Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Maverick, 1994 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Иван Киров, 1994 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,3 (× 9 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране и разпознаване
- vens (2010)
- Корекция и форматиране
- beertobeer (2010)
Издание:
Макс Алън Колинс, Уилям Голдман. Мавърик
Американска. Първо издание
Издателска къща „Валент“, 1994
Печат ДФ „Балкан прес“
История
- — Добавяне
Бягството
Настъпи мигът.
Човекът наречен шериф Зейн Кошър се отправи към сейфа, който само той можеше да отвори и вещо завъртя шифъра. Мълвата бе стигнала до всички на кораба, хората бяха станали от леглата си и бяха изпълнили големия салон за финалното (и буквално) плащане на Първия годишен речен покер шампионат.
На който аз бях, разбира се, единствен и абсолютен победител.
Комодора, добре прикриващ недоволството си, наблюдаваше как Кош фактически се вмъкна в огромния сейф, за да извади заключената чанта с парите. Когато Кош се обърна и застана с лице към нас чантата бе в лявата му ръка, а в дясната бе единият от колтовете със седефени дръжки.
Сподавени възгласи изпълниха залата.
Но тежките думи на Кош бяха предназначени единствено към мен.
— Съжалявам, Брет… неприятно ми е, че победния ти ход трябва да приключи по този начин…
И както говореше, той пристъпваше назад към един отворен прозорец, голям прозорец, който гледаше към горната палуба.
Аз трепнах.
— Не прави това, Кош…
— Наистина съжалявам, момчето ми, но ти веднъж каза нещо, което не ми излиза от главата…
Той продължаваше да отстъпва, тълпата замръзнала под дулото на 45 калибровия пистолет.
— … Ти каза, че има само едно нещо в този живот по-важно то парите… и това са още пари.
— Не аз съм казал това — пристъпих напред. — Татко го каза.
— Стой си на мястото, момче! Не ми се ще да използвам това.
Продължих да пристъпвам напред.
— Мислиш ли, че ще можеш?
— Няма да те убия, признавам. Но със сигурност мога да те раня.
Замръзнах.
Той бе наполовина излязъл през прозореца, когато каза:
— Цял живот съм пазил закона, и какво имам сега? Посивели коси и репутация… — той вдигна рамене. — Когато видях всичките тези пари реших, че предпочитам парите пред репутацията.
И той изчезна през прозореца.
Стъпките му прокънтяха по палубата, а Комодора кресна на най-близкия барман.
— Дай ми пушка! Бързо!
Барманът измъкна една карабина изпод бара и му я подаде. Пешовете на сакото на Комодора се ветрееха, докато той бягаше след Кошър. Аз бях непосредствено зад него, а Анабел ме следваше по петите.
Кошър бе слязъл на долната палуба и скочи в една малка лодка, вързана край десния борд. Той откачи въжето и бързото течение го понесе надолу по реката.
Комодора се наведе през перилата и се прицели.
Аз сграбчих карабината и я измъкнах от ръцете му.
Той бе изумен.
— Какво по дяволите…?
Анабел стоеше до мен, зад нас се бе скупчила тълпата. Хладният бриз духаше в лицата ни, издуваше дрехите ни — същият бриз, който помагаше на мъжа с бялата шапка, който бързо гребеше, за да се отдалечи от нас. В краката му имаше пълна чанта с пари.
— Остави го — казах аз спокойно.
— Ти си луд, синко — каза Комодора.
— Той спаси живота ми — казах аз и свих рамене. — Губя само парите… пари, много важно… ще спечеля пак пари.
Анабел ме гледаше с възхищение, възхищение, което за пръв път виждах в очите й. Тя ме хвана под ръка и положи глава на рамото ми.
— Освен това — казах аз — получих това, заради което дойдох. Шампионската титла.
Комодора глухо се изсмя, сложил ръце на кръста, поклати глава и се усмихна с прекрасната си усмивка.
— Но това са половин милион долара, а ти просто ги остави да отплуват. Трябва ли да ти напомням това?
— Но това са моите половин милион долара — казах аз. — Трябва ли да ти напомням това?
Комодора обмисли думите ми.
— Виж сега — казах аз. — Този човек вероятно през целия си живот не е имал безчестна мисъл. И независимо какво казва, той се отказа от репутация, която е градил цял живот… Тази кражба ще го преследва до края на дните му.
Тълпата бе много тиха. Като че ли бе на погребение.
— Това е достатъчно наказание — казах аз и обърнах гръб на чезнещата в далечината лодка. — Няма да подавам оплакване срещу него.
Анабел плъзна ръката си в моята.
— Такава ли е волята ти, синко? — тихо попита Комодора.
— Такава е волята ми.
Той не се усмихваше и очите му изглеждаха леко влажни. Видимо бе трогнат.
— И аз знам нещо за парите, мистър Мавърик. Доста съм направил в този живот и имам намерение да направя още много.
Сега той говореше на тълпата, сбрана около нас.
— Този млад човек притежава повече мъдрост и повече разум да оцени истинското и стойностното, отколкото такъв стар мошеник като мен. Загубих няколко състояния и повече от една любима жена заради неестествената си жажда за пари и още пари. Днес… да вървят по дяволите парите… каня всички в салона, където пиенето е за моя сметка! Искам да вдигна тост за този истински шампион.
