Метаданни
Данни
- Серия
- Пътеводител на галактическия стопаджия (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Hitch Hiker’s Guide to Galaxy, 1979 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Саркис Асланян, 1988 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,4 (× 191 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Допълнителна корекция
- sir_Ivanhoe (2009)
- Сканиране, разпознаване и корекция
- Victor
- Корекции
- gogo_mir (2013)
- Източник
- bezmonitor.com (през sfbg.us)
Издание:
Дъглас Адамс. Пътеводител на галактическия стопаджия
Романи
Книгоиздателство „Георги Бакалов“, Варна, 1988
Библиотека „Галактика“, №96
Редакционна колегия: Любен Дилов, Светозар Златаров, Елка Константинова,
Агоп Мелконян, Георги Марковски, Димитър Пеев, Светослав Славчев, Христо Стефанов
Рецензент: Светозар Златаров
Преведе от английски: Саркис Асланян
Редактор: Каталина Събева
Оформление: Богдан Мавродинов, Жеко Алексиев
Рисунка на корицата: Текла Алексиева
Художествен редактор: Иван Кенаров
Технически редактор: Тонка Костадинова
Коректори: Паунка Камбурова, Янка Енчева
Английска, I издание
Дадена за набор на 7.III.1988 г. Подписана за печат на 21.IX.1988 г.
Излязла от печат месец октомври 1988 г. Формат 70×100/32 Изд. №2160
Печ. коли 27.50. Изд. коли 18. УИК 11.20. Цена 3,00 лв.
Страници: 440. ЕКП 95366 5637–234–88
Книгоиздателство „Георги Бакалов“ — Варна
Държавна печатница „Георги Димитров“ — София
Ч–820–31
© Саркис Асланян, преводач, 1988
© Людмила Стоянова, предговор, 1988
© Богдан Мавродинов и Жеко Алексиев, библиотечно оформление, 1979
© Текла Алексиева, рисунка на корицата, 1988
c/o Jusautor, Sofia
The Hitch Hikeis Guide to The Galaxy
© Douglas Adams, 1979
Pan Books, London, 1979
The Restaurant at the end of the Universe
© Douglas Adams, 1980
Pocket Books, New York, 1982
История
- — Корекция
- — Допълнителна редакция: sir_Ivanhoe
- — Добавяне на анотация (пратена от Аделина М.)
- — Добавяне
- — Корекции от gogo_mir
Глава XXXII
— Тревога! Тревога! — гърмяха говорителите из цялата Магратеа. — Вражески кораб на планетата. Въоръжени нашественици в сектор 8А. Системите за отбрана! Системите за отбрана!
Двете мишки подушваха раздразнено останките на стъклените си превозни средства там, където те се бяха разбили на земята.
— По дяволите — измърмори мишката Франки, — толкова много шум заради два фунта мозък от землянин.
И заприпка насам-натам. Розовите му очички проблясваха гневно, а нежното му бяло кожухче настръхна възмутено.
— Сега не ни остава нищо друго — каза Бенджи, като седна и заглади мустачките си замислено, — освен да съчиним един въпрос, но да го измислим тъй, че да звучи правдоподобно.
— Трудна работа — каза Франки и се замисли. — Какво ще кажеш за ЖЪЛТО И ОПАСНО — ЩО Е ТО?
Бенджи умува над това известно време.
— Не, не става — отсъди той. — Не приляга на отговора.
В продължение на няколко секунди ни един от тях не продума.
— Добре — обади се Бенджи. — КОЛКО ПРАВИ ШЕСТ ПО СЕДЕМ?
— Не, не, прекалено е прост и прекалено прозаичен — каза Франки, — няма да предизвика интерес сред желаещите да се обзалагат.
Отново се замислиха. Накрая Франки каза:
— Чуй какво измислих. КОЛКО СА ПЪТИЩАТА, КОИТО ЧОВЕК ТРЯБВА ДА ПРЕБРОДИ?
— А! — каза Бенджи. — Ах, това звучи доста добре! — повтори си го още няколко пъти. — Да — каза той, — чудесен е! Звучи достатъчно смислено, без да те обвързва с някакво конкретно значение. КОЛКО СА ПЪТИЩАТА, КОИТО ЧОВЕК ТРЯБВА ДА ПРЕБРОДИ? ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ. Чудесно, прекрасно, не може да не се хванат. Франки, скъпи друже, уредихме се!
От радост започнаха да подскачат в танц.
Близо до тях на пода се бяха проснали неколцина доста отвратителни на вид мъже, които бяха получили удари по главата с някои от тежките награди за дизайн.
На около половин миля оттук четири фигури трополяха по един коридор и се чудеха как да се измъкнат. Скоро се озоваха в едно доста обширно компютърно отделение и се заоглеждаха наоколо тревожно.
— Накъде сега, Зейфод — каза Форд.
— Защо да не тръгнем… ей натам — каза Зейфод и се затича вдясно между един от компютрите и стената.
