Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Lord Kalvan of Otherwhen, 1965 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Камен Костов, 2003 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,5 (× 4 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Х. Бийм Пайпър. Паравреме
ИК „Бард“, 2003
Редактор: Иван Тотоманов
Художествено оформление на корица: „Megachrom“, Петър Христов
ISBN: 954–585–462–6
Н. Beam Piper. The Complete Paratime. Ace Books, New York, 1981
История
- — Добавяне
19
I
На следващата сутрин ординарецът на Калван — не изглеждаше да е спал кой знае колко — го събуди в девет и трийсет. Трябваше да го направи по-рано, но той самият се бе събудил току-що. Калван се изкъпа, облече дрехи, които не бе виждал досега — „Възможно по-скоро да си донеса нещата от Тар-Хостигос“ — и закуси с Птосфес, който също се бе нагласил с дрехите от гардероба на някой благородник саск. Имаше новини. От Клестреус в град Беща, който бе принудил Балтар да се съгласи на примирие и да изтегли войските си до линията, за която се бяха споразумели със Сараск, и от Ксентос в Тар-Хостигос, който бе обезпокоен от съобщения за мобилизация на войски в Ностор — знаеше, че Гормот наскоро е наел петстотин кавалеристи. Това моментално притесни и Птосфес и той поиска веднага да тръгне към долината на Листра.
— Не, в името на Дралм! — възрази Калван. — Нали държим змията за опашката. След ден-два, когато нещата се успокоят и ги овладеем, можем да поведем новите наемници към устието на Листра, но точно сега никой не бива да разбере, че сме уплашени, за да не скочат отгоре ни.
— Но ако Гормот е тръгнал към Хостигос…
— Не мисля. Но за да се уверим, ще изпратим Фармес с половината лекоподвижни сили и четири четирифунтови оръдия, с които ще задържи Гормот няколко дни, каквото и да е повел със себе си.
Той издаде необходимите заповеди, погрижи се войските да напуснат град Саск спокойно и се опита да не мисли повече за това. Беше доволен все пак, че Рила бе свалила шините и бе дошла в град Саск — тук щеше да е в по-голяма безопасност.
Наредиха да докарат Сараск и Балтамес.
И двамата, изглежда, очакваха да бъдат предадени на палача и се стараеха да изглеждат спокойни. Птосфес ги информира безцеремонно, че сега са васали на Великия крал на Хос-Хостигос.
— Кой е той — попита Сараск с неоправдана за обстоятелствата надменност. — Ти ли?
— О, не. Аз съм принц на Стария Хостигос. Великият крал е Негово величество Калван Първи.
И двамата се успокоиха. Птосфес се бе оказал прав — върховенството на тайнствения и вероятно свръхестествен Калван бе приемливо, но това на самопровъзгласил се равен на тях — в никакъв случай. Когато изясниха условията, при които щяха да управляват като принцове съответно Саща и Саск, Балтамес остана доволен. За него нещата биха били същите, ако бе спечелил Саск. Сараск не остана особено доволен, докато не му съобщиха, че всичките му задължения към Дома на Стифон отпадат, че ще участва в подялбата на плячката от храма и ще получи мелницата за огнено семе.
— Дралм да пази ваше величество! — извика той и изстреля цял порой ругатни срещу Дома на Стифон и всичко в него. — Ще ми разрешите да умъртвя тези лъжливи свещеници, нали, ваше величество?
— Те извършиха престъпление срещу Великия крал и неговата справедливост ще се стовари върху тях — сухо каза Птосфес.
След това приеха чуждестранните дипломатически представители на принц Кестофес от Ултор на езерото Ер, Армандрес от Никлос, Титанес от Киблос, Балтар от Беща и други съседни княжества. В Тар-Хостигос нямаше подобни дипломатически представителства поради ембаргото на Дома на Стифон. Посланикът на Ултор веднага поиска да узнае какво включва новото Велико кралство.
