Метаданни
Данни
- Серия
- Мечо Пух (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Winnie-the-Pooh, 1926 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Вера Славова, 1987 (Пълни авторски права)
- Форма
- Повест
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,7 (× 65 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Източник: http://bezmonitor.com
Надписите от картинките въведе Мирела.
Издание:
Издателство Отечество, София, 1988
Второ издание
Библиотека „Смехурко“
Отговорен редактор на библиотеката: Лилия Рачева
Редактор: Майя Методиева-Драгнева
Художествен редактор: Васил Миовски
Технически редактор: Стефка Русинова
Коректор: Мая Халачева
Илюстрации: Ърнст Шепард
A. A. Milne. The World of Pooh
Illustrated by E. H. Shepard
Methuen & Co. LTD, London
История
- — Корекция
- — Допълнителна редакция: moosehead. Разделяне и оставяне тук на първата част.
Статия
По-долу е показана статията за Мечо Пух (книга) от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
- Вижте пояснителната страница за други значения на Мечо Пух.
Мечо Пух | |
Winnie-the-Pooh | |
![]() | |
Автор | А.А. Милн |
---|---|
Първо издание | 14 октомври 1926 г.![]() |
Оригинален език | Английски |
Жанр | детска литература |
Следваща | „Вече сме на шест години“, „Къщичката в къта на Пух“ |
Преводач | Вера Славова; Светлана Комогорова; Силвия Вълкова |
Начало | Here is Edward Bear, coming downstairs now, bump, bump, bump, on the back of his head, behind Christopher Robin. |
Край | He nodded and went out … and in a moment I heard Winnie-the-Pooh—bump, bump, bump—going up the stairs behind him. |
Мечо Пух в Общомедия |
„Мечо Пух“ (на английски: „Winnie-the-Pooh“) е една от най-популярните книги за деца (въпреки че авторът ѝ казва за нея, че тя е предназначена не толкова за деца, колкото за детето във всеки възрастен). Неин автор е А.А. Милн и тя е първата от поредицата истории за плюшеното мече Мечо Пух, Кристофър Робин и техните приятели от Голямата гора - Тигъра, Прасчо, Йори, Зайо, Кенга и Ру. Издадена е през 1926 г. и постига незабавен успех както в Европа, така и в САЩ. Продажбите ѝ надскачат всички рекорди в рамките на две години след първата ѝ поява. Приема се еднакво добре от деца и възрастни, преведена е на повече от 25 езика. През 1996 г. WaterStone’s – водеща издателска фирма в Англия, поставя книгата на 17-о място сред стоте най-четени книги на ХХ век. Следващата книга от поредицата на Милн е „Вече сме на шест години“ („Now We Are Six“) (1927) – сборник с детски стихове с илюстрации на героите от „Мечо Пух“, а година по-късно излиза „Къщичката в къта на Пух“ („The House at Pooh Corner“, 1928 г.).
Предистория
Уинипег
През 1914 г., по време на изтеглянето на отряда му от Уинипег (Манитоба, Канада) на изток с цел европейския бряг, лейтенант на име Хари Коулбърн спира за почивка в Уайт Ривър (Онтарио). Там купува за 20 щ. д. малко черно американско мече от трапер, убил мечката майка. Коулбърн кръщава мечето Уинипег (Winnipeg). Скоро то става любимец и талисман на 2-ра Канадска пехотна бригада и пропътува заедно с тях цялото разстояние до Англия. Пристигайки там, войнците разбират, че са преразпределени за Франция и не могат да вземат със себе си мечето. Коулбърн го оставя в Лондонската зоологическа градина, като първоначалната уговорка е, че след няколко месеца ще се върне, за да го вземе обратно.
Коулбърн се завръща чак през 1919 г. и виждайки привързаността на персонала към Уини (Winnie), както всички вече го наричали, подарява официално мечето на зоологическата градина. Уини става нейна популярна атракция и любимец на посетителите.
История на името
През 1924 г., по време на семейна разходка до Лондонската зоологическа градина, Кристофър Робин Милн, синът на писателя А.А. Милн, се запознава с Уини. Кристофър се привързва силно към Уини и започва да го посещава често, като понякога дори влиза в клетката му. Скоро сменя името на любимото си плюшено мече Едуард (получено като подарък още за първия му рожден ден) с Уини Пух (Winnie the Pooh), в чест на приятеля си от зоологическата градина. Съществуват две версии за появата на втората част от името – Пух (като и двете са споменати от Милн в книгата „Мечо Пух“). Според едната, Пух е името на играчка лебед, която Кристофър по-рано е имал, а според другата – „пух“ е звукът, който Мечето Едуард е издавало, за да пъди мухите от носа си, докато е висяло повече от седмица на ръцете си (по време на едно от приключенията си). В българския език името е прието с превода „Мечо Пух“.
