Метаданни
Данни
- Серия
- Пипи Дългото чорапче
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Pippi Långstrump, 1945 (Пълни авторски права)
- Превод от шведски
- Вера Ганчева, 1968 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,8 (× 194 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране и разпознаване
- unicode (2007)
- Корекция
- BHorse (2007)
- Допълнителна корекция
- moosehead (2010)
Издание:
Астрид Линдгрен. Пипи Дългото чорапче
Редактор: Теодора Джебарова
Редактор на издателството: Ана Сталева
Художник: Ингрид Ванг Нюман
Художествен редактор: Иван Марков
Технически редактор: Катя Бижева
Коректор: Галя Луцова
Шведска. Трето издание. Тематичен № 13
Формат 1/16 70/90. Поръчка № 151.
Дадена за набор на 25.IV. 1978 година.
Подписана за печат на 30.IV. 1978 година
Излязла от печат на 25.VI. 1978 година.
Печатни коли 16,50. Издателски коли 18,27. Цена 1.68 лева.
Издателство „Народна младеж“
ДП „Балкан“, София, 1978
Boken om Pipi Langstrump, av Astrid Lindgren. Raben & Sjoegren. Stokholm, 1962
История
- — Добавяне
- — Допълнителна редакция: moosehead; добавяне на главата „Пипи е поканена на кафе“ от изданието на „ПАН ’96“, 2003
Статия
По-долу е показана статията за Пипи Дългото чорапче от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
Пипи Дългото чорапче | |
героиня на Астрид Линдгрен от Пипи Дългото чорапче (роман) | |
![]() | |
Характеристики | |
---|---|
Филм/сериал | Пипи Дългото Чорапче (сериал) |
Пипи Дългото чорапче в Общомедия |
Пипи Дългото чорапче (на шведски: Pippi Långstrump, Пиппи Лонгструмп) е героиня от едноименната книга на шведската писателка Астрид Линдгрен.
Както казва самата писателка, „Скъпи приятели, при вас идва едно шведско момиче, което се казва Пипи Дългото чорапче. Тя е доста чудата, но аз се надявам, че въпреки това вие ще я обикнете. Пипи живее съвсем сама в една стара къща, наречена Вила Вилекула. Тя няма нито майка, нито татко, но това ни най-малко не я тревожи, защото си има кон и маймунка, а в съседната къща живеят две нейни другарчета – Томи и Аника. Пипи е най-силното момиче в света.“
Истинското име на Пипи е Пипилота Виктуалия Транспаранта Ментолка Ефраимова Дългото чорапче[1]. Тя е 9-годишна, червенокоса, луничава, с две стърчащи настрани плитки. Живее във Вила Вилекула с малката маймунка на име Господин Нилсон и коня, който често държи на верандата и може с лекота да премести, когато пожелае. Нейни съседи са Томи и Аника Сетергрен – брат и сестра, чиито родители са винаги спокойни, когато децата им са с Пипи.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/42/Villa_villekulla.jpg/250px-Villa_villekulla.jpg)
Пипи е необикновено силно момиче, богато и с талант да разправя врели-некипели, макар че никога не лъже със зла умисъл. Тя живее без родителски контрол и често се надсмива над възрастните – нещо, което импонира на младите читатели – особено, когато тези възрастни са несправедливи или нечестни.
Пипи е дъщеря на морския капитан Ефраим Дългия чорап, от когото е наследила огромната си сила. Баща ѝ пада в морето по време на буря и морето го отнася до остров Корекоредут в южните морета, където става „дебел бял вожд“. Той се връща в Швеция, за да отведе дъщеря си на острова, но Пипи отказва, тъй като е привързана към дома си и новите си приятели. Когато идва за втори път, тя тръгва с него заедно с Томи и Аника и преживяват няколко чудесни месеци на южния остров, преди да се върнат обратно в Швеция.
За авторката
„Пипи Дългото чорапче“ е първата публикувана книга на Астрид Линдген, която ѝ носи голяма популярност. Линдгрен създава историята през 1941 г. Тогава тя гледа болната си 7-годишна дъщеря Карин, която я моли да ѝ разкаже историята за Пипи Дългото чорапче (персонаж, който самата тя току-що си е измислила). През 1944 година изпраща ръкописа на издателство „Бониер“, но те го отхвърлят. Издателство „Рабен & Сьогрен“ обаче го приемат и през 1945 г. излиза първата книга – „Пипи Дългото чорапче“ (на шведски: Pippi Långstrump). През 1946 г. е издадена втората книга – „Пипи се качва на борда“ (на шведски: Pippi Långstrump går ombord), а през 1948 г. – „Пипи в Южните морета“ (на шведски: Pippi Långstrump i Söderhavet). В периода 1969 – 1975 г. излизат още 6 книги, а последните 2 книги за Пипи са публикувани в 1979 и 2000 г.
