Метаданни
Данни
- Серия
- Хрониките на Амбър (5)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Courts of Chaos, 1978 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Вихра Манова, 1994 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 98 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Допълнителна корекция
- Диан Жон (2011)
Издание:
Роджър Зелазни. Царството на хаоса
ИК „Бард“, София, 1994
Серия Хрониките на Амбър, №5. Роман.
Превод: Вихра Манова
Редактор: Александър Жеков
Художествено оформление на корица: „Megachrom“ — Петър Христов
Компютърна обработка: ИК „Бард“ — ООД — Линче Шопова
Формат: 84/108/32. Печатни коли: 10
Страници: 159. Цена: 39.00 лв.
Roger Zelazny. Courts of chaos
© 1985 by Roger Zelazny
© Вихра Манова, превод, 1994
© „Megachrom“ — Петър Христов, оформление на корица, 1994
© ИК „Бард“, 1994
История
- — Добавяне на анотация
- — Добавяне
- — Корекция
Статия
По-долу е показана статията за Царството на Хаоса от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
За информацията в тази статия или раздел не са посочени източници. Въпросната информация може да е непълна, неточна или изцяло невярна. Имайте предвид, че това може да стане причина за изтриването на цялата статия или раздел. |
Царството на Хаоса | |
The Courts of Chaos | |
Автор | Роджър Зелазни |
---|---|
Първо издание | 1978 г. САЩ |
Оригинален език | английски |
Жанр | фентъзи |
Вид | роман |
Поредица | Хрониките на Амбър |
Предходна | Ръката на Оберон |
Следваща | Козовете на съдбата |
„Царството на Хаоса“ (на английски: The Courts of Chaos) е петата книга от поредицата фентъзи романи на Роджър Зелазни „Хрониките на Амбър“. Издадена е през 1978 г. Това е последната книга, чийто разказвач е Коруин. Той най-накрая разбира за всички тайни планове на братята и сестрите си. Среща се със сина си – Мерлин, и помага за възстановяването на реда между Царството на хаоса и самия Амбър.
Предишна: | Поредица: |
Следваща: |
---|---|---|
Ръката на Оберон | Хрониките на Амбър | Козовете на съдбата |
I
… Амбър: висок и бляскав върху Колвир в средата на деня. Черен път: нисък и застрашителен през Гарнат на юг към Хаоса. Аз: нервно крача насам-натам, като от време на време спирам в библиотеката на двореца да попрочета нещо. Вратата на тази библиотека: затворена и залостена.
Вбесеният принц на Амбър седна зад бюрото и отново съсредоточи вниманието си върху отворената книга. На вратата се почука.
— Махай се! — извиках аз.
— Коруин, аз съм — Рандъм. Хайде, отвори. Нося ти дори обяд.
— Един момент.
Станах, заобиколих бюрото и прекосих стаята. Рандъм кимна, щом му отворих. Носеше поднос, който остави върху малка масичка, близо до бюрото.
— Много храна си донесъл — отбелязах.
— И аз съм гладен.
— Ами действай тогава.
Той ме послуша. Наряза месото и ми подаде едно парче, заедно с филия хляб. После наля вино. Седнахме и започнахме да се храним.
— Знам, че все още си бесен… — обади се след известно време Рандъм.
— А ти не си ли?
— Е, аз вероятно вече съм свикнал донякъде. Не знам. И все пак… Да. Беше доста безцеремонен, нали?
— Безцеремонен? — Отпих голяма глътка от виното. — Също като едно време. Дори по-зле. Действително бях почнал да го харесвам, докато се преструваше на Ганелон. А сега, като пое отново нещата в свои ръце, пак е така деспотичен, както винаги — даде ни купища нареждания, които не си направи труда да обясни и отново изчезна.
— Каза, че скоро ще се свърже с нас.
— Предполагам, че и предишния път е имал подобни намерения.
— Не съм чак толкова сигурен.
— А не даде и никакви обяснения за досегашното си отсъствие. Всъщност, на практика той не ни разкри нищо.
— Вероятно има свои основания за това.
— Започвам да си задавам един въпрос, Рандъм. Смяташ ли, че е възможно умът му вече да отслабва?
— Беше му достатъчно силен, за да те заблуди.
— С комбинация от животинска подлост и умение да се преобразява.
— И все пак успя, нали?
— Да. Успя.
— Коруин, а не ти ли се струва, че не желаеш той да разполага с ефективен план, че не искаш той да се окаже прав?
— Това е нелепо. Аз не по-малко от всеки друг искам тази каша да се оправи.
— Да, но като че ли предпочиташ отговорът да дойде от другаде.
— Накъде биеш?
— Ти отказваш да му се довериш.
— Признавам. Не съм го виждал — като него самия — от дяволски много време и…
Рандъм поклати глава.