— В момента княжество Стар Хостигос, княжество Саск и новото княжество Саща. Всеки принц, който желае да се присъедини към нас, е добре дошъл под нашето управление и закрила. Тези, които не желаят, ще бъдат зачитани като суверенни владетели, доколкото зачитат нас като такива. Или по-скоро като васали на Великия крал на Хос-Харфакс Каифранос.
Той подхвърли името му като нещо твърде незначително, за да се има предвид. Неколцина от присъстващите се засмяха. Посланикът на Беща попита гневно:
— А това княжество Саща включва ли територия, управлявана от моя господар принц Балтар от Беща?
— Включва територия, която вашият господар отстъпи на нашия васал принц Балтамес в договор с нашия васал принц Сараск, който ние признаваме и потвърждаваме и който сме готови да приведем в действие. Колкото до това как смятаме да го приведем в действие, вярвам, че не е нужно да ви напомням какво се случи при Фик вчера сутринта.
И той се обърна към останалите.
— Ако съответните ви принцове откажат да признаят върховната ни власт, надяваме се да приемат нашето приятелство и да предложат своето. Надяваме се също така, че ще постигнем взаимноизгодни търговски споразумения. Например не след дълго очакваме да произвеждаме огнено семе в достатъчни количества за износ с по-добро качество и на по-ниска цена от това на Дома на Стифон.
— Знаем това — отвърна посланикът на Никлос. — Аз естествено не мога да се ангажирам, че моят принц ще приеме върховенството на Хос-Хостигос, макар че ще положа всички усилия да го убедя да го направи. Винаги сме отдавали почитта си на крал Каифранос, без да получим нищо в замяна. Но при всички положения ще се радваме да закупим всичкото огнено семе, което сте в състояние да ни предложите.
— Искам да знам — започна и посланикът на Беща — каква е цялата тази история с дяволите? Свещениците на Стифон правят така, че да умират, когато огненото семе изгаря, а вашето ги оставя на свобода.
Улторецът кимна и каза:
— Ние също чухме за това. Нямаме никаква полза от крал Каифранос и поради всичко, което върши, може би е по-добре да няма никакво Велико кралство. Но не искаме Ултор да се напълни със зли духове.
— Използвахме хостигско огнено семе в Никлос — обади се посланикът на Никлос — и не сме имали никакви проблеми с дяволи.
— Никакви дяволи няма в огненото семе — каза Калван. — Нищо друго освен селитра, дървени въглища и сяра, смесени без никакви молитви, ритуали или магии. Знаете колко много изгорихме при Фитра и устието на Листра. Никой не е видял нито един дявол досега.
— Да, но дяволите са невидими — възрази посланикът на Киблос. — Те изпълват въздуха, развалят времето и правят така, че семето да изгние в земята. Изчакайте до пролетта и ще видите какво ще поникне около Фитра. А също и около Фик.
Бещанецът бе откровено враждебено настроен, улторецът се колебаеше. Трябваше да се направи нещо с тази дяволска история, но как би могло да се докаже несъществуването на нещо, при това невидимо, което не съществува? Ето защо бе агностик вместо атеист.
Освободиха се от дипломатическото тяло и приеха жреците и жриците на всички официални божества с изключение на Стифон. Единственото добро нещо на монотеизма беше, мина му през ума, че опростява духовническия проблем. Католиците не бяха ли решили този проблем с официално утвърден върховен папа? „Да помисля сериозно.“ Доброто при политеизма беше, че божествата действаха в неконкурентни области и техните жреци споделяха обща религиозна основа и взаимно уважение към божествата на другите. Върховният жрец на Дралм, изглежда, бе общопризнатият доайен на жреческата колегия. Асистиран от всички свои братя, именно той щеше да направи освещаването и обявяването на Калван за Велик крал в името на всички богове. След това приеха голям брой придворни служители на Сараск, които се препираха безкрайно по въпросите за протокола и йерархията. Направиха необходимото и всеки наемнически капитан да се закълне отново в служба на Великия крал.
