Метаданни
Данни
- Оригинално заглавие
- Cain, 1821 (Обществено достояние)
- Превод от английски
- Стоян Медникаров, 1993 (Пълни авторски права)
- Форма
- Пиеса
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,3 (× 6 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Корекция
- sir_Ivanhoe (2008)
- Сканиране и разпознаване
- NomaD (2008)
Издание:
Джордж Гордън Байрон
Каин (Мистерия)
Превод Стоян Медникаров
Художник Иван Габеров
Редактор Стефка Филипова
Технически редактор Нейко Генчев
Издателство „Елпис“, Велико Търново, 1993
Печат: ДФ „Абагар“, В. Търново
Сигнатура: П-I 18 398
Страници: 143
История
- — Добавяне
ДЕЙСТВИЕ I
СЦЕНА I
Земята без Рай. Време — изгрев. АДАМ, ЕВА, КАИН, АВЕЛ, АДА, ЦИЛА принасят жертва.
Адам:
О, Господи Всевечен, Свят, Премъдър,
на Бездната от мрака призовал
с едничко слово Светлината — Слава!
Ева:
Ти, Който повели да бъде Ден
и Ден от Нощ навеки си разлъчил,
и раздели водите чрез твърдта,
наречена Небе — навеки Слава!
Авел:
Ти, който от стихиите създаде
Земя и Огън, Океан й Въздух
и сътвори в небето светилата
и живите души — да им се радват
и да обичат — тях и Тебе. Слава!
Ада:
Всевечни Боже! Праотец на всичко,
създал душите живи с чуден образ,
от всичко по-възлюблени, освен
от Теб, Когото любя вечно. Слава!
Цила:
Ти, Който всичко и твориш, и любиш,
но позволи Змията да се вмъкне
и да изгони татко ми от Рая,
от Злото запази ни! Слава! Слава!
Адам:
Защо мълчиш, мой сине първороден?
Каин:
Не бива ли?
Адам:
Моли се!
Каин:
Ами вие?
Адам:
Направихме го пламенно.
Каин:
И гръмко
— да, чух ви!
Адам:
Бог ще чуе също.
Авел:
амин!
Адам:
Но ти, мой сине, ти мълчиш все още.
Каин:
Така е по-добре.
Адам:
Защо?
Каин:
Аз нямам
какво да прося.
Адам:
А благодари ли?
Каин:
Защо?
Авел:
Не си ли жив?
Каин:
Не съм ли смъртен?
Ева:
Ах, забраненото дърво започва
да дава плод, уви!
Адам:
Горчив стократно!…
О, Господи, защо си го направил!
Каин:
А ти защо от другото не яде?
Тогава като него би…
Адам:
О, сине,
не богохулствай! Сякаш чух Змията…
Каин:
Защо? Та тя е права: щом и двете —
познанието, както и живота —
са все добро, кое е зло тогава?
Ева:
Момчето ми! Говориш като мене
във онзи час. Дано да не изкупваш
греха ми! В покаяние се моля
дано не видя моето потомство
под райските стени в онези примки,
които ни прокудиха от Рая.
Бъди покорен! Ако ние бяхме,
би бил доволен днес… О, сине, сине…
Адам:
Молитвата ни свърши и е време
за труд — не тежък, ала неизбежен.
Земята млада е и дружелюбно
ни дава своя плод.
Ева:
Мой сине, Каин,
виж как баща ти е смирен и ведър —
бъди и ти такъв!
(Адам и Ева излизат)
Цила:
Не щеш ли братко?
Авел:
Защо е тази сянка на челото,
с която можеш да събудиш само
божествения гняв?
Ада:
О, скъпи Каин,
дори на мен се въсиш?
Каин:
Не! Не, Ада!
Бих искал да остана сам за малко.
Сърцето ме боли. Ще мине, Авел.
Ти тръгвай, братко! Аз ще дойда скоро.
И вий, сестри — не се бавете с мен!
Вниманието ви към мен ме трогва.
Поемам на часа.
Ада:
Ако не дойдеш —
се връщам да те търся тук.
Авел:
И нека
Бог бъде с тебе, братко!