— Нямах това предвид. Ти се дразниш от самото му завръщане. Прав ли съм? Надявал си се да не го видим никога повече.
Извърнах поглед.
— Май е така — отвърнах накрая. — Но не заради освободения трон или поне не само заради него. Причината е в татко, Рандъм. В него самия. Това е всичко.
— Знам — кимна той. — Ала трябва да признаеш, че преметна Бранд, което не беше никак лесно. Все още се удивлявам на изкусните му номера, с които накара теб да донесеш онази ръка от Тир-на Ногт и по някакъв начин подтикна мен да я дам на Бенедикт, погрижи се Бенедикт да се намира точно където трябва в нужния момент, така че всичко да стане както е искал и накрая си върна Рубина. Пък и все още е по-добър от нас в играта със Сенките. Управляваше ги от самия връх на Колвир, когато ни заведе до първичния Лабиринт. Аз не мога да направя това. Нито ти. И успя да надвие Жерар. Не ми се вярва умът му да отслабва. Мисля, че много добре знае какво върши и независимо дали това ни харесва или не, смятам, че той е единственият, който може да се справи със сегашното положение.
— Опитваш се да ми кажеш, че трябва да му вярвам ли?
— Опитвам се да ти кажа, че нямаш никакъв избор.
Въздъхнах.
— Предполагам, че си прав. Няма смисъл да се чувствам огорчен. И все пак…
— Безпокои те заповедта за нападение, нали?
— Да, освен всичко друго. Ако изчакаме повече, Бенедикт ще може да събере по-голяма войска. Три дена съвсем не са достатъчни, за да се подготви за подобно нещо. Особено, когато знаем толкова малко за врага.
— Може и да не е така. Той разговаря много дълго с Бенедикт насаме.
— И това, също. Тези отделни нареждания. Цялата тази тайнственост… Явно не желае да ни се довери повече, отколкото е необходимо.
Рандъм се засмя. Аз също.
— Хубаво — кимнах. — Вероятно и аз така бих постъпил. Но три дена подготовка за война… — поклатих глава. — Дано наистина знае нещо, което на нас ни е неизвестно.
— Имам чувството, че това ще бъде по-скоро еднократно нападение, а не война.
— Само дето не си направи труда да ни обясни какво ще нападаме.
Рандъм вдигна рамене и си сипа още вино.
— Може би ще ни каже, когато се върне. Ти не си получил някакви специални нареждания, нали?
— Само да стоя и да чакам. А ти?
Той поклати глава.
— На мен ми каза, че като му дойде времето, ще разбера. Поне се е разбрал с Джулиан, казал му е да държи отредите си в пълна готовност.
— Оо? Те не са ли в Ардън?
Рандъм кимна.
— Кога е наредил това? — поинтересувах се аз.
— След като ти си тръгна. Прехвърли Джулиан тук с неговата Фигура, за да му даде нареждания и после двамата заедно потеглиха на коне. Чух татко да казва, че донякъде ще язди с него.
— По източния склон на Колвир ли тръгнаха?
— Да. Аз ги изпратих.
— Интересно. Какво още съм пропуснал?
Той се размърда в стола си.
— Това, което ме тревожи. След като татко се качи на коня и махна за довиждане, изведнъж се обърна към мен и каза: „Дръж Мартин под око.“
— И нищо повече?
— Нищо. Но докато го казваше, се смееше.
— Просто естествено подозрение към новодошлия, предполагам.
— Тогава защо се смееше?
— Предавам се.
Отрязах си парче сирене и го изядох.
— Може да се окаже, обаче — продължих след това, — че идеята не е лоша. Нищо чудно да не го е казал от подозрителност. Възможно е да смята, че Мартин има нужда да бъде защитен от нещо. Или пък и двете. Или нито едното. Знаеш го какъв е понякога.
Рандъм се изправи.
— Не бях помислил за тази възможност. Ела с мен сега, а? Цяла сутрин седиш тук, горе.
— Добре. — Станах и пристегнах Грейсуондир. — Къде е Мартин, между другото?
— Оставих го на първия етаж. Разговаряше с Жерар.
— Значи е в добри ръце. Жерар тук ли ще остане или ще се върне при флота?
— Не знам. Той не желае да обсъжда дадените му нареждания.
Излязохме от библиотеката и се запътихме към стълбището.
Докато слизахме, долових отдолу неясен шум и ускорих крачка.
Погледнах над перилата и видях при входа на тронната зала групичка стражи, сред които се извисяваше едрата фигура на Жерар. Всички бяха обърнати с гръб към нас. Прескочих наведнъж последните няколко стъпала. Рандъм беше недалеч зад мен.
Запробивах си път.
— Какво става, Жерар? — попитах.
— Проклет да съм, ако знам — отвърна той. — Виж сам. Но не може да се влезе.