След обяда всички се събраха в тронната зала на принц Сараск.
В Корея един от сержантите в ротата на Келвин Морисън бе виждал тронната зала на Наполеон във Фонтенбло.
— Знаеш ли — беше му казал той, — никога не можех да разбера Наполеон, докато не видях това място. Ако Ал Капоне го бе видял, моментално щеше да се върне в Чикаго и да си поръча два пъти по-голям, защото не би могло да има два пъти по-крещящо безвкусен.
Това абсолютно подхождаше на тронната зала на Сараск.
Върховният жрец на Дралм обяви Калван за Велик крал, избран от всички истинни богове, а останалите жреци и жрици го потвърдиха от името на своите божества. Божественото право на краля бе друга новост „тук и сега“. След това той настани Рила на трона до себе си и постави короната на Стария Хостигос върху главата на баща й, като подчерта, че той е Първи принц във Великото кралство. След това прие почитанията на Сараск и Балтамес и ги провъзгласи за принцове на своите княжества. Останалата част от следобеда премина в поднасяне на клетви за вярност от по-изтъкнатите благородници.
Когато слезе от трона, му връчиха съобщения от Клестреус в Беща и от Ксентос. Клестреус съобщаваше, че принц Балтар е обградил храма на Стифон с войски, за да го защити от тълпите, подстрекавани от жреците на Дралм и Галзар. Ксентос съобщаваше за объркани междуособици в Ностор и за липса на инциденти по границата под контрола на Фармес.
Вечерта бе даден пир.
На другата сутрин, след като се събраха придворните, жреците и жриците на всички официални божества, както и всички едри търговци и други пристигнали в град Саск, в залата бяха докарани жреците на Стифон — от Зотнес надолу. Бяха достойна за окайване тълпа — мръсни и едва тътрещи окованите си във вериги нозе. Блъскани с дръжките на копията, те се подредиха в редица с лица към трона под възторжените дюдкания на всички присъстващи.
— Вижте ги! — подвикваше Балтамес. — Вижте как се грижи Стифон за своите жреци!
— Хвърлете главите им в мутрата на Стифон! — изкрещя Сараск.
Имаше и други предложения, които биха ужасили дори най-злите божества. Неколцина висши свещеници в черни раса и низши свещеници в бели раса се държаха предизвикателно. Той си спомни казаното му от Хармакрос, че някои от долния ешелон наистина вярват в Стифон. Повечето не вярваха и нямаха особено желание да бъдат измъчвани. Зотнес, който трябваше да бъде пример за подражание, изпитваше унизителен страх.
Най-после Калван заповяда да запазят тишина.
— Това — започна той — са престъпници срещу всички хора и срещу всички истинни божества. Те трябва да бъдат умъртвени по особен начин, определен за тях и за такива като тях. Нека бъдат изстреляни от дулата на оръдия!
Британците го бяха приложили по време на бунта в Сепой при царуването на просветената кралица Виктория, а нима можеше да има по-достоен пример за подражание? Надигна се общ одобрителен възглас — оригинално, ефективно, простичко и напълно съответстващо решение. Един от висшите жреци в жълто расо припадна.
Калван се обърна към командващия наемната артилерия:
— Алкидес, ако използваме трите осемнайсетфунтови и трите дванайсетфунтови оръдия, колко ще им трябва на твоите мъже да свършат с цялата пасмина?
— По шестима наведнъж — огледа навалицата Алкидес. — Ако започнем веднага след обяда, до вечеря ще сме приключили. — Той се замисли за момент. — Вижте, лорд Калван, извинете ме — ваше величество. Ако използваме големокалибрените оръдия, можем да напъхаме по-кльощавите целите, а по-тлъстите до бедрата. — Той посочи Зотнес. — Мисля, че този като нищо ще влезе в петдесетфунтово.