(Авел, Цила и Ада излизат)
Каин /сам/:
И това
било живот! Сляп труд!… Защо? Защото
в Едем баща ми бил допуснал грешка.
Виновен ли съм? Бил съм незаченат!
Не съм желал живот — не го обичам,
захвърлен в тази пустош! И защо ли
послуша той Змията и жената?
А после страда!? Тук се крие нещо.
Дърво сред Рая — ала не за него?
Защо тогава във такава близост?
И то в самия център? Те си имат
единствен отговор: „Той тъй желае.“
„Той е добър.“ Така ли е? Изглежда,
че щом е най-могъщ, е най-добрият.
Аз съдя по плода — а той горчив е —
и трябва да го ям — за чужди грешки.
Какво сме ние? С херувимски образ,
но с по-унила и по-груба външност;
с божествен дух… Ала защо треперя?
Защо се плаша повече от него,
отколкото от ангела и меча,
пламтящ ужасно с неугасващ пламък,[1]
пред портите, където обикалям
привечер в здрача, за да зърна само
законното си бащино наследство,
преди нощта да скрие и стените,
и вечните дървета, пред които
бледнее денем райската градина.
Пред ангелската стража щом не трепвам,
защо ме плаши онзи, който идва?
Изглежда по-могъщ и не по-малко
прекрасен — в половината си блясък —
а заслужава цял! Скръбта го прави
полубезсмъртен… А не се ли лъжа?
И може ли да съществува нещо
по-скръбно от една човешка същност?
Влиза Луцифер
Луцифер:
Да! Смъртният Човек!
Каин:
О, дух, ти кой си?
Луцифер:
На духовете Князът.
Каин:
И си слязъл
оттам в прахта!?
Луцифер:
Познавам тези мисли
на смъртен — и дълбоко ти съчувствам.
Каин:
Как! Знаеш моите мисли!?
Луцифер:
Те са общи
за всички по-достойни. В теб говори
безсмъртна половина.
Каин:
Как безсмъртна?
Не знаех! От дървото на живота
лиши ни бащиното безразсъдство,
а другото[2] пък майка ми припряна
обрала рано… И плодът е Смърт.
Луцифер:
Измама е. Нали си жив!
Каин:
Живея,
за да умра. И не съзирам нищо
по-силно от смъртта, освен инстинкта —
инстинкта за живот, така противен…
Презирам се, но той ме побеждава —
и тъй живея!… Да не бях се раждал!
Луцифер:
Но си роден — и даже си безсмъртен!
Не си мисли, че тленната обвивка
е Същност — тя ще падне и ще бъдеш
това, което си сега.
Каин:
Това ли?
Защо не повече?
Луцифер:
Дори от нас ли?
Каин:
А вие?
Луцифер:
Ний сме вечни.
Каин:
И щастливи?
Луцифер:
Могъщи!
Каин:
А щастливи?
Луцифер:
Не. А вие?
Каин:
Щастливи!? Погледни ме!
Луцифер:
Жалка глина!
И смяташ се окаян?! Ти?!
Каин:
Такъв съм.
А ти, със цялата си мощ, какъв си?
Луцифер:
Подобен на твореца ти, но който
не би те сътворил такъв.
Каин:
Така ли?
Та ти почти си бог и …
Луцифер:
Аз съм никой —
след устрема прекършен съм това,
което съм. Надви ме — да царува!
Каин:
Кой?
Луцифер:
Дядо ти — творецът на Земята.
Каин:
И на Небето, и на всичко… Чувах
така да пеят много херувими.
Луцифер:
Покорно пеят те от страх, че може
да ги превърнат в духове и хора —
подобно мен и теб.
Каин:
А то какво е?
Луцифер:
Думи, които дръзват да използват
безсмъртието си и да погледнат
открито Всемогъщия Тиранин
във Вечното Лице и да му кажат
кое е зло. А щом ни е създал
Дой казва тъй, но лично аз не вярвам,
не може да направи да изчезнем.
Безсмъртни сме! Той може да заплашва
със вечни мъки — и какво!… Велик е,
но в своето величие едва ли
е по-щастлив. Не може божеството
да върши зло. — И друго не остава,
освен от трона вечен и самотен
да прави светове и нова вечност,
по-поносима за божествен разум,
несподелил със други самотата.