Жерар се дръпна встрани и аз направих крачка напред. После още една. И толкова. Сякаш се сблъсках с леко еластична и напълно невидима стена. А зад нея видях гледка, която стегна спомените и чувствата ми на възел. Вкамених се, страхът ме хвана за гърлото и обездвижи ръцете ми. Това не беше някакъв мръсен номер.
Мартин, усмихнат, все още държеше в лявата си ръка някаква Фигура, а Бенедикт — очевидно наскоро повикан — стоеше пред него. Наблизо, върху по-високата част от пода, до трона, се намираше някакво момиче, което беше с гръб към нас. Изглежда двамата мъже разговаряха, но не можех да чуя думите.
Накрая Бенедикт се обърна и като че ли каза нещо на момичето. След малко тя сякаш му отговори. Мартин се отдръпна и мина от лявата й страна. Докато момичето говореше, Бенедикт също се качи горе. Тогава успях да видя лицето й. Те продължаваха да разговарят.
— Момичето ми се вижда някак познато — обади се Жерар, който бе пристъпил напред и сега стоеше до мен.
— Може да си я мернал, когато мина покрай нас в деня, в който умря Ерик — предположих аз. — Това е Дара.
Чух го как рязко си пое дъх.
— Дара! — възкликна той. — Значи ти… — гласът му заглъхна.
— Не съм лъгал. Тя съществува.
— Мартин! — извика Рандъм, който се бе приближил от дясната ми страна. — Мартин! Какво става?
Не последва отговор.
— Мисля, че не може да те чуе — рече Жерар. — Изглежда тази бариера ни изолира напълно.
Рандъм се опита да мине със сила напред, ръцете му заблъскаха нещо невидимо.
— Хайде всички заедно да го бутнем — предложи той.
Пак тръгнах напред. Жерар също натисна невидимата стена с цялата си тежест.
След около половин минута без никакъв успех, аз се отказах.
— Няма смисъл. Не можем да минем.
— Каква е тази проклетия? — попита Рандъм. — Какво ни спира…
Имах известни подозрения — нищо повече, обаче — за това какво ставаше, може би. И то само, защото сцената ми се струваше смътно позната. Ала сега… Сега посегнах към ножницата, за да се уверя, че Грейсуондир е още там.
Там беше.
Тогава как можех да си обясня присъствието на неповторимия ми меч, с ясно различимата резба по острието, увиснал във въздуха там, където изведнъж се бе появил, без нищо да го държи, съвсем близо до трона, с връх, който едва докосваше гърлото на Дара?
Не можех да си го обясня.
Но всичко прекалено много напомняше за случилото се през онази нощ в града на сънищата в небето, Тир-на Ногт, за да бъде просто съвпадение. Тук отсъстваха допълненията — мракът, объркването, плътните сенки, бурните чувства, които бях изпитвал — и все пак сцената беше почти същата, като през онази нощ. Много приличаше. Но не бе съвсем точно подобие. Стойката на Бенедикт беше по-различна, той се намираше по-назад, тялото му бе наведено под друг ъгъл. Не можех да чета по устните на Дара, но се питах дали тя задава същите странни въпроси. Съмнявах се. Разиграващата се сцена — подобна и все пак различна от преживяната от мен — вероятно е била оцветена в предишния случай — ако изобщо имаше някаква връзка с него — от ефектите, предизвикани тогава от силите на Тир-на Ногт върху съзнанието ми.
— Коруин — обади се Рандъм, — това там пред нея ми прилича на Грейсуондир.
— Нали? — откликнах аз. — Но както виждаш, той ми виси на кръста.
— Не е възможно да има друг като него… нали? Ти разбираш ли какво става?
— Започва да ми се струва, че може и да разбирам. Ала нищо не мога да направя, за да го спра.
Изведнъж мечът на Бенедикт изскочи от ножницата си и влезе в стълкновение с онзи, който толкова приличаше на моя. За миг Бенедикт поведе бой с невидим противник.
— Дай му да разбере, Бенедикт! — извика Рандъм.
— Няма как да стане — казах му аз. — След малко той ще загуби ръката си.
— Откъде знаеш? — попита Жерар.
— По някакъв начин аз съм човекът, който се бие с него — обясних. — Това е другата страна на моето преживяване в Тир-на Ногт. Не знам как е успял да го постигне, но на тази цена татко си върна Рубина.
— Нищо не разбирам — поклати глава Жерар.
Въздъхнах.
— Няма да твърдя, че ми е ясно как го е направил — рекох. — Но не бихме могли да влезем, докато оттам не изчезнат две неща.
— Какви две неща?
— Гледай само.