История на героите
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f2/The_original_Winnie_the_Pooh_toys.jpg/250px-The_original_Winnie_the_Pooh_toys.jpg)
През 1925 г. Алан А. Милн и съпругата му Дафне се преместват от Лондон в Хартфилд, Източен Съсекс, в малко имение от 16 век, наречено „Кочфорд фарм“ (Cotchford Farm). Къщата им граничи с гората Ашдаун, която всъщност е реалното съответствие на „Сто-акровата гора“ („Hundred Acre Wood“; в българския превод – „Гората“ и „Голямата гора“), която е главната сцена на действията в книгата.
Алън А. Милн се вдъхновява от приятелството на сина си с мечката Уини и от игрите му с плюшения Пух и започва да ги описва. Появяват се историите за приключенията на Мечо Пух, Кристофър Робин и техните приятели от Гората (базирани също върху реално съществуващи плюшени играчки на малкия Кристофър) – Прасчо, Йори, Тигър, Кенга и Ру. Други герои от книгата, като Зайо, Бухала и Къртика, са вдъхновени от истински животни, виждани в покрайнините на гората Ашдаун.
Публикуване и издания
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/89/A_a_milne.jpg/240px-A_a_milne.jpg)
На 24 декември 1925 г. първите две глави от „Мечо Пух“ са публикувани във вестник „Лондон Ивнинг Нюз“ (London Evening News) под заглавието „Детска приказка от A. А. Милн“. На следващия ден – Коледата на 1925 г. – са излъчени и по радио BBC с гласа на Доналд Калтроп.
На 14 октомври 1926 г. лондонското издателство „Methuen“ издава „Мечо Пух“. През същата година американското издателство „E. P. Dutton“ издава книгата в САЩ.
На следващата година същите две издателства отпечатват детската стихосбирка „Вече сме на шест“, а през 1928 г. издават и книгата „Къщичката в къта на Пух“.
През 1960 г. „E. P. Dutton“ превежда и издава „Мечо Пух“ на латински език (Winnie ille Pu). Това издание е единственият чуждоезиков бестселър в ранглистата на Ню Йорк Таймс (The New York Times) за 1960 г. и единствената книга на латински език, попадала някога в тази класация.
През 1973 г. „Methuen“ издава „Мечо Пух“ с цветни илюстрации. Година по-късно отпечатва цветно издание и на „Къщичката в къта на Пух“.
В България „Мечо Пух“ е издавана от издателствата „Народна младеж“ (1979), „Отечество“ (1988), „Пан“ (2002), „Книгоиздателска къща Труд“ (2006).
Образът на Мечо Пух и останалите персонажи
А.А. Милн се запознава с младия илюстратор Ърнест Шепърд в редакцията на английското списание „Пънч“. Първоначално е доста скептично настроен към уменията на младия художник, наричайки го понякога „напълно безнадежден“. Когато започва да търси илюстратор за книгата си „Мечо Пух“ обаче, популярният и авторитетен по това време писател Е.В. Лукас му препоръчва именно Шепърд. Милн се колебае доста, но все пак решава да му възложи задачата и впоследствие остава изключително доволен от илюстрациите. В работата си над книгата, Шепърд се вдъхновява от Гроулър (плюшения любимец на своя син Греъм), а не от играчката на Кристофър Робин. Така се ражда първият образ на мечето Пух, известен като „класически“ или „оригинален“.
През 1930 г. Стивън Шлезинджър откупува от А.А. Милн изключителните търговски права върху произведенията за Мечо Пух с цел производството и разпространението на стоки, филми, записи, телевизионни участия на територията на САЩ и Канада. В продължение на 20 години Слесинджър продава продукти под марката, създавайки първата играчка „Пух“, както и първия запис, радио излъчване, анимационен филм. Шлезинджър налага останалия и до днес популярен образ на мечето с червено елече.
През 1933 г. излиза първият цветен филм за Пух (в червено елече) и неговите приятели.
През 40-те години производители като Агнес Бруш (САЩ) и Чад Вали (Великобритания) създават първите плюшени мечета „Пух“ (отново в червено елече).