И сред безброй вселени ще е сам —
неразгадаем, вечножив тиранин.
Най-висшето му благо би било
да свърши сам със себе си. Но нека
царува и твори — а сам да страда.
А духове и хора — в люти язви —
поне се утешаваме взаимно
с безкрайно състрадание към всичко.
А Той! — така окаян в свойта слава
и неспокоен в окаяността си —
единствено твори и разрушава.
Каин:
Витаело е дълго във ума ми
това, което казваш. Все не можех
видяното със чутото да свържа.
И майка ми, и татко ми говорят
за змии, плодове, дървета… Виждам
на техния изгубен Рай вратите
и ангела пред тях със меча огнен,
не пускащ никого. Търпя теглото
на ежедневен труд и вечни мисли.
Сред този свят край мен изглеждам нищо,
а мислите бушуват в мен и сякаш
надмогват всичко. Насаме си мислех,
че страдам сам: баща ми е дресиран,
и майка ми забрави тази жажда
за риск и за познание, а брат ми
е примерно овчарче и принася
от стадото си всяко първородно
на Онзи, който повели и иска
без пот Земята да не ражда нищо.
Сестра ми Цила вечно пее химни;
Жена ми Ада — вярна и любяща —
тя също не разбира тези мисли,
които ме разкъсват. Никой още
съчувствие до днес не е показал —
с вас — духовете — май ще си допаднем.
Луцифер:
Душата ти копнеела е явно
за тази дружба. Нямало е нужда
от моя блясък. Даже в змийско тяло,
пак бих те очаровал, както Ева.
Каин:
О, ти я прелъсти, нали?
Луцифер:
Как може
чрез истината да се прелъстява!?
Нима плодът на двете му дървета
не е такъв, какъвто аз й казвах?
А аз ли забраних да го опитва?
И аз ли забраненото поставих
на крачка от създания невинни
и любопитни в своята невинност?
Аз щях да ви направя богоравни!
Но той изгони ги и то защото:
„… да не прострат ръка, и като вкусят,
да заживеят вечно.“[3] — Кой го каза?
Каин:
Да, Той. Така съм чувал и от тези,
които пък от Него са го чули.
Луцифер:
Тогава кой е демонът? Тоз, който
не иска да живееш, или който
би сторил да си вечен и да имаш
Познанието?
Каин:
Двете или нищо!
Луцифер:
Едното имаш. Другото зависи
от теб.
Каин:
По-точно?
Луцифер:
Ако си оставаш
какъвто си — във вечна съпротива.
И разумът е вечен, ако може
да бъде център на света, макар че
създаден е за да се раздвоява.
Каин:
Не изкуши ли ти Адам и Ева?
Луцифер:
Аз? Жалка глина! И защо?… И как?
Каин:
Била змията демон, казват…
Луцифер:
Казват?!
Кой казва? Горе никъде не пише.
А там са горди и не биха скрили,
макар от страх и суета човекът
да им приписва често свойта немощ.
Змията бе змия! И нищо друго!
И все пак не по-низша от онези,
които прелъсти — и те от глина,
но с по-висш разум — до момента, в който
ги впримчи, предварително познала
Познанието — страшно за ума им.
Как мислиш — бих ли влязъл в смъртно тяло?
Каин:
Но в тялото е имало и демон!
Луцифер:
Не, той е дремел в тялото на Ева
и змийският език го е разбудил.
Змията е била змия, повярвай,
и нищо друго — питай херувима
пред портите. След хиляди години,
които ще измият твоите кости
и костите на твоите потомци,
далечно поколение, навярно,
греха ви първороден ще опише
в красива басня — и ще ме представи
във тяло, най-презирано от мене —
презирам всеки, който се превива
пред Онзи, що твори душа и тяло,
единствено, за да му се покланят.
Щом знаем истината, ние трябва
да я разкажем. Твоите наивни
родители послушаха влечуго —
и се затриха. Има ли причина
за духовете да ги изкушават?
И биха ли могли да им завиждат
за райския затвор, когато могат
из цялата Вселена да проникват?
Но аз говоря за това, което
не знаеш, даже вкусил от Дървото.