Бенедикт бе преместил меча си в другата ръка. Блестящата му протеза се стрелна напред и се вкопчи в невидима цел. Двата меча се парираха взаимно, сключени под натиск, а върховете им плавно се движеха към тавана. Дясната ръка на Бенедикт продължаваше да стиска.
Изведнъж Грейсуондир се освободи и бързо замахна. Той нанесе ужасен удар по дясната ръка на Бенедикт, точно на мястото, където започваше протезата. Тогава Бенедикт се извъртя и за няколко мига действията му бяха скрити от нашите погледи.
После отново се обърна и падна на едно коляно. Лявата му ръка стискаше остатъка от дясната. Протезата висеше във въздуха близо до Грейсуондир. Тя се отдалечаваше от Бенедикт и се спускаше надолу, заедно с меча. Когато и двата предмета стигнаха до пода, те не се удариха в повърхността му, а преминаха през него и изчезнаха.
Политнах напред, с мъка запазих равновесие и влязох в тронната зала. Бариерата я нямаше.
Мартин и Дара първи се втурнаха към Бенедикт. Дара вече бе откъснала парче от наметалото си и превързваше раната, когато Жерар, Рандъм и аз стигнахме до тях.
Рандъм хвана Мартин за рамото и го обърна към себе си.
— Какво става? — попита той.
— Дара… Дара ми каза, че иска да види Амбър — обясни Мартин. — И тъй като вече живея тук, аз се съгласих да я пренеса и да я разведа наоколо. После…
— Да я пренесеш ли? Имаш предвид с Фигура?
— Ами… да.
— Твоята или нейната?
Мартин започна да хапе долната си устна.
— Ами, виждаш ли…
— Дай ми тази колода — нареди Рандъм и дръпна кутийката от колана на Мартин. Отвори я и се зае да разглежда картите.
— После реших да кажа на Бенедикт, тъй като той се интересуваше от нея — продължи Мартин. — Бенедикт пожела да дойде и да я види…
— Какво е това, дявол да го вземе? — възкликна Рандъм. — Тук има твоя и нейна Фигура, както и една на някакъв човек, когото никога досега не съм виждал! Откъде си ги взел?
— Дай да ги погледна — обадих се аз.
Той ми подаде трите карти.
— Е? — попита. — Бранд ли ги е правил? Той е единственият сега, който знае как се изработват Фигури.
— Никога не бих се доближил до Бранд — обади се Мартин, — освен, за да го убия.
Но аз вече знаех, че не са правени от Бранд. Просто не бяха в неговия стил. Нито пък напомняха стила на някого, когото познавах. Ала в този момент мислите ми не се въртяха чак толкова около стила. Те бяха заети по-скоро с чертите на третия човек, за когото Рандъм каза, че никога досега не го е виждал. Аз го бях виждал. От картата ме гледаше лицето на младежа, който се бе приближил към мен в Царството на хаоса с арбалет в ръка, познал ме бе и се бе отказал да стреля.
Протегнах напред Фигурата.
— Мартин, кой е това?
— Човекът, който направи тези допълнителни Фигури — обясни той. — Добави една и на себе си, след като вече се беше захванал. Не знам как се казва. Той е приятел на Дара.
— Лъжеш — обвини го Рандъм.
— Нека тогава Дара да ни каже — реших аз и се обърнах към нея.
Тя все още стоеше на колене до Бенедикт, макар че бе приключила с превръзката и той вече се изправяше.
— Какво ще кажеш за това? — размахах картата към нея. — Кой е този човек?
Дара погледна картата, после вдигна очи към мен. Усмихна се.
— Наистина ли не знаеш?
— Щях ли да питам иначе?
— Тогава погледни пак, а след това иди да се видиш в огледалото. Той е твой син, както и мой. Казва се Мерлин.
Не се поддавам лесно на шок, но в случая нямаше нищо лесно. Зави ми се свят. Но умът ми бързо пресмяташе. При съответните разлики във времето, всичко това беше възможно.
— Дара — промълвих с мъка, — какво всъщност искаш?
— Казах ти, когато минавах през Лабиринта, че Амбър трябва да бъде унищожен. Искам само да участвам пълноценно в това.
— Ти ще заемеш старата ми килия — заявих аз. — Не, другата до нея. Стража!
— Коруин, не избързвай — намеси се Бенедикт, като се изправи на крака. — Нещата съвсем не са толкова лоши, колкото изглеждат. Тя може всичко да обясни.
— Тогава да започва веднага.
— Не. Насаме. Само семейството.
Отпратих със знак стражите, които се бяха приближили при моя вик.
— Добре. Да отидем в някоя от стаите на горния етаж.
Бенедикт кимна, а Дара го подхвана за лявата ръка. Рандъм, Жерар, Мартин и аз ги последвахме навън. Хвърлих още един поглед назад, към празното място, където видението ми бе станало реалност. Така стояха нещата.