Метаданни
Данни
- Серия
- Ласитър (4)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- [не е въведено; помогнете за добавянето му], ???? (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Ваня Пенева, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,7 (× 6 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и начална корекция
- vens (2008)
Издание:
Джек Слейд. Неговата страхотна любима
Калпазанов, Габрово, 1992
Превод от немски: Ваня Пенева
Редактор: Ива Кирова
Художник: Андрей Перчемлиев
Технически редактор: Николинка Хинкова
ISBN 954-8070-26-6
Jack Slade. Seine grausamste Geliebte
Singer Media Corporation USA, c/o Quelle Presse — Freiburg
История
- — Добавяне
2.
Късно следобед Ласитър достигна Прайс Ривър. Синьочерен, с бяла шапка, на хоризонта се издигаше масивът Блек Бът в перленосивата омара. Той стърчеше като огромна крепост в синьото небе на късното лято.
Но Ласитър не забелязваше красотата на природата. Знаеше къде се намира. Трябваше обаче да узнае кои са ездачите, които го следваха по петите от Грийн Ривър нататък.
Беше напуснал Пат още на зазоряване. Старият мърморко, неин прислужник и едновременно с това приятел и довереник, беше оседлал коня му и подробно му описа пътя. Освен това го посъветва да бъде внимателен. Хората на Джери Грей непрекъснато наблюдавали хотела, защото знаели, че Ласитър е отседнал в него.
Следваха го двама ездачи, които през цялото време запазваха разстояние. След като прекоси Прайс Ривър, те ускориха ход и се приближиха.
Дълго време Ласитър беше яздил през високостеблена гора. Сега обаче елховият гъсталак го принуди да тръгне по една тясна долина, в чийто край най-после откри подходящ терен. Гъсто обрасли скални клисури предлагаха прикритие. Той навлезе в една от тях, слезе от седлото, взе в ръка паркъра си и се промъкна обратно към пътеката. Яздейки един до друг, преследвачите се приближаваха в тръс.
Ласитър се усмихна. Единият му беше стар познат — професионалният боксьор! Другият беше мършав тип с тесни тъмни очи, които изглеждаха почти черни.
Ласитър не ги изчака да завият и с пушка в ръка излезе от прикритието си точно насреща им. Двамата спряха изненадани. Въпреки че го преследваха и се опитваха да го настигнат, не си представяха, че ще се изпречи на пътя им така изведнъж.
— Хелоу, мучачос! — поздрави Ласитър. — С кого имам честта?
Двамата се спогледаха. Не бяха подготвени за подобна среща и не знаеха какво да кажат.
Ласитър пристъпи още няколко крачки. Професионалният боксьор се казваше Глен Финли, както му беше казала Пат. Някога е бил много известен в бранша си, макар и само оттатък, на източния бряг.
— Можем да се разберем по два начина, Финли — продължи Ласитър. — Или ще се върнете и ще докладвате, че сте изгубили следите ми, или ще се бием. Сега! Тук, на това място. На крака, както се казва — и той размаха срещу тях тежкокалибрения паркър, за да разберат веднага, че нямат шанс срещу него. Беше накарал да скъсят двойното дуло на сачмената пушка до една педя дължина, за да увеличи силата на разпръскване. При добре премерено разстояние човек можеше да бъде направо раздробен, а сега дистанцията беше подходяща. Двамата веднага го разбраха.
Боксьорът, когото Ласитър веднъж вече беше изпързалял, вдигна ръка:
— Тръгваме обратно! Ще кажем, че сме те изгубили.
— Съгласен съм — отговори той, — но при едно условие. Ще ви пусна да си вървите, ако ми опишете пътя към ранчото. Иначе ще трябва да се бием.
— Ранчо? За какво ранчо говориш? — попита боксьорът, като се правеше, че не разбира.
— Ами ранчото, където ще намеря Фикс Касиди!
— Нали си получи парите — припомни му вторият мъж.
— Но Фикс не знае това. Искам само да му кажа, че вече няма защо да се страхува от мен, защото Фентън Труман великодушно ми е възстановил щетите заедно с лихвите и горницата.
— Фикс отдавна знае това — заяви боксьорът.
— Значи ранчото е някъде наблизо — установи веднага Ласитър. — Бързо ми казвайте къде е!