Комодора ме прегърна и сред аплодисменти и викове „Да живее!“ ние влязохме обратно вътре. Аз бях герой, а той удържа на думата си.
Само че само един тур.
В каютата си, помогнах на Анабел да си съблече жакета.
— Няма да ти го дам преди да си затвориш очите.
Прекрасна бе в блузата шемизета, макар и не толкова съблазнителна, колкото в роклята, която подчертаваше формите й.
— Какво е? — попита тя — нетърпеливо, щастливо, лакомо дете. — Бижу? Толкова обичам бижутата, Брет…
— Затвори очи. Ако ти кажа, няма да е изненада.
— О, обожавам изненадите!
И аз я изненадах.
Поставих нежно двете си длани върху раменете й и ги плъзнах надолу към гърдите й…
— Брет…
Сграбчих плата на блузата и я разпрах, разхвърчаха се копчета и конци. Махнах напълно блузата от тялото й, докато тя пискаше ужасено, очите й се кокореха, а ръцете прикриваха изложеното на показ.
Но не млечно бялата си кожа се опитваше да прикрие, нито хубавата си фигура.
Това, което неуспешно криеше тя, бе едно приспособление закрепено над комбинезона, смехотворно сложно (но ефективно), направено от ремъци, макари и сребърни тръбички, което започваше от дясната й ръка и изчезваше под полата й, дето бе закрепено за колената.
За да го задейства, трябваше само леко да разтвори колене, толкова леко, че и най-изисканата дама би могла да си го позволи, дори в смесена компания, и един метален нокът, държащ карта щеше да се плъзне през гънките на двойния ръкав и щеше да се озове в дланта й. Наричаха го машинката на Кеплингър, на името на мошеника изобретател, П. Дж. Кеплингър.
Веднъж го бях хванал да го използва.
Пуснах я.
Почервеняла от срам, тя седна намусено на леглото. Изглеждаше смутена, но не защото я виждах по комбинезон.
— Дори не съм го използвала — измърмори тя. — Сложих го по време на почивката и дори не съм го ползвала…
— Нямаше защо да го правиш. Ти си добър играч, Анабел. Стигна до финалния кръг и то заслужено.
— Може би затова не можах да се реша да лъжа в тази игра. Нали не смяташ, че у мен е проговорила съвестта?
— Би било жалко — казах аз.
— А всичко, което трябваше да направя, бе това… — и тя протегна напред длан, за да ми демонстрира съоръжението, но очите й се разшириха от учудване. — А, гледай, моля ти се!
— Какво? — седнах до нея.
Тя се усмихна огорчено и посочи машинката.
— Това чудо дори не работи. Гледай — тя вдигна пола, за да ми покаже картите, закрепени в долната част на приспособлението. — Блокирало е! Дори и да бях пробвала, нямаше да проработи…
— Мога ли… мога ли да ти помогна да го свалиш? Изглежда доста неудобно.
— Разбира се… ох. Внимателно. Боли… не, не така… да!
— По-добре свали тази пола…
— Да, май така ще е по-разумно. Ох, да… така е по-добре… ох, Брет…
Когато най-накрая хвърлих проклетата машина на земята, тя макар и със закъснение оправда предназначението си и едно асо пика се появи в металния нокът.
Но нито аз, нито Анабел в този момент се интересувахме много-много от карти.
„Лорън Бел“ спря в Хъгинс Джанкшън за въглища. Нямах нито желание, нито причина да се върна в Сейнт Луис. Тук можех да си купя кон и отново да тръгна по пътя си.
Това и казах на Анабел, докато слизахме по малкото подвижно мостче от палубата на кея, хванати под ръка:
— А сега накъде? — попитах я аз.
— Нанякъде — отговори тя доста тъжно.
Спрях и я погледнах — тя наистина бе красива. Слънцето блестеше силно, лъчите се пречупваха във водата и придаваха на реката цвета на масло. Но косата на Анабел бе още по-златна.
— Ама че съвпадение.
— Кое?
— И аз съм нанякъде. Защо не пътуваме заедно?
Тя наведе поглед.
— Искам да дойда с теб, Брет… ще бъде чудесно да тръгна с теб. Ще можем да водим такива великолепни спорове… толкова много години.
— Добре, тогава защо не искаш, Анабел?
— Може би някой ден, Брет скъпи. Но сега, точно сега, трябва първо да направя нещо друго.
— Какво?
Южняшкият й акцент изчезна.
— Искам да спечеля едно голяма игра сама.
Знаеше, че я разбирам.
Прегърнахме се. Целунахме се. Очите ни дълго се взираха едни в други.
После тя отново наведе поглед и каза:
— И умната, чуваш ли?
И тръгна обратно по мостчето.
— Анабел! Чакай!
Тя се обърна и трепна, все едно че да ме види отново означаваше само още страдание, което трудно можеше да понесе.
Приближих се и й подадох портмонето, което преди миг бях задигнал от чантичката й.
Усмихна се глупаво, но бе впечатлена.
— Не е зле — каза тя. — Не е зле за начинаещ…
— Значи все още има надежда за мен?
Тя кимна и като прибра портмонето си в чантичката, измъкна джобния ми часовник отнякъде и го постави в дланта ми.
— Има, и за двамата ни — каза тя.
А после се обърна и хукна така бързо по мостчето, като че ли бе наистина развълнувана от раздялата или пък бе задигнала нещо друго.