ръцете му се преместиха върху задните й части. Тя нежно докосна устните му с език, след което го пъхна в устата му.
Когато, задъхани, бяха принудени да се откъснат един от друг, Луис попита с леко дрезгав глас:
— Да не би да си за вечеря?
— Не, за десерт — отвърна жена му, сетне с бавно, сладострастно въртене на ханша се притисна към слабините му. — Обещавам, че няма да те карам да изядеш онова, което не ти харесва.
Луис отново понечи да я прегърне, но тя се изтръгна от ръцете му и прошепна:
— Не, да се качим горе.
Рейчъл напълни ваната с гореща вода, бавно го разсъблече и го накара да влезе вътре. Сетне надяна рядко използваната груба тоалетна ръкавица, която обикновено висеше закачена до душа, леко насапуниса тялото му и го изплакна. Луис изведнъж почувства как денят — ужасният първи работен ден — сякаш се измива от него заедно със сапуна. Рейчъл бе цялата мокра и пликчетата й прилепваха към тялото й като втора кожа.
Луис понечи да излезе от ваната, но тя леко го притисна назад.
— Какво…
Ръката с тоалетната ръкавица нежно го обгърна и бавно започна да се движи нагоре-надолу. Докосването на грубата тъкан почти го влудяваше.
— Рейчъл…
Целият бе плувнал в пот и то не само от горещата вода.
— Шт-т-т.
Струваше му се, че удоволствието продължава безкрайно; винаги, когато наближаваше оргазъм, ръката с грубата ръкавица забавяше движенията си. Сетне започна ритмично да се свива и разпуска, докато накрая Луис се изпразни с такава сила, че се изплаши да не се спукат тъпанчетата на ушите му
— Господи! — възкликна той, когато отново бе в състояние да говори. — Къде си научила всичко това?
— В средношколските лагери — целомъдрено рече тя.
Беше приготвила телешко, което се бе задушавало по време на епизода във ваната. Луис, който само преди няколко часа би се заклел, че до Халоуин[1] няма да хапне нито залък, изгълта две порции.
Сетне Рейчъл отново го поведе към горния етаж и каза:
— А сега да видим какво можеш да направиш за мен. Имайки предвид обстоятелствата, Луис смяташе, че се е представил напълно достойно.
После Рейчъл облече старата си синя пижама, а Луис навлече фланелената риза и развлечените кадифени панталони, които жена му ненавиждаше, и отиде да прибере децата.
Миси Дендридж го обсипа с въпроси за нещастния случай и той бе принуден накратко да опише трагедията;. Миси положително щеше да научи повече подробности отг утрешното издание на бангорския „Дейли Нюз“. Неприятно му бе да разказва за случилото се — чувстваше се като някоя дърта клюкарка, — но Миси отказваше да приеме пари за гледането на децата, а всъщност на нея дължеше великолепната вечер насаме с Рейчъл.
Домът на Миси се намираше на около два километра от къщата на семейство Крийд. Докато Луис извървя обратния път, Гейдж заспа в прегръдките му, а Ели непрекъснато се прозяваше и очите й се затваряха. Той смени пелените на Гейдж, пъхна го в спалната му торба и го сложи в леглото, сетне прочете на Ели обичайната приказка. Както обикновено, дъщеря му настояваше за любимата си история, озаглавена: „Там, където живеят децата на природата“, защото самата тя беше такава. Този път баща й успя да се наложи и Ели се задоволи с „Котаракът в чизми“. Пет минути по-късно тя вече спеше, а Рейчъл грижовно я завиваше.
Когато отново слезе на долния етаж, Рейчъл седеше на канапето в хола; в ръката си държеше чаша мляко, върху дългото й бедро лежеше отворен криминален роман от Дороти Сейърс.
— Луис, сигурен ли си, че се чувстваш добре?
— Разбира се, скъпа — отвърна той. — И… благодаря… благодаря за всичко.
— Девизът ни гласи: „Всичко, за да доставим удоволствие на клиента“ — закачливо усмихната отвърна тя. — Няма ли да изпиеш една-две бири с Джъд?
Луис поклати глава.
— Не тази вечер. Чувствам се направо смазан.
— Надявам се, че и аз съм допринесла нещо.
— Точно така.
— В такъв случай те съветвам да изпиеш чаша мляко, докторе и да си легнеш.
Луис очакваше, че дълго ще лежи буден, разумът му непрекъснато ще възпроизвежда случилото се, както обикновено ставаше в края на всеки особено напрегнат ден по време на стажа му в болницата. Но за негова изненада заспа почти веднага, сякаш се плъзна по някаква леко наклонена, гладка дъска. Някъде беше чел, че на човек са необходими средно седем минути, за да „завърти всички ключове“ и да се изолира от света. Седем минути, през които подсъзнателното заема мястото на съзнанието, подобно на вълшебната стена, която се завърта около оста си в „Къщата на призраците“ в лунапарк. Усещането бе доста странно и някак си зловещо.
Тъкмо заспиваше, когато отдалече чу гласа на Рейчъл:
— … ше го направим вдругиден.
— Хм-м-м-м…
— Джоландър. Ветеринарят. Ще оперира Чърч вдругиден.
— О…
„Чърч, пази си топките, докато все още ги притежаваш, бедни ми старче“ — помисли си той, сетне се плъзна в някаква бездна и забравяйки всичко, заспа дълбоко, необезпокояван от сънища.