— Нищо не знаем за това ранчо — отговори черноокият.
Боксьорът също вдигна рамене.
— Наистина не знаем — повтори той.
Може и да беше вярно. Сигурно Джери Грей не е посветил всичките си хора в тайната на ранчото.
— Тогава дим да ви няма! — рече Ласитър. — Но тежко ви, ако лъжете! Знаете какво ще ви се случи тогава.
Двамата дръпнаха юздите на конете, с очи, впити в лицето на Ласитър. Хълбок до хълбок излязоха от обсега на действие на двуцевката му и посегнаха към оръжията си. Но Ласитър беше предвидил това. Той се наведе, дясната му ръка сграбчи колта и след секунда се изправи. Първият изстрел беше негов.
Докато вадеха револверите си, Финли и партньорът му се хвърлиха встрани от конете си, за да не бъдат ранени от Ласитър. Но първият куршум улучи мършавия омбре посред скока му така, че когато се удари в земята, беше вече мъртъв.
Вторият куршум улучи боксьора в дясното рамо точно когато се приземяваше в тревата. Въпреки това той вдигна ръка и се прицели в Ласитър, който стреля трети път. Двата куршума изгърмяха едновременно. Улучи само Ласитър. Изстрелът събори боксьора по гръб. Ласитър чу колта на противника си и видя пламъчето от цевта, но куршумът профуча далеч от него.
Той се надигна от прикритието си. С револвер в протегнатата си дясна ръка, носейки двуцевката за ремъка, отиде първо при мършавия мъж, който беше паднал по корем. Ласитър внимателно го обърна по гръб. Мъжът беше мъртъв.
Боксьорът видя сянката на Ласитър и отвори очи. Лицето му беше вече белязано от смъртта. Тази гледка не се хареса на Ласитър. Не искаше да убива никого, но не можеше и да се остави да го убият.
— Негодници такива! С кого си мислите, че имате работа? Да не би само вие да можете, а другите да не знаят нищичко!
— Добре, върви на сигурна смърт! — процеди през стиснатите си зъби Финли. — Ранчото се намира на платото от западната страна на Блек Бът.
Ласитър вдигна очи и погледна към далечния масив. Пресметна, че е висок около седем до осем хиляди стъпки. Тъмни облаци пара закриваха платото и размиваха прехода между небето и земята. Когато отново погледна боксьора, той вече беше предал богу дух. Ласитър пъхна револвера си в кобура и се огледа. Не искаше да остави мъртвите да лежат така, защото знаеше, че Джери Грей веднага ще прати хора да ги търсят. Затова отиде при кафявия си жребец, измъкна от чантата на седлото сгъваемата лопата и изкопа гроб за двамата мъже. След като ги погреба, изгори на хълмчето барута от два патрона, за да не ги нападат лешоядите. Разседла конете и ги пусна на свобода. Седлата и юздите остави на гроба вместо кръст или паметник. Който е познавал двамата, щеше да разпознае и седлата.
Ласитър вече беше загубил доста време и затова побърза да продължи по пътя към Блек Бът, като непрекъснато се ориентираше по грамадния скален масив. Но когато слънцето залезе, Блек Бът постепенно се стопи в здрача и потъна в нощта като грамаден кораб в морските дълбини.
Ласитър разположи нощния си лагер в една защитена от вятъра котловина. Когато на следващата сутрин слънцето изгря, той вече яздеше на север. Намери следи от копита и коли, които водеха нагоре към платото, но не тръгна по тях, защото искаше да избегне известните пътища и пътеки. Те със сигурност бяха охранявани.
Според проучванията на Бригада Седем обслужването в планинското ранчо включваше в себе си сигурността на клиента. В договора Джери Грей се задължаваше да защитава живота, спокойствието и свободата на гостите си. Значи неговите хора имаха за задача да не допускат в ранчото хора на закона, а още по-малко някой алчен ловец на премии.
Ласитър вървеше в посока към Блек Бът. Той остави жребеца си в една ниша между скалите и продължи да се изкачва пеш. Съвсем на здрачаване видя ранчото на около хиляда стъпки под себе си.