Калван се намръщи.
— Само че аз искам да го направиш на градския площад. Хората трябва да гледат.
— На площада ще се струпа огромна тълпа — възрази Рила.
— Хората могат да излязат да гледат извън града — предложи услужливо Сараск. — Така ще видят много повече, отколкото на площада. А и търговците могат да отидат да продават медени пити и баници с месо.
Припадна още един свещеник. Калван не искаше това да продължава и погледна дискретно към Птосфес.
— Ваше величество — каза Първият принц, — съгласен съм, че жреците на коварния бог Стифон заслужават тази жестока съдба. Но да предположим, че тези престъпници се отрекат от своя фалшив бог, разкаят се за греховете си и признаят истинните богове. Тогава какво?
— О, в такъв случай нямаме никакво право да ги осъждаме на смърт. Ако публично се отрекат от Стифон, отхвърлят своето свещеничество, приемат вярата в Дралм, Галзар, Ирта Всемайка и останалите истинни богове, а така също се отрекат от лъжовните си проповеди, ще ги освободим. А на тези от тях, които пожелаят да преминат на служба при нас, ще бъде осигурена достойна работа, която да отговаря на положението им. Ако, да речем, Зотнес реши да постъпи така, мисля, че някъде около петстотин унции злато годишно…
Един от нисшите свещеници в бяло расо се разкрещя, че никога няма да се отрече от своя бог.
— Затваряй си глупавата човка! — изсъска му един от висшите жреци и го фрасна през лицето със свободния край на веригата си.
Зотнес се кикотеше в полуистерично облекчение.
— Дралм да благослови ваше величество, разбира се, че ще го направим, всички до един! — забърбори той. — Плюя в лицето на Стифон! Мислите ли, че един истинен бог ще позволи неговите жреци да бъдат подлагани на такива мъки?
Ксентос пристигна в град Саск още същата вечер. Новините от Ностор бяха малко по-категорични: според източниците му при първите фалшиви слухове за разгрома на хостигите при Фик Гормот предприел мобилизация за светкавично нападение срещу Хостигос. След като се осведомил по-добре, превзел с войските храма на Стифон в Ностор и храмовото стопанство при притока на Ликоминг. Сега из цял Ностор се водели яростни сражения между новите наемници на Гормот и привържениците на Дома на Стифон, а редовната носторска войска се раздирала от бунтове и контрабунтове. Нападението срещу Тар-Ностор не успяло. Гормот, изглежда, все още държал нещата под контрол.
Цялото свещеничество в град Саск мина под разпореждането на Ксентос. Стана абсолютно ясно, че той е архиепископ на Великото кралство — нещо като архиепископ на Кентърбъри. „Господстващо положение на църквата на Хос-Хостигос — да се обмисли внимателно.“ Той веднага свика църковен събор и започна да разработва програма за аутодафе.
Състоя се на следващия ден. Процесията от овъргаляни в пепел грешници в чували се проточи от Тар-Саск до храма на Дралм в града — пазеха ги копиеносци, които не разрешаваха на тълпата да ги замеря с по-смъртоносни предмети от развалено зеле и умрели котки. Символично бичуване. Отричане от всички ереси и най-вече от тази за свръхестествената и дяволска природа на огненото семе. Той изпита удовлетворение от реакциите на дипломатическия корпус. Проповед за Вярата, произнесена от хостигския Вуйчо Вълк — поне като представление преподобният Александър Морисън щеше да признае, че бе подготвено професионално. И най-накрая, след приемането на правата вяра и опрощението, тържествена процесия по улиците на новопомазаните в бели раса и увенчани с гирлянди. И вино на корем за всички. Беше много по-забавно от това да ги изстрелват от оръдията. Публиката бе удовлетворена.
И тази нощ имаше пир.