Каин:
Но ти не можеш да ми кажеш нещо,
което да не знам или бих искал
да знам, а нямам ум да разгадая.
Луцифер:
А смелост да погледнеш във лицето?
Каин:
Изпитай ме!
Луцифер:
Ще смееш ли да видиш
Смъртта?
Каин:
Не я е виждал още никой.
Луцифер:
Но трябва да опита.
Каин:
Татко казва,
че е ужасна, а пък майка даже
заплаква, щом я споменем; Авел
поглежда към небето; Цила гледа
в земята и започва да се моли,
а Ада гледа в мене и мълчи.
Луцифер:
А ти?
Каин:
Неясни мисли в миг започват
да се надигат в мен, когато чуя
за тази всемогъща Смърт… Каква е?
Изглежда неизбежна. Ще ли мога
да се преборя някога със нея?
Веднъж, като дете, с лъва се борих —
играхме си, докато той избяга
със рев от мен и силната ми хватка.
Луцифер:
Тя няма образ, но поглъща всичко,
което е родено в земна форма.
Каин:
Аз мислех, че е жива: кой друг може
такова зло на живите да стори?
Луцифер:
Попитай Разрушителя.
Каин:
Кой?
Луцифер:
Него —
Твореца. Както искаш го наричай.
Твори — но само за да разрушава.
Каин:
Не знаех, но досещах се, откакто
чух за Смъртта. И без да съм я виждал,
изпитвам ужас. Често съм я чакал,
в безкрайната унила нощ загледан.
И щом отблясъци от меча огнен
раздвижат живи сенки в тъмнината
под портите притихнали на Рая,
очаквам да се появи; копнея
да разгадая този смъртен трепет,
загнезден в нас — ала не идва никой.
И аз премествам поглед изнурен
от нашия изгубен Рай, нагоре —
към светлинките, трепкащи в безкрая —
така прекрасни… Те дали умират?
Луцифер:
Хм! Може би… Но ще живеят дълго
след мен и теб.
Каин:
Нима? Това ме радва.
Не бих могъл да гледам как умират —
така красиви са!… Смъртта какво е?
Усещам, че е страшна, но какво
е всъщност? Отредена е за всички —
и грешни, и безгрешни — като зло е,
ала какво?
Луцифер:
Изгниваш във земята.
Каин:
Но ще го зная ли?
Луцифер:
Не съм опитвал
не мога да ти кажа.
Каин:
Бил съм глина,
в която няма зло. Нима навеки
ще бъда прах?
Луцифер:
Звучи ми раболепно —
Адам поне желаеше да знае!
Каин:
Но не и да живее — би опитал
дървото на живота.
Луцифер:
Беше късно.
Каин:
Фатална грешка! Трябвало е първо
от него да яде… Но той тогава
е бил безсмъртен?… Нещо не разбирам!
Но се страхувам: от какво — не зная.
Луцифер:
Аз, който зная всичко и от нищо
не се страхувам — същността познавам.
Каин:
Нали ще ми я обясниш?
Луцифер:
Веднага!
Но при едно условие.
Каин:
Кажи го!
Луцифер:
Да паднеш и се поклониш пред мене[4]
и само аз да твоят Господ.
Каин:
Не си обаче Господ на баща ми…
Луцифер:
Не съм.
Каин:
А равен нему?
Луцифер:
Не. Аз нямам
със него нищо общо. И не искам!
По-слаб или по-силен в гордостта си —
но никога слуга или съдружник
на силата му. Аз живея сам,
но съм велик — покланят ми се много
и още много ще ми се покланят.
Бъди сред първите!
Каин:
Не съм се кланял
до днес дори на бащиния Господ,
макар че Авел често ми се моли
да носим приношенията двама.
Защо да ти се кланям?
Луцифер:
Значи нивга
не си Му се покланял?!
Каин:
Казах вече.
И мислех си, че след като владееш
Познанието, сигурно го знаеш.
Луцифер:
Онези, що не се покланят Нему,
покланят се на мен.
Каин:
Но аз не искам!
Луцифер:
Е, все едно е — ти си мой поклонник.
Това, че никога не Му се кланяш,
те прави като мен.
Каин:
А ти какъв си?