Беше ранчо като всички останали. В зелената планинска клисура пасяха стада. Около тях се виждаха ездачи. Но това не бяха постове, хората явно се грижеха за говедата.
Вътре в четириъгълника между сградите не се виждаше жива душа. От един комин излизаше пушек. Това беше единственият знак, че ранчото е обитавано.
Ласитър устрои лагера си на същото това място, на което беше застанал, и когато започна да се здрачава, тръгна надолу към кафявия си жребец.
Беше намерил ранчото, но все още не знаеше дали е точно това, което търсеше.
Когато стъпи на платото и покривът на къщата просветна срещу него между гъстата зеленина, той се натъкна на един от постовете. Мъжът седеше на един отсечен ствол с уинчестър в ръка и дремеше. Беше обърнат с гръб към Ласитър. Явно повече се интересуваше от това, което става в ранчото.
Ласитър слезе от коня, стисна в ръка паркъра и тръгна право към него. Постът го усети едва в последната секунда, обърна се и изненадано установи, че срещу него е застанал напълно непознат човек. Тъй като Ласитър се опасяваше, че някой може би ги наблюдава, той просто седна до мъжа, като че бяха стари приятели.
Стисна двуцевката между коленете си и уж случайно я насочи право в гърдите му.
— Ако не се лъжа, ти си Чарли! — подхвърли приятелски Ласитър и килна шапката си назад.
— Не съм Чарли. Сигурно говориш за оня от Чикаго. Аз се казвам Еди. Еди Лайт — и той широко се усмихна. — Ами ти кой си? Никога не съм те виждал тук.
— Аз и никога не съм идвал!
Най-после Еди разбра! Беше строен мъж на около 40 години, с гладко обръснато лице. Тънки мустачки украсяваха горната му устна. Той се стресна, поиска да скочи и да се прицели с пушката си в гърдите на Ласитър.
— Полека! — каза Ласитър и насочи двуцевката в лицето му.
Това бегло движение веднага вразуми поста. Еди замръзна на мястото си с вторачени в него очи. Погледът му диво просветваше — ясен знак за обхваналата го паника. Затова Ласитър притисна двойното дуло в стомаха му.
— Стой си спокойно! Ако натисна спусъка, ще ти оскубя цялата перушина. За една секунда ще оголееш и ще умреш.
— Какво искаш? Кой си ти? — попита дрезгаво мъжът.
— От теб не искам нищо! Затова бъди разумен! — и Ласитър посочи с глава сградите на ранчото. — Трябва да говоря с Фикс Касиди. Няма нищо лошо. Познаваме се от по-рано.
— Не бива да пропускам никого!
Мъжът явно не беше страхливец. Вдигна пушката си, сякаш искаше да я даде на Ласитър, и когато той посегна, го бутна с приклада в гърдите, за да го свали от дървото. При това изобщо не го беше грижа за двуцевката. Беше разбрал, че Ласитър иска да остане незабелязан, и знаеше, че няма да последва изстрел.
И двамата паднаха от ствола. Ласитър се хвърли пръв на земята и повлече мъжа след себе си. Докато падаха, постът извика някой си Юби. Ласитър моментално пусна уинчестъра и така го тресна с юмрук по устата и носа, че мъжът затвори очи и се повали настрани. Ударът беше точен. Човекът повече не помръдна.
Силен беше тоя тип! Ласитър едва си пое дъх.
Чуха се стъпки. Някой тичаше към тях иззад храстите. Явно беше същият този Юби. Виждаше се само шапката му, затова Ласитър бързо се претърколи встрани и се прикри зад едно дърво. След секунди мъжът стигна до отсеченото дърво, видя Еди Лайт да лежи в безсъзнание на земята и вдигна пушката към небето, за да даде сигнал за тревога.
В този момент Ласитър изскочи от прикритието си с насочена към него двуцевка. Мъжът спря като вкаменен с вдигната ръка. Ласитър отиде при него, взе пушката му и я хвърли настрана. После измъкна револвера от кобура му. Мъжът беше висок, слаб и доста по-възрастен от Еди Лайт. Лицето му беше осеяно с белези от едра шарка.
— Можем ли с теб да сключим една сделка? — попита Ласитър.
Мъжът примигна срещу слънцето.
— Ще ти дам десет долара, ако ме пуснеш да вляза при Фикс Касиди.