На следващия ден Клестреус докладва, че Балтар е превзел храма на Стифон и е изклал жреците, а тълпата се разхождала със забучените им на копия глави. В края на краищата Балтар отказа да се подчини на Великия крал Калван. Очевидно никога не се бе смятал за васал на Великия крал Каифранос, което не бе изненадващо. Късно следобед пристигна кавалерийска войска от град Никлос, която ескортираше един от най-изтъкнатите благородници на принц Арманес с петиция за присъединяването на Никлос към Великото кралство Хос-Хостигос и натоварен с няколко глави кон. Принц Арманес бе заинтересован по-скоро от ликвидирането на кредиторите си, отколкото от спечелване на нови души за правата вяра. Принц Кестофес от Ултор изстрелял своите свещеници на Стифон от оръдията на укреплението на брега на езерото. Заедно с предаността си той даваше на Хос-Хостигос едно от пристанищата на Великите езера. По същото време започна срутването на храма на Стифон в град Саск — пръв беше златният купол. Беше истинско злато, дванайсет хиляди унции, от които Сараск, след като заплати откупа си, получи три хиляди.
Когато се върна в Тар-Хостигос, Калван завари Клестреус, който се нуждаеше от инструкции. Принц Балтар вече бил готов да приеме господството на крал Калван. Вероятно след превземането на храма, изколването на жреците и анатемата на Дома на Стифон бе установил, че в Беща изобщо няма мелница за огнено семе — всичкото семе, което му бяха доставяли жреците, бе правено в Саск. Независимо от аутодафето в град Саск обаче продължаваше да го тревожи възможното съдържание на дяволи в Калвановото „неосветено семе“. Бившият архиепископ Зотнес — сега вече служител в Държавното министерство с годишна заплата шест хиляди унции злато — бе изпратен да го убеди.
Наложиха се повече увещания да бъде накаран да пристигне в Тар-Хостигос и да поднесе почитта си — Балтар изпитваше ужасяващ страх от открити пространства. Все пак пристигна във фургон с метални завеси, пазен от двеста кавалеристи на Хармакрос.
От Ностор продължаваха да пристигат объркани новини. Беше ясно, че бушува гражданска война, но не бе съвсем ясно кой срещу кого е. Малко напомняше Франция от времето на Войната между тримата Анри. Нецигон, бившият главен капитан, и Крастоклес, който бе успял да се спаси от касапницата при превземането на храма от Гормот, се бяха разбунтували, макар да се твърдеше, че отношенията помежду им били обтегнати. След провалилия се опит за превземането на двореца битките продължили по улиците на град Ностор. Граф Феблон, братовчед на Гормот и наследник на Нецигон, командвал почти половината армия. Другата половина останала вярна на предишния командващ. Поддържани от значителен брой последователи, благородниците се били разцепили приблизително поравно. Имало и по-дребни фракции: антигормотска и антистифонска, простифонска и прогормотска и антигормотска и профеблонска. Като капак на всичко няколко значителни наемнически роти нахлули в Ностор и по пътя си плячкосвали безразборно наред с обичайните зверства, докато търсели на кого да продадат услугите си.
На Калван не му харесваше подобна анархия в съседство и имаше желание да се намеси. Чартифон и Хармакрос го подкрепяха, както и Алманес от Никлос, който се надяваше да присвои някои територии по южната си граница. Ксентос естествено искаше да изчакат да видят как ще се развият събитията и доста изненадващо бе подкрепян от Птосфес, Сараск и Клестреус. Последният по всяка вероятност най-добре познаваше ситуацията в Ностор в сравнение с останалите. Това убеди Калван да изчака.