Луцифер:
Познавам всичко земно и отвъдно.
Каин:
Разкрий ми тайната на битието!
Луцифер:
Последвай ме тогава!
Каин:
Ала трябва
да работя земята. Обещал съм…
Луцифер:
Какво?
Каин:
Да набера от плодовете.
Луцифер:
Защо?
Каин:
За да принасяме със Авел
пред някакъв олтар.
Луцифер:
Нали ми каза,
че никога не си му се покланял!
Каин:
Но Авел ме склони с молби горещи.
Това е негов принос — и на Ада.
Луцифер:
Разколебан си?
Каин:
Тя ми е близначка!
Родена е от същата утроба!
Изтръгна обещание със сълзи.
За да не плаче — бих понесъл всичко,
дори и поклонение пред Него.
Луцифер:
Последвай ме тогава!
(Влиза Ада)
Ада:
Скъпи Каин,
дошла съм да те търся; час настъпи
за радост и почивка — ти ни липсваш.
Не си се трудил днес, но аз работих
за двама. Плодовете са узрели
и греят като слънце сред листата.
Ела със мен!
Каин:
Не виждаш ли?
Ада:
Да — ангел.
И други път са идвали.
Каин:
Но този
е по-различен.
Ада:
Има ли различни?
Да го поканим — ще ми е приятно
да ни гостува.
Каин:
Искаш ли?
Луцифер:
Аз исках
да бъдеш мой!
Каин:
След малко тръгвам с него.
Ада:
И ни оставяш?!
Каин:
Да.
Ада:
И мен?
Каин:
О, Ада!
Ада:
Да дойда с теб!
Луцифер:
Не може!
Ада:
А ти кой си
да ни разделяш?
Каин:
Той е бог.
Ада:
Така ли?
Каин:
Говори като бог.
Ада:
Змията също
говореше така, ала излъга.
Луцифер:
Сега грешиш! Не беше ли дървото
Дървото на Познанието, Ада?
Ада:
За наше съжаление безкрайно.
Луцифер:
Но то е и познание! Така че,
не е излъгала. Ако приемем,
че е подвела някого — било е
чрез истината — тя пък в същността си
е винаги Добро.
Ада:
Ала каквото
научим за това, прибавя само
към злото зло: изгонване от Рая,
и страх, и труд, и пот, и скръб… И ние,
разкаяни, очакваме утеха —
но няма! Каин, не отивай с него!
Живей какъвто си! И ме обичай!
Аз те обичам!
Луцифер:
Може би по-много
дори от майка си и от баща си?
Ада:
Да. Грях ли е?
Луцифер:
Не още, но ще бъде
след време сред децата ви.[5]
Ада:
Как!? Значи
Енох да не обича дъщеря ми?
Луцифер:
Не както ти обичаш Каин.
Ада:
Боже!
Нима не ще се любят те и раждат
любими същества? Нали от тези
гърди са сукали! Нима баща им
не е роден от същата утроба,
която мен роди? И ние с него
не се ли любим и от любовта ни
не се ли раждат същества, които
след време ще се любят както ние
ги любим? Както аз те любя, Каин!
О, моля те, не тръгвай с този ангел!
Луцифер:
Но този грях не е от мен измислен.
И не е грях за вас — дори да бъде
след време грях за вашите потомци.
Ада:
Какъв е този грях, когато може
и да не бъде грях? И щом зависи
от обстоятелствата, то тогава
сме роби на…
Луцифер:
И същества по-висши
от вас са роби; и от тях по-висши
биха могли да бъдат, но избраха
да са свободни — ако ще да страдат —
вместо да бъдат жалки блюдолизци
сред химни и неискрени молитви
към Него — Всемогъщия, чието
могъщество не се крепи на обич,
а само насилие и ревност.
Ада:
Но всемогъщите са и всеблаги.
Луцифер:
Така ли бе в Едем?
Ада:
Не се опитвай
със прелест да ме изкусяваш — виждам,
че ти си по-приятен от змията,
но лъжеш като нея.
Луцифер:
Като нея
говоря истината — питай Ева!
Нима ще отречеш, че тя познава
добро и зло?