— Ние не пускаме никого. Кой си ти?
Ласитър го мушна с пушката в корема.
— Пускаме — не пускаме! Вече нищо не можеш да направиш!
Мършавият шумно преглътна.
— Е, ще вземеш ли десетте долара?
— Но трябва да ми кажеш кой си и какво искаш от него!
— Името ми е Ласитър, а Фикс ми дължи пари. Трийсет долара с лихвите и лихвите на лихвите!
— Почакай тук! Ще ида да го питам.
Ласитър кимна. Мъжът се обърна и в този момент Ласитър стовари приклада в тила му. Той падна на земята и повече не мръдна.
Ласитър се огледа внимателно наоколо и предпазливо се промъкна към главната сграда на ранчото. Явно това беше мястото, което търсеше — кратките разговори с постовете го доказваха. Спря се зад стеблата на няколко ели. Виждаше се ясно четириъгълната сграда. Няколко мъже стояха на площадката за оседлаване на коне и разговаряха помежду си. Къщата имаше наблюдателна кула, където също стоеше пост. Ласитър го откри буквално в последната секунда и бързо се дръпна назад, като продължи да се оглежда внимателно на всички страни.
Разбира се, не беше си представял, че ще влезе просто ей така в ранчото, ще арестува Фикс Касиди и ще се измъкне незабелязано с него. Явно е, че успехът минава през един-единствен мъж — Джери Грей! Задачата му беше не само да залови Фикс Касиди. Най-важното беше да намери стоте хиляди, откраднати от банката в Нешвил, щата Тенеси. Банката трябваше на всяка цена да си ги възвърне. Именно затова го бяха изпратили началниците му от Вашингтон.
Юби все още беше в безсъзнание. С бледо лице и отворена уста, той лежеше по гръб на тревата. Еди Лайт, човекът с контешките мустачки, тъкмо идваше на себе си. Ласитър му помогна да се изправи на крака и го отведе при кафявия си кон. Мъжът беше толкова изненадан, че го последва, без да се възпротиви.
— Вече говорих с Фикс Касиди — увери го Ласитър. — Всичко е уредено. Значи, Рой Джордж също е при вас. Откога?
— От две години — отговори слисаният Еди.
Ласитър се метна на седлото и каза:
— Всичко хубаво! И поздрави от мен Джери Грей. До следващата ни среща.
— Кой си ти! Как се казваш?
— Името ми е Ласитър.
— Ласитър ли?
— Да.
— Нищо отпред и нищо отзад?
— Не. Няма значение. Джери Грей ме познава. Или най-малкото е чувал за мен.
Еди Лайт нахлупи шапката си и навири нос.
— Погрижи се за Юби! — извика Ласитър, защото имаше чувството, че мъжът всеки момент ще се нахвърли върху него. — Още е в безсъзнание.
И той пришпори коня си. В равномерен галоп се понесе на юг. През цялото време си мислеше за Пат. Тя се оказа права. Ранчото на Джери Грей наистина се намираше в Блек Бът.
Два дни по-късно, привечер, Ласитър влезе в Грийн Ривър. Табелата над вратата на хотела беше осветена. Той прочете името на Патриша Хърст. Влезе през входа за коне. Когато слезе от коня си, задната врата се отвори и в осветения кръг застана Пат. Беше чула конския тропот.
— Ласитър! — извика тя и спря заслепена.
Той пристъпи към нея от тъмното, прегърна я и я целуна.
— Четири дни минаха, Ласитър! — въздъхна тя. — Не можеш да си представиш колко се страхувах за тебе!
Дребният старец също се появи на прага.
— Ласитър се върна — каза Пат. — Погрижи се за коня му.
Старецът веднага тръгна към обора.
— Намерих ранчото — рече Ласитър, когато той минаваше покрай тях. — Намира се на високо плато на западното било на Блек Бът.
Старият слуга се спря.
— Видя ли, Пат? Сигурен бях в това. Познавам тия планини. Откак се помня, там горе е имало ранчо.
— Бил си в ранчото? — Пат внимателно изгледа Ласитър.
— Да. Рой Джордж е там вече две години.
— Чуваш ли, Джерико! — Пат се загледа в нощта.
