Метаданни
Данни
- Оригинално заглавие
- Cain, 1821 (Обществено достояние)
- Превод от английски
- Стоян Медникаров, 1993 (Пълни авторски права)
- Форма
- Пиеса
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,3 (× 6 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Корекция
- sir_Ivanhoe (2008)
- Сканиране и разпознаване
- NomaD (2008)
Издание:
Джордж Гордън Байрон
Каин (Мистерия)
Превод Стоян Медникаров
Художник Иван Габеров
Редактор Стефка Филипова
Технически редактор Нейко Генчев
Издателство „Елпис“, Велико Търново, 1993
Печат: ДФ „Абагар“, В. Търново
Сигнатура: П-I 18 398
Страници: 143
История
- — Добавяне
ДЕЙСТВИЕ II
СЦЕНА I
Световната бездна
Каин:
Усещам, че летя, но се страхувам,
че може да пропадна!
Луцифер:
Вярвай в мене —
и въздухът ще те държи, защото
съм негов Княз.
Каин:
Не може ли без вяра?
Луцифер:
Щом вярваш си спасен, щом се съмняваш —
загинал си: така гласи декретът
на Онзи, който ме нарича демон
пред ангелите; те пък го повтарят
пред смъртните, които в низостта си
почитат туй, което им се каже,
че е добро. Но аз съм по-различен:
и да не ме почиташ — пак ще видиш
след малко световете обещани;
дори да се съмняваш — след смъртта ти
не ще те прокълна или осъдя
на вечни мъки. Някога след време
един човек, захвърлен сред вълните,
на друг човек ще каже: „Вярвай в мене
и тръгвай по водата!“ — и човекът
ще тръгне по вълните и ще бъде
спасен[1]. Аз няма да ти казвам „вярвай“,
като условие да се избавиш,
ала лети до мен с уверен полет
над бездната — и аз ще ти покажа
съдбата на света и световете —
предишни, настоящи и грядущи.
Каин:
О, бог ли, демон ли, това там долу
нима е нашата земя?
Луцифер:
Ти виждаш
праха, от който е творен баща ти.
Каин:
Възможно ли е? Тази синя топка,
увиснала в ефира — и до нея
една по-малка, толкова подобна
на нощното светило?! Ами Рая?
Това ли е? Къде са му стените?
А стражите му?
Луцифер:
Хайде, покажи го!
Каин:
Как бих могъл! Та ние с теб се носим
като лъчи… и всичко се смалява,
все повече под нас… и виждам само
едно сияние над него, както
изглежда нощем долу от земята
най-светлата звезда…
Луцифер:
А ако има
по-висши светове от този долу,
населени със същества по-висши,
по-многобройни от самия пясък
на вашата земя — макар различни —
но всички живи, всички прокълнати
да вкусят смърт… и скръб? Какво би казал?
Каин:
Бих се гордял със разум, който знае
подобен факт.
Луцифер:
Но ако този разум
е окован във робска тленна тъкан —
познаващ и жадуваш тези тайни,
но стегнат в дребни и обидни нужди
и най-противни страсти, от които
най-висшата за вас и най-приятна
е в похот и разюздано блаженство,
да вярвате, че ще възобновите
и дух и плът в децата си, които
отдавна са обречени да бъдат
по-слаби и от вас… и по-нещастни.
Каин:
Не зная нищо за смъртта, освен че
е най-ужасното, което имам
като наследство от баща и майка,
наред с живота ми. Но ако тя е
наистина това, което казваш
/а чувствам, че като пророк говориш/
то нека да умра сега — защото
да дам живот на тези, от които
след много скръб смъртта ще го отнеме,
е все едно да сея смърт или пък
да размножа убийство!
Луцифер:
Ти не можеш
напълно да умреш — остава нещо.
Каин:
Но Другият не каза на баща ми
за него, след като го бе изгонил
от Рая и белязал по челото
със Знака на смъртта. Или поне пък
да можеше във мене да загине
човешката полвина — и тогава
да бъда само ангел.
Луцифер:
Аз съм ангел —
ти можеш ли да бъдеш като мене?
Каин:
Не знам какво си — виждам, че си силен
и ми откриваш тайни, за които
съм твърде слаб, макар да ми изглеждат
по-малки от това, което всъщност
си мисли и жадува
Луцифер:
Мразя тези,
които са могъщи по природа,
а пъплят като червеи във глина!
Каин:
А кой си ти — достигнал небесата
във свойта гордост — който преминаваш
със лекота през Време и Пространство —
и въпреки това изглеждаш тъжен?
Луцифер:
Изглеждам туй, което съм! И, впрочем,
разпитвах ли те аз дали си смъртен?
Каин:
Ти каза ми напук, че съм безсмъртен —
доскоро аз не знаех, ала вече
от този час — щастлив или нещастен —
безсмъртието нека да позная!
Луцифер:
Познаваше го и преди да дойда.
Каин:
Как?
Луцифер:
Страдайки.
Каин:
А трябва ли да бъде
страданието вечно?
Луцифер:
Ще покаже
самото бъдеще. Сега обаче —
огледай се: не е ли фантастично!
Каин:
О, ти прекрасен и безкраен етер!
И вие, мириади ярки сфери,
изгряващи навред! — Какво сте вие?
Каква е тази странно синя пустош
от безконечен етер, из която
се носиш, както есенните листи
танцуват по кристалните потоци,
извиращи в Едем?[2] И твоят полет
ограничен ли е или се носиш —
в разюздан пир — свободен из безкрая,
пред който и объркан, и безсилен,
е моят дух — опиянен от вечност!