Ада:
О, майко! Ти си яла
плод, по-горчив за твоето потомство,
отколкото за тебе. Ти поне си
прекарала във Рая младостта си —
щастлива, редом с ангели щастливи.
А ние днес, прокудени от Рая,
за присмех сме на духове, които
изопачават божиите думи
и чрез самите наши странни мисли
ни изкушават — както ти била си
във онзи час на безразсъдна жажда
сред Рая изкушена от змията.
Не мога на безсмъртния пред мене
да отговоря… Нито да го мразя!
И гледам го с опияняващ ужас,
ала не бягам… В погледа му има
привличане, което приковава
очите ми… И властно ме притегля
все повече и повече… О, Каин!…
Издърпай ме!… Спаси ме!… Каин!… Каин!…
Каин:
Но той не е зъл дух! Кое те плаши?
Ада:
Не е ни бог, ни божий. Зная много
от ангелите — този не прилича
на тях…
Каин:
Но има и по-висшо войнство —
архангелите.
Луцифер:
И дори по-висши
от тях.
Ада:
Но те не са благословени!
Луцифер:
Ако благодатта изисква робство —
не са.
Ада:
Бях чувала веднъж да казват,
че херувимите се славят с мъдрост,
а серафимите с любов. Навярно
от първите си, след като не любиш.
Луцифер:
Щом любовта пред мъдростта ми гасне,
кой трябва да съм аз, щом ти не можеш
да ме обичаш? След като се славят
с любов по-малка всички херувими,
то серафимската любов, тогава,
невежество би трябвало да бъде.
Че обич и познание не могат
да бъдат съвместими, го доказва
на вашите родители съдбата.
Преди да стане късно, изберете:
Познание или Любов! Баща ви
от страх направи вече своя избор.
Ада:
О, Каин — Любовта!
Каин:
Та аз я имам
към тебе. Ада! Други не обичам!
Ада:
Родителите ни?
Каин:
А те когато
откъснаха плода, заради който
по-късно ни изгониха от Рая,
обичаха ли ни?
Ада:
Но ние още
не сме били родени — и да бяхме,
не бихме ли ги любили тъй, както
обичаме и нашите дечица?
Каин:
О, моя скъп Енох!… И мойта щерка!
Какво ги чака! Бях почти забравил!
Но то ще бъде помнено навеки —
и след стотици хиляди години
ще мразят вечно спомена за оня —
посял в един и същи час зърното
на Злото и Човека. Те са яли
от чудното дърво — и да не бъдат
сами в нещастието си, родили
и мен, и теб, и другите… И други
стотици, милиони, милиарди
ще се родят навярно, за да могат
в наследство да получат скръб, стократно
преумножавана през вековете.
И аз да съм на всички тях баща им!
И нашата любов, и прелестта ти,
възторга ни, и тихата наслада,
и всичко във децата ни, което
обичаме, ни води неизменно —
й тях и нас — през толкова години
на грях и болка и на скръб безмерна,
подсилвана от мигове на радост —
към тази непозната Смърт! Едва ли
дървото на познанието има
такива свойства — след като са яли,
би трябвало да знаят вече всичко —
и на Смъртта загадъчната тайна.
Те знаят само туй, че са нещастни —
а то се вижда без дърво и змии!
Ада:
Не съм нещастна, Каин! Ако беше
и ти щастлив…
Каин:
Бъди сама щастлива!
Какво да правя с щастие, което
ме унижава?
Ада:
Знаеш, че не мога
ни да живея, ни да съм щастлива
без тези покрай мен, като изключим
Смъртта — но след като не я познавам,
не ме е страх, макар и да изглежда
една ужасна сянка — ако съдя
по чутото…
Луцифер:
Ти казваш, че не можеш
сама да си щастлива?
Ада:
Как? О, боже!
Кой може да е сам — и сам да бъде
щастлив или добър?! Та самотата
за мен е грях — освен ако не мисля,
след колко време ще се видя с брат си
и с брат му, и с децата си, и с татко…
Луцифер:
Но Бог е сам! И може ли да бъде
щастлив, самотен и добър?
Ада:
Той има
и ангели и смъртни — да го радват.
И е щастлив, дарявайки ги с радост.
Не е ли щастие да даваш радост?