Придружен от голяма свита, Титанес от Киблос пристигна да поднесе почитта си и доведе двайсетина жреци на Стифон, оковани за вратовете като гвинейски роби. Барон Зотнес се срещна с тях и последва аутодафе и публично отричане. Някои отидоха да работят в мелницата за огнено семе, а други станаха послушници в храма на Дралм, но всички останаха под строго наблюдение. След няколко дни пристигна Кестофлес от Ултор. Балтар от Беща бе все още в Тар-Хостигос, който вече бе претъпкан с народ. „Кралски дворец — да се построи.“ Нещо, което да подслони навалицата васални принцове и прислугата им, но не като някой от тукашните замъци. Почнеше ли да лее оръдия, да произвежда гилзи и тежки месингови оръдия, замъците щяха да се превърнат в декори, така както обкованите с обръчи тежкокалибрени оръдия щяха да се превърнат в бойни реликви. Нещо опростено и уютно като дом, помисли си той. Като Версай, да речем.
Щом всички принцове се събраха в Тар-Хостигос, двамата с Рила вдигнаха двудневен сватбен пир плюс един допълнителен ден за махмурлиите. Не се беше женил досега. Хареса му. Не би могъл да намери по-прекрасна съпруга от Рила.
По време на празненствата се ожениха и принц Балтамес и Амнита, дъщерята на Сараск. След това той короняса Птосфес като Първи принц на Великото кралство, както и останалите принцове по реда на тяхната подчиненост. След това бе прочетена Прокламацията за Великото кралство. Доста ръце, които сега вдигаха чаши между фразите, се бяха потрудили над нея. Неговият принос изхождаше най-вече от Декларацията на независимостта и — в пунктовете за Дома на Стифон — от Мартин Лутер. Всички я приветстваха възторжено.
Някои от принцовете не бяха особено ентусиазирани от Великата харта. На първо място, на никой не му се искаше да се лиши от правото си да обявява война на някой от другите принцове, каквото имаха при Великия крал Каифранос, макар да им се хареса затягането на контрола над подвасалните им лордове и барони, повечето от които бяха непокорна тълпа разбойници. На тях пък не им се хареса отмяната на крепостничеството, а в Беща и Киблос и на робството. Но пък това гарантираше сигурността на всички, без да им се налага да прибягват до скъпи наемници или да мобилизират селяните, когато трябваше да се грижат за земята. Това щеше да е грижа на редовната армия на Великото кралство.
А и всеки виждаше какво се случва в Ностор в момента. Сега Калван разбра защо Ксентос се бе противопоставил на интервенция — Ностор бе ужасяващ пример на жертвоприношение.
Тъй че всички подписаха и подпечатаха прокламацията. „Тайна полиция, която да следи за съблюдаването й; да помисля за шеф.“
Пируваха още няколко дни, имаше турнири и лов. Както и един грижливо потулен дребен скандал, свързан с принцеса Амнита и един от кавалерийските офицери на Титанес. Накрая благородниците започнаха да се сбогуват и да потеглят за своите княжества, като всеки носеше знамето на Великото кралство — тъмнозелено с червен ключов камък на свод.
II
Времето се запази хубаво до, според неговите изчисления, първата седмица на ноември — „Календарна реформа — веднага“, — след което застудя и заваляха дъждове, които накрая преминаха в сняг. Вятърът духаше в прозорците — „Чисто стъкло — дали не може да се направи нещо?“. Свещите бяха запалени, но той продължаваше да работи. Петиции — да се връчат или отхвърлят. Доклади. Зигросите на Въркън напредваха с леярната по-бързо, отколкото би могло да се очаква, и първата отливка щеше да е до десетина дни. Трябваше непременно да присъства. Фабриката за оръжия произвеждаше по петнайсет цеви на ден, което бе истинско чудо. Производството на огнено семе също бе скочило и задоволяваше и военните, и цивилните нужди за ловуване във всички княжества на Великото кралство, скоро щяха и да изнасят големи количества. Въркън и съпругата му заминаха за Грефтшар, за да организират търговията с Ултор по езерото. На него и на Рила двамата им липсваха.