— Значи нашето време настъпи — каза старецът.
— Още не — отговори Ласитър. — Вдигнах малко пушилка там горе. Сега ще се извие страшна вихрушка. А когато тя достигне върха си, ще настъпи нашият час.
— Джери Грей може да скрие гостите си някъде другаде — подхвърли рязко Пат.
— Рой Джордж, Фикс Касиди и другите негодници няма да узнаят нищо за моето посещение — отговори Ласитър. — Това ще развали сметките на Джери Грей, а може и направо да го разори. Той ще търси мен, и то с всичките си хора. Затова още тази нощ ще напусна Грийн Ривър.
— В моята къща е най-сигурното място, нали, Джерико?
— И аз мисля така — отговори старецът с типичната си сърдита физиономия.
— Да, но те знаят, че съм отседнал тук — намеси се Ласитър.
— Джерико ще успее да ги отпрати! — засмя се Пат.
— Е, добре! — съгласи се Ласитър. — Но ако Джери Грей ме открие, свършено е и с трима ни.
— Не вярвам — отговори спокойно Джерико. — Оттогава не сме ви виждали, мистър!
Ласитър и Пат влязоха вътре. В коридора отново се прегърнаха. Спряха да се целуват едва когато чуха, че Джерико влиза.
— Сигурно си гладен и жаден — каза Пат и го отведе в кухнята.
Когато седнаха на масата да вечерят, вратата се открехна и в кухнята надникна Джерико.
— Земята на платото е червеникава. Измих копитата на жребеца ви и сега никой не може да твърди, че сте били там горе.
— Благодаря, Джерико — каза Ласитър.
— Заключи предната и задната врата — нареди Пат и се усмихна влюбено на Ласитър. — Днес не приемаме повече гости.
И без това хотелът беше празен.
— Знам, че ще напуснете Грийн Ривър, след като си разчистим сметките с Рой Джордж, мадам — проговори мрачно Джерико. — Ако не беше така, с удоволствие бих подпалил още сега красивия нов хотел на Джери Грей.
— Джерико, не съгрешавай! — упрекна го строго Пат.
— И без това знам как стават тия неща!
— Не бива дори да си го мислиш — настави заповеднически Пат.
— Ще ида да заключа вратите — отговори старикът и излезе от кухнята.
— Такъв си е той — усмихна се лъчезарно Пат.
— Вярна душа — промълви Ласитър.
— Много пъти съм си мислила да му подаря този хотел, когато напусна Грийн Ривър. Но той няма да го задържи дълго. Джери Грей не би го търпял като втори хотелиер в този град.
Ласитър сурово се изсмя.
— Щом дойде времето да напуснеш Грийн Ривър, значи вече сме се справили с Джери Грей и не той ще определя кой ще бъде негов конкурент и кой не. Тогава хубавият му нов хотел няма да избухне в пламъци, но той със сигурност ще фалира.
Патриша го изгледа и леко се усмихна.
— Да не искаш да кажеш, че ще мога да го купя?
— Ще бъде извънредно евтин!
— Защо си толкова сигурен?
— Иначе вече няма да сме между живите.
— Боже мой, Ласитър! Недей да ме плашиш!
— Не се бой! Той няма да спечели!
— Толкова дълго те чаках — Пат се протегна и стисна ръката му. — Просто не можеш да си представиш колко се радвам, че няколко дни ще останеш при мен.
Ласитър също се радваше, но не й го каза.
Целунаха се през масата. Бледата й кожа беше възхитителна. Пищните гърди, тънката талия, гъвкавото стройно тяло, дългата руса коса — тя цялата го привличаше. Пат също беше завладяна от красивото му лице, мускулестите ръце и атлетичното тяло, както и от спокойствието и сигурността, които се излъчваха от него.
Изпиха по чаша вино и продължиха да се целуват със страстна отдаденост. По-късно, в леглото й, направо се нахвърлиха един върху друг. Дълго време не се чуваше нищо друго, освен ритмичното скърцане на матрака. Докато Пат почна тихо да стене. Всичко свърши със силен вик на удоволствие, който Ласитър заглуши с целувките си.
Пат лежеше до него в сладостна изнемога. Но после двамата още дълго не можаха да се наситят един на друг.