След като Уолт Дисни придобива правата върху тях, образите на Мечо Пух и останалите персонажи от книгата претърпяват допълнителни модификации, приемайки постепенно облика, познат и до днес.
„Мечо Пух“ и „Дисни“
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/Walt_disney_portrait.jpg/125px-Walt_disney_portrait.jpg)
През 1937 г. Уолт Дисни предлага на А.А. Милн да закупи правата над Мечо Пух, за да го направи филмова звезда. Милн е въодушвен от идеята, но съществува едно препятствие – правата вече не са негови, а на Шлезинджър. Научавайки за предложението на Дисни, Шлезинджър иска 50% от печалбата от всички последващи филми и стоки с марката „Пух“. Уолтър и Рой Дисни не приемат това условие.
През 1961 г. Уолт Дисни подписва договор с Шърли Шлезинджър Ласуел (която наследява правата върху Пух и останалите персонажи от съпруга си Стивън Шлезинджър след смъртта му през 1953 г.). Според договора, „Дисни“ получава всички права, като дължи на Ласуел лицензионни възнаграждения от приходите.
През 1966 г. се появява и първият филм на „Дисни“ с героите от Голямата гора – „Мечо Пух и меденото дърво“ („Winnie the Pooh and the Honey Tree“). Късометражната лента има различен отзвук в САЩ и Англия – американците са очаровани, докато англичаните намират, че филмът омаловажава шедьовъра на Милн.
„Дисни“ издава серия от филми, предназначени само за домашно гледане. Създава и пълнометражните кино филми:
- „Мечо Пух и ветровития ден“ (Winnie the Pooh and the Blustery Day, който през 1969 г. печели Оскар за най-добър кратък анимационен филм),
- „Приключенията на Мечо Пух“ (The Many Adventures of Winnie the Pooh, 1977 г.),
- „Тигъра“ (The Tigger Movie, 2000 г.),
- „Прасчо“ (Piglet's Big Movie, 2003 г.),
- „Слонбалон“ (Pooh's Heffalump Movie, 2005 г.).
В края на 2005 г. стартира анимационният телевизионен сериал, излъчван по Дисни Ченъл, „Моите приятели Тигър и Пух“ („My Friends Tigger & Pooh“), но след два сезона е спрян.
През 1996 г. от „Дисни“ заявяват, че Мечо Пух е надминал по популярност всички други Дисни герои, с изключение на Мики Маус. Според данни на списание „Форбс“ от 2005 г., индустрията с марката на Пух носи на компанията годишни приходи от над 5 млрд. щ. д.
През 1980 г. Шърли Шлезинджър и дъщеря ѝ Пати завеждат дело срещу „Дисни“ по обвнение „неизплатени лицензионни възнаграждения“. Според тях, в продължение на години „Дисни“ са продавали серии от стоки с логото на Пух, като видео игри и видео филми, без да им плащат дължимото за това, ощетявайки ги със значинелни суми. Делото приключва през 2007 г., когато Калифорнийският апелативен съд отсъжда в полза на „Дисни“.
Адаптации
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3e/The_Soviet_Union_1988_CPA_5916_stamp_%28Winnie-the-Pooh%29.jpg/200px-The_Soviet_Union_1988_CPA_5916_stamp_%28Winnie-the-Pooh%29.jpg)
- Радио дебютът на книгата е през 1930 г. в Ню Йорк. Във Великобритания Радио 4 на ВВС излъчва няколко четения на откъси от книгата, които впоследствие са издадени като записи.
- Героите от книгата дебютират на Бродуей през 1930 г. с марионетките на Сю Хастингс.
- Дисни Ченъл (от 1983 г.) и АВС (от 1988 г. до 1993 г.) излъчват различни телевизионни шоу програми с персонажите от „Мечо Пух“.
- Съществуват повече от 10 видео игри с Пух и неговите приятели, много от които образователни.
- В България, аудио драматизацията по приказката е с гласовете на актьорите Никола Анастасов, Славка Славова, Григор Вачков, Константин Коцев.
- В периода 1969 – 1972 г. „Союзмультфильм“ – студиото за анимационни филми в СССР – създава трилогията „Винни-Пух“ от късометражни анимацонни филми по книгата. Режисьор е Феодор Хитрук, а Мечо Пух е озвучен от популярния руски/съветски актьор Евгений Леонов. Образите на персонажите в съветската адаптация са напълно различни от тези на Шепърд или Дисни – и като форма, и като цветове (Мечо Пух дори е кафяв).