Крал Каифранос се опитваше да вдигне армия, за да си възвърне загубените княжества, но не срещаше почти никакъв отклик от страна на останалите му верни принцове. Проблемите с него щяха да възникнат напролет, но не и преди това. Сесклос, Гласът на Стифон, бе свикал всичките си архисвещеници в град Харфакс. „Съборът в Трент“ — сети се Калван — надигаше се Контрареформация.
Бунтове в Киблос — освободените роби започваха да проумяват какво бе имал предвид Самюъл Джонсън, дефинирайки свободата като правото на труд или на гладна смърт.
Принцът на Факсос пожела да се присъедини към Великото кралство, но поставяше един куп условия, от които трябваше да бъде разубеден.
Помилвания и смъртни присъди. Трябваше да внимава да не подписва прекалено много от първите и прекалено малко от вторите. Именно така един куп крале бяха загубили троновете си.
Един прислужник обяви пристигането на конник от дефилето на Врилос. Въведоха го и той съобщи, че група от Ностор току-що е прекосила Атан. Един свещеник на Дралм, един свещеник на Галзар, двайсет наемни кавалеристи и херцог Скранга, първият благородник на Ностор.
Той прие херцог Скранга в частните си покои и си спомни, че бе казал на търговеца на коне от Агрис, че Дралм или някой друг ще го възнагради. Дралм или някой друг, със значителната помощ на Скранга, явно го бяха направили. Бе облечен в скъпи одежди, мантията му бе подплатена с кожи от норки, на врата му висеше златна верига, а на пояса му от златни халки бе препасан кинжал с позлатена дръжка. Брадата му беше грижливо подстригана.
— Е, поиздигнал си се — посрещна го Калван.
— Както и вие, ако ми позволите, ваше величество.
След това извади пръстен-печат — даден като залог от граф Феблон при неговото залавяне и освобождаване в Тар-Домбра и върнат при представянето на откупа му.
— Както и собственикът на това. Сега той е принц Феблон и ме изпраща да обявя от негово име желанието му да предостави себе си и своето княжество под властта и покровителството на ваше величество.
— Дълбоко съм удовлетворен, ваша светлост. Но какво, ако имам право да запитам, се случи с принц Гормот?
На благородническото лице на търговеца на коне се изписа дълбока скръб.
— Принц Гормот, Дралм да приеме душата му, вече не е между нас, ваше величество. Беше убит по най-предателски начин.
— Аха. И кой свърши това, ако смея отново да попитам?
Скранга повдигна рамене.
— Тогавашният граф Феблон заедно с жреца на Дралм в Ностор и носторският Вуйчо Вълк бяха заедно с мен в частните ми покои в Тар-Ностор, когато до слуха ни достигнаха множество изстрели откъм покоите на принц Гормот. Грабнахме оръжията си и се втурнахме натам. Намерихме в покоите му тълпа стражи, които бяха влезли преди нас, а в спалнята си любимият ни принц лежеше сред изтичащата от десетките му рани кръв. Беше мъртъв. Вуйчо Вълк и жрецът на Дралм, когото ваше величество познава, ще потвърдят, че бяхме заедно в моите покои, когато чухме изстрелите, и че принц Гормот бе мъртъв, когато влязохме. Ваше величество няма да се усъмни в думите на тези свети мъже, нали?
— Не, разбира се. И после?
— По правото на най-близко родство граф Феблон веднага се обяви за принц на Ностор. Подложихме на леки изтезания двама-трима прислужници — не прибягваме много до тях, откакто нашият любим и благороден принц… С една дума, ваше величество, те всички потвърдиха, че шайка облечени в черни наметала и маски мъже нахлули в покоите на принц Гормот, убили го и избягали. И при най-щателно издирване не открихме никаква следа от тях.
— Крайно мистериозно. Фанатизирани поклонници на коварния Стифон, без съмнение. И казвате, че принц Феблон, когото признаваме като законен принц на Ностор, ни поднася почитанията си?