И когато другите го последваха, устремът му бе внезапно възпрян от светкавицата на електрически пистолет, която проряза въздуха няколко инча пред него и разтопи част от съседната стена. По мощния мегафон един глас каза:
— Окей, Бийблброкс, спри на място. Държим те на мушка.
— Ченгета! — изсъска Зейфод, изви се рязко и приклекна. — Сега ти, Форд, кажи накъде.
— Добре, насам — каза Форд и четиримата се затичаха по пътечката между два реда компютри.
На края на пътечката се появи една фигура, облечена в тежък брониран скафандър, и размаха зловещия си електрически пистолет.
— Не бихме искали да те застреляме, Бийблброкс! — извика фигурата.
— Много се радвам! — отвърна Зейфод и се мушна в пролуката между два компютъра. Останалите свърнаха подире му.
— Двама са — каза Трилиън. — Хванаха ни натясно.
Започнаха да се провират встрани между един огромен компютър и стената.
Притаиха дъх и зачакаха.
Изведнъж въздухът се изпълни с електрически светкавици — и двамата полицаи едновременно откриха огън по тях.
— Хей, ама те стрелят по нас — каза Артър, като се сви на мъничко кълбо. — Нали казаха, че не искат да правят това.
— Да, и на мен така ми се стори — съгласи се Форд.
Зейфод въпреки опасността показа една от главите си за миг.
— Хей — извика той, — нали казахте, че не бихте искали да ни застреляте! — и отново я скри.
Продължиха да чакат.
След малко един глас се обади:
— Не е лесно да си ченге!
— Какво каза тоя? — прошепна Форд учудено.
— Каза, че не е лесно да си ченге.
— Ами това си е негов проблем, нали така?
— И аз така мисля.
Форд се провикна:
— Хей, слушайте! Мисля, че и без да стреляте по нас, си имаме достатъчно свои проблеми, така че за всички ни ще е по-добре, ако ни спестите и вашите собствени проблеми!
Отново настана мълчание и после пак прозвуча мощният мегафон.
— Вижте какво, момчета — каза гласът по мегафона, — вие нямате работа с някакви си тъпи, жалки вманиачени убийци с ниски чела, малки свински очички, дето два лафа не могат да обелят. Ние сме двама интелигентни и съвестни полицаи и ако се срещнем не по служба, сигурен съм, ще ни харесате. Не съм от тези, дето просто за удоволствие могат да застрелват хора и след това да отидат да се похвалят в някой долнопробен бар за космически бродяги, както правят някои от моите колеги. И на мен ми се е случвало да застрелям някого, ей тъй, за удоволствие, но след това с часове си го изплаквам пред моята приятелка.
— Аз пък пиша романи! — обади се другият полицай. — Макар че все още да не съм издал ни един от тях. Тъй че предупреждавам ви, настроението ми е от-вра-ти-телно!
Малко оставаше очите на Форд да изскочат от орбитите.
— Кои са тия типове? — попита той.
— Не знам — отговори Зейфод. — Мисля, че по ми харесваха, докато стреляха.
— Така че ще се предадете ли доброволно — извика единият от полицаите, — или ще се наложи да постреляме още малко?
— Вие как предпочитате? — извика Форд.
След миг въздухът около тях отново започна да се нажежава, докато електрическите светкавици една след друга се забиваха в компютъра пред тях.
Няколко секунди стрелбата продължи с непоносима ожесточеност.
Когато спря, за няколко секунди настана почти пълна тишина, докато ехото заглъхваше.
— Още ли сте там? — извика единият от полицаите.
— Да — отговориха те.
— Това не ни доставя никакво удоволствие — извика вторият.
— Личеше си — извика Форд.
— А сега слушай, Бийблброкс, и слушай добре!
— Защо? — извика Зейфод в отговор.
— Защото — извика полицаят — ще ти направим едно много умно, интересно и хуманно предложение. И така — или веднага се предавате и ни позволявате да ви понабием малко, защото сме твърди противници на безпричинното насилие, или ще взривим цялата тази планета, а може и още една-две, които набелязахме на път за насам.
— Но това е ужасно! — извика Трилиън. — Не можете да направите подобно нещо.
— О, разбира се, че можем — извика полицаят, — нали? — обърна се той към другия.
— Да, нямаме друг избор — отговори му другият.
— Но защо? — попита Трилиън.
— Защото има някои неща, които си длъжен да направиш дори когато си едно образовано и свободомислещо ченге, на което не са му чужди неща като чувствителност и т.н.
— Тези двамата просто не мога да ги разбера — промърмори Форд, като клатеше глава.
Едното ченге се провикна към другото:
— Какво ще кажеш, да постреляме още малко?
— Че защо пък не?
Пуснаха още един залп електрически светкавици. Горещината и шумът бяха направо фантастични. Тялото на компютъра започна бавно да се разпада. Лицевата му част почти се бе разтопила и към мястото, където се бяха сгушили, потекоха гъсти поточета от разтопен метал. Дръпнаха се по-назад и зачакаха края.