Популярност
- През 1995 г. копие от книгата, принадлежало на бавачката на Кристофър Робин, е продадено на търг за 6500 британски лири.
- През 1996 г. WaterStone’s – водеща издателска фирма в Англия, поставя книгата на 17-о място сред стоте най-четени книги на ХХ век.
- През 2001 г. писмо, „написано“ от Мечо Пух, е продадено на търг от „Кристис“ за 17 966 щ. д. Писмото в действителност е написано от Ърнст Шепърд през 1930 г. като отговор на покана за празненство. Текстът е изпълнен с правописни грешки, характерни за героите от книгата.
- През 2006 г. Мечо Пух получава своята звезда на Алеята на славата в Холивуд.
- През 2008 г. оригинална илюстрация към книгата, нарисувана от Шепърд, е продадена на търг от „Бонъмс“ в Лондон за 31 200 британски лири, което възлиза на около 50 000 щ. д.
- Близо 1 000 000 души всяка година посещават къта на Пух в библиотеката в Ню Йорк, където се пазят оригиналните играчки на Кристофър Робин.
- Героите от книгата измислят играта „пухопръчки“ – пускат пръчки и клонки от моста в Гората и се състезават чия клонка ще стигне първа от другата страна на моста. Играта се е превърнала в официален спорт. В Оксфордшир, Великобритания, всяка година се провежда Световен шампионат по „пухопръчки“.
- Книгата вдъхновява редица философи, писатели и есеисти да изследват флософските послания на Милн и да създадат свои произведения, базирайки се на Мечо Пух и останалите персонажи. Сред най-известните в тази насока са Бенджамин Хоф с неговите „Дао-то на Пух“ („The Tao of Pooh“) и „Дъ-то на Прасчо“ („The Te of Piglet“), Фредерик Круз с „Постмодерният Пух“ („Postmodern Pooh“), Джон Уилиямс с „Пух и философите“ („Pooh and the Philosophers“) и „Пух и психолозите“ („Pooh and the Psychologists“).
Съдържание на книгата
„Мечо Пух“
- Въведение
- Глава първа, в която се запознаваме с Мечо Пух, с няколко пчели и приключенията започват
- Глава втора, в която Пух отива на гости и попада натясно
- Глава трета, в която Пух и Прасчо отиват на лов и почти хващат една невестулка
- Глава четвърта, в която Ийори загубва една опашка и Пух намира една
- Глава пета, в която Прасчо среща Муслон
- Глава шеста, в която Ийори има Рожден ден и получава два подаръка
- Глава седма, в която Кенга и бебето Ру идват в Гората и Прасчо бива окъпан
- Глава осма, в която Кристофър Робин води една експедиция на Северния полюс
- Глава девета, в която Прасчо е напълно обкръжен с вода
- Глава десета, в която Кристофър Робин дава прием в чест на Пух и си вземаме сбогом
„Къщичката в Къта на Пух“
- Извеждане
- Глава първа, в която е построена къща на Ийори в къта на Пух
- Глава втора, в която Тигъра идва в Гората и закусва
- Глава трета, в която се организира търсене и Прасчо пак среща Муслон
- Глава четвърта, в която се вижда, че тигрите не могат да се катерят по дървета
- Глава пета, в която Зайо има много претрупан ден и ние научаваме какво прави Кристофър Робин всяка сутрин
- Глава шеста, в която Пух измисля нова игра и Ийори участва в нея
- Глава седма, в която укротяват Тигъра
- Глава осма, в която Прасчо прави нещо велико
- Глава девета, в която Ийори намира един бухалник и Бухала се премества там
- Глава десета, в която Кристофър Робин и Пух отиват в едно омагьосано място и ние ги оставяме там
Източници
- www.poohcorner.com Архив на оригинала от 2008-05-09 в Wayback Machine.
- The New York Public Library
- сп. „Лик“, юни 2006
- в-к „Стандарт“, 13 април 2006
- в-к „Стандарт“, 11 август 2002 Архив на оригинала от 2008-12-06 в Wayback Machine.
- в-к „Новинар“, 11 април 2008[неработеща препратка]
- в-к „Сега“, 12 април 2006
- www.entertainment.bpost.bg
- сп. „Паралели“, 27 април – 3 май 2006
- www.mastilo.info[неработеща препратка]
- ВВС, 24 декември 2005
- ВВС, 22 май 2001
- The New York Times, 30 март 2004
- The New York Times, 21 юли 2007
- The Guardian, 2 ноември 2008
- CNN, 20 януари 2003
- www.thisisoxfordshire.co.uk
- www.boston.com
- www.abc.net.au
- USA Today, 11 май 2002
- www.ashdownforest.org Архив на оригинала от 2011-07-19 в Wayback Machine.