Книгата на български език
На български език книгата е издадена през 1968 г., с преводач Вера Ганчева, илюстрации Ингрид Ванг Нюман.[2] Претърпява множество издания. През 2011 г. издателство „ПАН“ издава нова версия на книгата, в която са добавени още 6 глави към първоначално преведените 24. Те никога не са били превеждани и издавани на български.
Други
По книгата са създадени множество филми. Играе се и на множество театрални сцени.
Вижте също
Източници
- ↑ Линдгрен, Астрид. Пипи Дългото чорапче. Трето издание. София, „Народна младеж“, 1978.
- ↑ Вера Ганчева: Преводът на 'Пипи Дългото чорапче' ми помогна да преоткрия свободата и детето в себе си
Пипи слиза на суша
— Остров Корекоредут право напред! — извика Пипи в едно слънчево утро на Наблюдателницата, където стоеше препасана само с една кърпа около коремчето си.
Бяха пътували дни и нощи, седмици и месеци през бурни морета и тихи, спокойни води, под светлината на звездите и луната, под мрачни, застрашителни облаци и под жарко слънце. Бяха пътували тъй дълго, че Томи и Аника почти забравиха какво беше, когато си живееха у дома, в малкото градче.
Майка им сигурно щеше да се изненада, ако можеше да ги види сега. Край на бледите бузи! Свежи и загорели, с искрящи очи, те се катереха из въжетата на мачтите съвсем като Пипи. Докато навлизаха във все по-топли климати, смъкваха една по една дрехите си и накрая двете дебело навлечени деца, които прекосиха Северно море с по две фланелки, се превърнаха в две здрави, голи, кафяви хлапета, само с по една кърпа около бедрата.
— Ах, колко е хубаво! — казваха Томи и Аника всяка сутрин, когато се събуждаха в каютата, където спяха заедно с Пипи. Най-често Пипи беше вече станала и дежуреше на кормилото.
— По-добър моряк от моята дъщеря никога не е кръстосвал седемте морета — обичаше да казва капитан Дългия чорап. В това отношение беше напълно прав. Пипи водеше «Лудетина» със сигурна ръка дори през най-страшния прибой и близо до най-опасните подводни скали.
А сега пътуването беше към своя край.
— Остров Корекоредут право напред! — извика Пипи.
Да, ето го целия, обрасъл със зелени палми и окръжен от възможно най-синята синя вода.
Два часа по-късно «Лудетина» навлезе в малък залив в западната част на острова. На брега чакаха всички корекоредути — мъже, жени и деца, за да посрещнат своя крал и неговата червенокоса дъщеря. Когато спуснаха мостика, тълпата гръмко заликува.
— Усамкора кусомкара! — викаха хората, а това означаваше: — Винаги си добре дошъл, дебели, бели вожде!
Крал Ефраим слезе величествено по мостика, облечен в костюм от синьо кадифе, докато Фридолф стоеше на предната палуба и свиреше на акордеон новия химн на корекоредутите: «Тук шведите идат с трясък и гръм!»
Крал Ефраим вдигна ръка за поздрав и извика:
— Муони манана! — Това значеше: — Здрасти, малките!
След него се появи Пипи. Тя носеше на ръце коня. Тълпата от Корекоредут зашумя. Те наистина бяха слушали за Пипи и за нейната невероятна сила, но друго беше да се уверят с очите си. Томи и Аника слязоха скромни на брега, последвани от екипажа, но корекоредутите не виждаха никого освен Пипи. Капитан Дългия чорап я вдигна и сложи на раменете си, за да могат всички да я видят добре, и хората отново зашумяха. Но веднага след това Пипи вдигна капитан Дългия чорап на едното си рамо, а коня — на другото, и шумът се превърна едва ли не в ураган от викове.
Цялото население на остров Корекоредут наброяваше не повече от сто двадесет и шест души.
— Това са тъкмо достатъчно поданици — твърдеше крал Ефраим. — Ако са повече, човек трудно би могъл да ги наглежда.
Корекоредутите живееха в малки спретнати колибки под палмите. Най-голямата и най-хубавата от тях принадлежеше на крал Ефраим. Екипажът на «Лудетина» също имаше свои колиби, където моряците живееха, докато «Лудетина» стоеше закотвена в малкия залив. Впрочем напоследък тя беше там почти през цялата година. Само понякога се налагаше една експедиция да отиде на друг остров, петдесет мили на север, защото там имаше магазин, от който купуваха енфие за капитан Дългия чорап.
За Пипи бяха приготвили много хубава, съвсем нова колиба под голяма кокосова палма. Там имаше място и за Томи и Аника. Но преди да влязат в нея, за да се измият след пътуването, капитан Дългия чорап поиска да им покаже нещо. Той хвана Пипи за ръка и я поведе пак към брега.