— При известни условия, разбира се, най-същественото от които ваше величество вече удовлетвори. Освен това би искал да бъде потвърдено правото му да притежава храма на Стифон в град Ностор и мелниците за огнено семе и серните извори, които неговият предшественик конфискува от Дома на Стифон.
— Това вече е уредено. Както и актът на починалия принц Гормот, с който той ви присъжда титлата херцог и Първи благородник на Ностор.
— Ваше величество е изключително снизходителен!
— Ваша светлост го е заслужил. А какво е положението с наемническите роти в Ностор?
— Абсолютни разбойници, ваше величество! Негово височество умолява ваше величество да изпрати войски да се справят с тях.
— Ще бъде направено. Ще изпратя главнокомандващия силите на вътрешния ред херцог Чартифон да се заеме с това. Какво стана с Крастоклес, между другото?
— О, двамата с Нецигон са хвърлени в тъмницата на Тар-Ностор. Бяха заловени преди четвърт луна. Ако ваше величество желае, ще ги доведем в Тар-Хостигос.
— С Нецигон не се занимавайте — сами вземете главата му, ако смятате за необходимо. Но искаме архиепископа. Предполагам, че нашият лоялен барон Зетнос би могъл да ни спести неприятността да го изстрелваме от оръдие, като влее малко разум в главата му.
— Сигурен съм в това, ваше величество.
Запита се кой ли е организирал убийството на Гормот — Скранга или Феблон, или и двамата заедно. Все едно — тогава Ностор не бе под негова власт. Но сега вече беше и ако някой от тези двамата имаше намерение да ликвидира партньора си, трябваше веднага да вземе мерки. От дворцови интриги нямаше да може да се спаси, но нямаше да допусне убийства — не и в границите на Великото кралство.
След като изпрати Скранга, той се върна на бюрото си, отвори една кутия и извади пура — по-скоро пурета, направена при това доста грубовато. Все пак беше добро начало. Отхапа края, запали я от една от свещите и взе друг доклад — покрита с восък дървена плочица. Все още не бе предприел нищо за производството на хартия. Ако го направеше обаче, някой проклет от Дралм бюрократ щеше да открие бумащината и тогава трябваше да прекарва цялото си време в четене и анотиране на доклади.
Разбира се, че бе доволен за Ностор — това означаваше, че няма да се наложи да водят междусъседска война през пролетта, когато крал Каифранос щеше да започне да създава проблеми. Добре, че Феблон бе уловил Крастоклес и щеше да му го предаде. Двама архиепископи, равностойни почти на кардинали, дезертирали от Дома на Стифон, бе сериозен удар. Това отслабваше религиозната му власт над великите крале и техните принцове, която единствено им бе останала след загубата на монопола върху огненото семе. Предполагаше се, че жреците вярват в своите богове.
Ксентос например вярваше в Дралм. Може би някой ден щеше да има проблеми със стареца, ако Ксентос сметнеше, че дългът му към Дралм е в конфликт с дълга му към Великото кралство. Надяваше се това никога да не се случи.
Трябваше да научи повече неща за другите Велики кралства. Шпиони — това беше работа за херцог Скранга и щеше да го държи настрана от зловредна дейност във вътрешната политика на Ностор. Шеф на секретната служба. Скранга бе достатъчно безчестен, за да може да върши тази работа. И някой да го наблюдава, разбира се. Това можеше да бъде едно от задълженията на Клестреус.
И да разбере истинското положение в Ностор. Да отиде сам — Макиавели го препоръчваше при опазването на ново владение. Да направи носторите свои приятели — нямаше да е трудно, след като бяха живели под тиранията на Гормот. И…
„Обща заповед. До всички войски. Влиза в сила незабавно! Престъпление, наказуемо с военен съд, за всеки воин от въоръжените сили на Великото кралство Хос-Хостигос е публичното пеене, рецитиране, представяне, подсвиркване, тананикане или всяко друго словесно и/или музикално изразяване на песента, известна под заглавието «Така прегазихме Ностор»!“