- www.disneydreamer.com
- www.winniethepoohbear.net
- www.fredscorner.nl
- Christies, 14 юни 2001
Външни препратки
- „Мечо Пух“ на сайта
„Моята библиотека“
- „Мечо Пух“ на сайта
„Моята библиотека“
- www.inlibrary.net Архив на оригинала от 2012-03-03 в Wayback Machine. Пълен текст на „Мечо Пух“ и „Къщичката в къта на Пух“ на английски език.
- Илюстрации Архив на оригинала от 2008-12-17 в Wayback Machine. „Класическите“ образи на героите от „Мечо Пух“.
- Илюстрации Архив на оригинала от 2008-12-17 в Wayback Machine. Образите на героите от „Мечо Пух“ от „Дисни“.
Глава четвърта,
в която Ийори загубва една опашка и Пух намира една
Старото сиво магаре Ийори, застанало само в най-сенчестия кът на гората, с разкрачени предни крака и клюмнала на една страна глава, мислеше за разни неща. Понякога си мислеше тъжно: „Защо?“, понякога мислеше: „Закъде?“, понякога — „Колко всъщност?“, а понякога не беше много сигурно за какво мисли. Затова, като видя, че Мечо Пух крачи насам с тежките си стъпки, то се зарадва, че може да престане да мисли, а да му каже мрачно:
— Как си?
— А ти как си? — попита го Пух.
Ийори люшна глава насам-натам:
— Не много как! — каза той. — Отдавна не знам как съм!
— Горкият! — каза Пух. — Много те съжалявам… Я! Я чакай да те разгледам! — И както Ийори стоеше и гледаше мрачно в земята, Пух го обиколи веднъж…
— Ами какво е станало с твоята опашка? — учуди се той.
— Какво е станало?
— Няма я!
— Сигурен ли си?
— Опашката ти или е тук, или не е тук! Как мога да не я видя! А твоята я няма!
— Какво има?
— Нищо.
— Чакай да погледна! — И Ийори бавно се извърна към мястото, където тя обикновено висеше, но като не можа да я види от тази страна, той бавно се извърна на другата… докато дойде пак на същото място; тогава си наведе главата, погледна между предните си крака… и накрая с дълбока въздишка каза:
— Струва ми се, че си прав.
— Разбира се, че съм прав! — каза Пух.
— Това Значи Много! — каза Ийори мрачно. — То Обяснява Всичко. Не ми е Чудно!
— Оставил си я някъде — каза Пух.
— Някой я е взел! — каза Ийори — … Колко Им Прилича Това! — прибави той след дълго мълчание.
Пух искаше да му каже нещо утешително, но не знаеше какво. Тогава реши да направи нещо утешително.
— Ийори — каза той тържествено, — аз, Мечо Пух, ще намеря твоята опашка!
— Благодаря ти, Пух! — отговори Ийори. — Ти си истински приятел! Не като Някои…
И така Пух започна да търси опашката на Ийори.
Беше хубава пролетна утрин в гората, когато Пух тръгна. Малки пухкави облачета весело си играеха по синьото небе, като ту скриваха слънцето, ту внезапно пак го откриваха, за да отстъпят място на други облачета. Между тях слънцето се усмихваше весело. Тъмните игли на боровете изглеждаха стари и посивели край светлозелената дантела на храстите.
Между боровете крачеше Мечето. После то се спусна надолу по каменисти корита на потоци, пак се изкатери нагоре по стръмни брегове от пясъчник и най-после, уморено и гладно, стигна до Голямата Гора. В Голямата Гора живееше Бухала.
— Ако някой знае всичко за всичко — каза си Мечето, — то това е Бухала, който знае нещо за нещата. Името ми да не е Мечо Пух — а то е! — прибави той, — значи така е!
Бухала живееше в Дъба, в прекрасен старинен дворец, по-голям от който и да е дворец, или поне на Пух така му се струваше, понеже там имаше и чукче, и звънец с връв. Под чукчето беше написано:
МоЛиМ ДжВънете
АкоиС кате ДаОт ворим
Под връвта на звънеца беше написано:
мОлиМ, чуКайте
акОНИ коЙ несе оБАди
Тези бележки бяха написани от Кристофър Робин, който единствен в Гората можеше да пише. Макар че Бухала беше умен и умееше много други неща — знаеше да пише и да чете собственото си име „Хубал“, — все пак пропадаше съвсем, когато трябваше да напише мъчни думи като „морбили“ или „конфитюр“ например.