Луцифер:
Попитай татко си, изгонен скоро.
Или сина му. Питай си сърцето.
Защо е неспокойно?
Ада:
Не! О! Ти си …
Небесен ли си?
Луцифер:
Щом не съм, попитай
даряващия тази „вечна радост“
какво е тя? Творецът на живота —
всеблагият и всемогъщ Създател —
единствен знае и го пази в тайна.
И трябва да търпим — но ний се борим,
макар и серафимите да казват,
че няма смисъл. Опитът си струва —
по-лошо от това едва ли има.
В духа се крие мъдрост — тя му сочи
доброто. Както призори в мъглата
пред погледа на влюбените смъртни
една звезда на изток засиява —
която бди и утрото посреща.
Ада:
Прекрасна е! Обичам я, защото
е най-красива.
Луцифер:
А не й се кланяш!
Ада:
Не. Татко ни единствено почита
Незримото.
Луцифер:
Но зримите му форми
са най-красивото от всичко зримо.
И ярката звезда на изток сутрин
е Княз на цялото небесно войнство.
Ада:
Баща ни пък е виждал Бога, който
е сътворил и майка ни, и него.
Луцифер:
А вие?
Ада:
Да — в творенията божи.
Луцифер:
А него жив?
Ада:
Не. Само във баща ми
и в ангелите — те са Негов образ…
Макар и не по-силни и прекрасни
на вид от тебе, те са по-сияйни —
като спокоен ден, облян във слънце.
А ти си като вечна нощ, в която
прорязват мрака морави огньове
и в чуден хор звезди неизброими
обсипват свода тайнствено-вълшебен
като безброй слънца — така прекрасни
и приказно-примамни… И ни теглят
към себе си … И пълнят ми очите
със сълзи… И ти също… Ти изглеждаш
нещастен… Не прави и нас нещастни!…
Ще плача и за теб…
Луцифер:
О, тези сълзи!
Какво море от тях ще се пролее!
Ада:
От мене ли?
Луцифер:
От всички.
Ада:
Как от всички?
Луцифер:
От милионите и милиарди —
от цялата земя — сега безлюдна,
от бъдещия Ад, с души претъпкан…
И всички са в чреслата ви!
Ада:
О, Каин!
Но този дух проклина!
Каин:
Да проклина!
След него тръгвам аз!
Ада:
Къде?
Луцифер:
Където
ще бъде само час, ала ще види
за този час на много дни съдбата.
Ада:
Но как така?
Луцифер:
А вашият Създател
за колко дни от световете стари
създаде нов? Не мога ли аз, който
участвах в този труд, да ви покажа
за час това, което е направил
за много часове или за малко
ще разруши?
Каин:
Води ме!
Ада:
Обещай ми,
че само час!
Луцифер:
Единствен — обещавам.
Знай, нашите дела не са подвластни
на времето и можем цяла вечност
да съберем във час и да разтеглим
часа във вечност. Ние сме безсмъртни —
не мерим никога със смъртна мярка.
Това е тайна!… Каин, тръгвай с мене!
Ада:
Ще се завърне ли?
Луцифер:
Да, жено! Каин
единствен (той е първи и последен
освен Сина[6]) оттам ще се завърне,
за да направи онзи свят — притихнал
в очакване — населен като този.
Сега във него има неколцина
заселници.
Ада:
А ти къде живееш?
Луцифер:
Из цялото пространство. Там, където
е Бог — и аз съм там. Чрез мене всичко
разделя се: живот и смърт; и време
и вечност; и небето и земята;
и онова, което ни земя е,
нито небе — където са живели
или пък след години ще живеят…
Това са моите царства, така че
разделям всичко негово, но имам
и свое царство — то е само мое!
Ако не съм това, което казвам,
не бих стоял пред вас. Не са ли зрими
и ангелите Му?
Ада:
Такива бяха
и в онзи час, когато проговори
на майка ни змията.
Луцифер:
Казах, Каин!
Ако жадуваш знание, аз мога
да ти го дам. Дори не се налага
да вкусваш плодове, които могат
да те лишат от малкото, което
ти е останало. Тръгни след мене!
Каин:
Държа на думата си!
Ада:
Каин! Каин!