О, Боже! Богове!… Не знам какво сте!
Но вие сте прекрасни! И прекрасни
са вашите творения!… О, нека
или умра като звезда в безкрая,
или позная вашето безкрайно
познание и сила! Моите мисли
във този миг достойни са за всичко,
което виждам, но плътта е слаба!
О, Дух, вземи живота ми, щом трябва,
но искам да ги видя по-отблизо!
Луцифер:
Не си ли близо? Погледни Земята!
Каин:
Къде е тя? Не виждам нищо друго,
освен безбройни светлини!
Луцифер:
Там долу.
Каин:
Не я съзирам!
Луцифер:
Виж, блещука още!
Каин:
Това там долу?!
Луцифер:
Да
Каин:
Не е възможно!
Приседнал често вечер край гората,
съм виждал в здрача хиляди светулки —
по-ярки от света, за който казваш,
че техен бил!
Луцифер:
И след като си виждал
и светове, и хиляди светулки,
блещукащи край теб еднакво ярко —
какво си мислиш?
Каин:
Мисля си, че те са
прекрасни в своите собствени вселени
и че нощта ги прави тъй прекрасни —
светулката във краткия й полет
и в гордата й орбита звездата —
и заедно с нощта се управляват…
Луцифер:
А от кого?
Каин:
Ще ми покажеш!
Луцифер:
Би ли
посмял да го погледнеш?
Каин:
Как да кажа,
преди да съм видял, дали ще смея?
Луцифер:
Напред тогава! Смееш ли да видиш
създания и смъртни, и безсмъртни?
Каин:
Защо, какви са те?
Луцифер:
Кажи ми първо
какво копнееше да видиш?
Каин:
Всичко,
което виждам.
Луцифер:
Но кое най-много?
Каин:
Което никога не ще успея:
самата Смърт и страшните й тайни.
Луцифер:
Какво ще кажеш, ако ти покажа
създания, които са умрели,
тъй както ти показах и безсмъртни?
Каин:
Води ме!
Луцифер:
Да поемаме тогава!
Каин:
Как порим небесата! А звездите
от нас посърват!… Искам да погледна
към моята земя — къде остана? —
От нея съм направен!
Луцифер:
Тя сега е
по-мъничка, в сравнение с безкрая,
отколкото си ти, сравнен със нея.
Не си мисли, че можеш да избягаш:
ти скоро ще се върнеш във пръстта й
а тя е част от твоята безсмъртност…
и моята…
Каин:
Сега къде ме водиш?
Луцифер:
Към Миналото — към един праобраз
на целия всемир, от който вие
сте мъничка отломка.
Каин:
Как? Не е ли
светът ни нов?
Луцифер:
Нов колкото живота.
А той е стар — по-стар от теб и мен,
или от тези, що пред нас изглеждат
велики!… Всъщност много от нещата
изобщо нямат край, а други сякаш
са без начало, а пък те започват
мизерно като теб. И по-могъщи
изчезвали са, за да сторят място
на други, за чиято жалка същност
не сме и чували. Защото само
Мигът и Вечността са неизменни!
С промените не идва смърт, а глина.
Но ти си глина — и единствен можеш
да проумееш онова, което
било е глина. Ще ти го покажа!
Каин:
О, глина или дух — с каквото искаш
срещни ме!
Луцифер:
Да поемаме тогава!
Каин:
Но светлите звезди угасват бързо,
щом доближим до тях и в миг нарастват
и ми напомнят с нещо за Земята!
Луцифер:
Това са светове.
Каин:
И Рай във всеки?
Луцифер:
Навярно.
Каин:
Ами хора?
Луцифер:
И по-висши.
Каин:
И змии също?
Луцифер:
Може ли човекът
без тях? Не бива ли да съществуват
влечугите, щом има и двуноги?
Каин:
Как чезнат светлините! Накъде сме?
Луцифер:
Към призрачния свят на тихи сенки,
живели нявга в плът, а днес безплътни.
Каин:
Но става все по-тъмно и звездите угасват постепенно!
Луцифер:
Ала виждаш!
Каин:
Но тази нова светлина ме плаши:
ни слънце, ни луна, ни светли сфери…
Нощта, пропита с мораво чернило,
разтваря се в неясен здрач и виждам
огромни сенки, но така различни
от световете, край които минах —
облети в светлина, където сякаш
бе пълно със живот и под небето
огромни планини стърчаха гордо,
прорязани от проломи дълбоки,
сияйни долини и необятни
лазурни брегове или полета;
и плуващи луни, чиито форми
напомнят земните … А тука всичко
изглежда мрачно и навява ужас!
Луцифер:
Но е различно! Искаше да срещнеш
Смъртта и мъртвите.
Каин:
Не я желая,
но след като я има и го зная
и след като баща ми със греха си
ни е направил уязвими — нека
да видя още днес това, което
след време ще съм длъжен!
Луцифер:
Ето — виж го!
Каин:
Но тук е мрак!
Луцифер:
Така ще бъде вечно!
Но ние ще открехнем тези порти.
Каин:
Ужасни изпарения се вдигат!
Това какво е?
Луцифер:
Влизай!
Каин:
А обратно?
Луцифер:
Разбира се! Как иначе ще може
да се насели Ада? Тук сега е
безлюдно, във сравнение с тълпите,
които ти ще доведеш след време.
Каин:
Кълбета дим пълзят — все по-огромни —
и облаци ужасни ни обгръщат!…
Луцифер:
Напред!
Каин:
А ти?
Луцифер:
Не бой се! Аз съм с тебе —
как иначе би стигнал тук? След мене!
(изчезват в облаци)