Мечо Пух прочете внимателно бележките — отляво надясно и отдясно наляво — от страх да не пропусне някои указания. После, за да е по-сигурен, той почука и дръпна звънеца, и дръпна звънеца и почука, и извика силно:
— Бухльо, обади ми се! Мечо Пух те вика!
Вратата се отвори и Бухала погледна навън.
— Здрасти, Пух — каза той. — Какво има?
— Ужасно и тъжно! — каза Пух. — Защото Ийори, моят приятел, е загубил опашката си. Той Ридае за нея. Ще бъдеш ли така добър да ми кажеш как да му я намеря?
— Добре — каза Бухала. — Обичайната процедура при тези случаи е следната…
— Какво значи Обичай на тапроцедура? — попита Пух. — Аз съм Мече с Много Малко Мозък и дългите думи ме Объркват.
— Значи — Нещото, което трябва да се Направи.
— Щом значи това, съгласен съм — каза скромно Пух.
— Онова, което трябва да направим, е следното: първо — да напишем един Афишш. После…
— Чакай, чакай! — каза Пух, като си вдигна лапата. — Онова, което трябва да направим, е… какво каза? Точно тук, когато щеше да го кажеш, ти кихна…
— Не съм кихал!
— Да, ти кихна, Бухале!
— Извинявай, Пух, но не съм кихал! Не може да кихнеш, без да усетиш!
— Не можеш да чуеш кихане, без някой да е кихнал!
— Аз казах: първо да напишем един афишш…
— Ето, пак кихна! — каза тъжно Пух.
— Един афишш — извика Бухала, — в който да обявим, че ще дадем много нещо на този, който намери опашката на Ийори.
— Да… да… — кимаше Пух. — Когато говорим за много — продължи замечтано той, — искам да кажа, че сутрин обикновено хапвам малко, точно по това време — и той лакомо погледна към бюфета в ъгъла на трапезарията, — само глътка кондензирано мляко и нещо друго, например едно близване на мед…
— Добре — каза Бухала, — ще напишем всичко това в афишша и ще го окачим навред из Гората.
— Едно близване на мед — мърмореше си Мечето — или… или… но щом трябва… — И като въздъхна дълбоко, то се постара да слуша Бухала внимателно.
Но Бухала говореше и говореше… с все по-дълги и все по-дълги думи, докато пак се върна до това, с което беше започнал, и обясни, че този, който трябва да напише афишша, е Кристофър Робин.
— Той написа моите обявления на вратата. Нали ги видя, Пух?
Известно време Пух кимаше със затворени очи и казваше едно след друго „да“ и „не“ на всичко, което Бухала говореше. Когато каза „да, да“ за последен път, побърза да прибави и „не, не“, без да знае всъщност за какво говори Бухала.
— Не ги ли видя? — попита Бухала учуден. — Ела да ги видиш сега!
Излязоха отвън. Пух погледна чукчето и бележката под него, погледна и връвта на звънеца, и бележката под нея, и колкото повече гледаше връвта, толкова по-ясно чувстваше, че беше виждал нещо такова някъде и някога.
— Хубава връв, нали? — каза Бухала.
Пух кимна.
— Тя ми напомня нещо — каза той, — но не мога да се сетя какво. Къде я намери?
— Намерих я в Гората. Висеше на един храст. Помислих най-напред, че някой живее там, и я дръпнах, но никой не се обади. Тогава я дръпнах по-силно и тя остана в ръката ми и тъй като, изглежда, никой не я искаше, аз я донесох в къщи и…
— Бухале — каза Пух тържествено, — имаш грешка, някой я иска!
— Кой?
— Ийори. Моят мил приятел Ийори. Той беше… той беше привързан към нея!
— Привързан?!
— Прикрепен към нея — каза Мечо Пух тъжно.
С тези думи той откачи опашката и я занесе обратно на Ийори. И когато Кристофър Робин я закова с гвоздейче на мястото й, Ийори запрепуска из Гората, като я развяваше така радостно, че Мечо Пух се умори от смях и трябваше да избърза до дома си, за да се подкрепи с няколко хапки…
Когато половин час по-късно си обърса устата, той затананика гордо:
— Опашката кой найде?
— Мечо Пух! В леса!
Отиде, взе я — хайде
обратно в два часа!
(Часът беше всъщност единадесет!)