— Тук — каза той и посочи с дебелия си показалец. — На това място излязох на брега оня път, когато ме отнесе бурята.
Корекоредутите бяха сложили тук паметна плоча. На нея бяха издълбали на корекоредутски:
От голямото широко море дойде нашият дебел бял вожд. Това е мястото, където той изплува, когато цъфтеше хлебното дърво. Нека остане все така дебел и великолепен, какъвто беше тогава!
Капитан Дългия чорап прочете на децата надписа с глас, който трепереше от вълнение. После шумно се изсекна.
Когато слънцето започна да потъва и се приготви да изчезне в безкрайните обятия на Южното море, тъпаните на корекоредутите призоваха всички на площада за празненства и управление, който се намираше в средата на селото. Там беше поставен красивият трон на крал Ефраим, направен от бамбук и украсен с червени екзотични цветя. От този трон той управляваше. За Пипи корекоредутите бяха приготвили по-малък трон, близо до този на татко й. А сега съвсем набързо бяха сковали и две бамбукови столчета за Томи и Аника.
Тъпаните зазвучаха все по-гръмко, когато крал Ефраим с голямо достойнство зае мястото си на трона. Той беше свалил синия си костюм и беше в кралски одежди — с корона на глава, с пола от лико, с огърлица от зъби на акула на врата, а на глезените имаше дебели гривни. Пипи седна непринудено на своя трон. Тя все още беше с малката кърпа около бедрата, но беше втикнала в косата си няколко бели и червени цветя, за да стане по-елегантна. Същото беше направила Аника. Но Томи не. Нищо не можеше да го застави да се закичи и с цветя.
Крал Ефраим нали беше отсъствувал дълго време, та сега се зае да управлява с всички сили. Междувременно малките черни корекоредутчета се приближиха до трона на Пипи. По някаква необяснима причина бяха си втълпили, че бялата кожа е много по-красива от черната и затова колкото по-близо идваха до Пипи, Томи и Аника, толкова по-голямо ставаше тяхното почитание. Пък освен това Пипи беше и принцеса. Когато стигнаха до нея, всички се хвърлиха на колене и сведоха чела към земята.
Пипи бързо скочи от трона.
— Какво виждам? — възкликна тя. — И тука ли играете на нещотърсачи? Хайде, и аз ще участвувам.
Тя коленичи и започна да души наоколо.
— Сигурно преди нас оттук са минали други нещотърсачи — каза тя след малко. — Дори и карфица няма — честна дума!
Тя седна отново на трона си. Едва беше сторила това, когато децата отново сведоха пред нея глави до земята.
— Да не сте загубили нещо? — попита тя. — Тук, все едно, го няма, тъй че можете да станете.
За щастие капитан Дългия чорап беше от доста време на острова, та някои корекоредути бяха понаучили неговия език. Естествено, те не знаеха какво означават такива сложни думи като «наложен платеж» и «генерал-майор», но все пак бяха запомнили доста неща. Дори и децата знаеха най-обикновени изрази като «не пипай» и други такива. Едно момченце на име Момо говореше езика на белите доста добре, защото, често се въртеше около колибите на екипажа и слушаше какво си говорят мъжете. А едно сладко, малко черно момиченце Моана не беше по-назад от него.
Сега Момо се опита да обясни на Пипи защо стоят на колене пред нея.
— Ти мноко хубав принцес — рече той.
— Аз съвсем не мноко хубав бял принцес — отговори Пипи на развален корекоредутски. — Аз съм си просто Пипи Дългото чорапче и повече не ме е грижа за тоя трон.
Тя скочи на земята. Същото направи и крал Ефраим, защото беше привършил с държавните въпроси.
Слънцето потъна като червено кълбо в Южното море и скоро на небето пламнаха хиляди звезди. Корекоредутите запалиха огромен огън на площада и крал Ефраим, Пипи, Томи, Аника и хората от екипажа на «Лудетина» се разположиха на тревата, за да гледат как корекоредутите танцуват около огъня. Глухият звук на барабаните, странният танц, чудните ухания на хиляди незнайни цветя в джунглата, искрящото от звезди небе над главите им — всичко караше Томи и Аника да изпитват някакво много особено чувство. Вечните вълни на морето ечаха като мощен акомпанимент.
— Мисля, че този остров е просто чудесен — каза Томи, когато тримата бяха си легнали в своята малка уютна колиба под кокосовата палма.
— И аз мисля така — каза Аника. — Не си ли съгласна, Пипи?
Но Пипи лежеше безмълвно с крака върху възглавницата, според обичая си.
— Слушайте прибоя на океана — промълви тя замечтано.