Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- 復活 の 日, ???? (Пълни авторски права)
- Превод от японски
- , 1989 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,3 (× 15 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране разпознаване и корекция
- hammster (2009)
Издание:
Сакьо Комацу. Денят на възраждането
Роман
Книгоиздателство „Георги Бакалов“, Варна, 1989
Библиотека „Галактика“, №87
Редакционна колегия: Любен Дилов, Светозар Златаров, Елка Константинова,
Агоп Мелконян, Георги Марковски, Димитър Пеев, Огнян Сапарев, Светослав Славчев
Рецензент: Людмила Холодович
Превод от японски: Людмила Холодович, Нако Стефанов
Консултанти: Стефан Лефтеров, д-р Петър Манолов
Редактори: Нако Стефанов, Людмила Холодович
Оформление: Богдан Мавродинов, Жеко Алексиев
Рисунка на корицата: Текла Алексиева
Художествен редактор: Иван Кенаров
Технически редактор: Ангел Ангелов
Коректори: Паунка Камбурова, Янка Енчева
Японска, I издание
Дадена за набор на 6.III.1989 г. Подписана за печат на 17.VII.1989 г.
Излязла от печат месец август 1989 г. Формат 70×100/32. Изд. №2243.
Цена 2 лв. Печ. коли 20,50. Изд. коли 13.27. УИК 14.63
Страници: 328. ЕКП 95366. 15531. 5637–413–89
Книгоиздателство „Георги Бакалов“ — Варна
Държавна печатница „Георги Димитров“ — София
Ч 895.6–31
© Людмила Холодович, предговор, превод, 1989
© Нако Стефанов, превод, 1989
© Богдан Мавродинов и Жеко Алексиев, библиотечно оформление, 1979
© Текла Алексиева, рисунка на корицата, 1989
c/o Jusautor, Sofia
復活 の 日
小松左京
角川文庫
История
- — Добавяне
Част втора
ДЕНЯТ НА ВЪЗРАЖДАНЕТО
Глава I
ВТОРАТА СМЪРТ
„И смъртта, и ада хвърлени бидоха в езерото огнено. Това е втората Смърт“
1
Доклад ST 3006
В този свят съществуваше единствено белият цвят. Движеха се само вълнистите ивици на светлосенките и само вятърът, подобно на бял дим, се носеше със страшна скорост над неравната повърхност на земята, покрита с дебел слой вледенен сняг. Сред бурята стоеше Йошидзуми. Беше облечен в защитен костюм, носеше очила и маска. Бе стъпил здраво в замръзналия сняг, обърнал гръб на вихрушката. Снежинките проникваха през дрехите му, той усещаше, че пръстите му се вдървяват, но продължаваше да стои, без да обръща внимание на това. Погледна нагоре — по тъмното небе се носеше като разсипана пепел черен прах. И изведнъж цялата гледка като че ли избледня.
— Йоши!… — дочу се сред воя на виелицата. Беше Стив Хасвей от изчислителния център на станцията „Макмърдоу“. Може би резултатите от изчисленията бяха готови?
Ръката на Стив стисна рамото на Йошидзуми, той се обърна, а вледенените му пръсти изхрущяха.
— …? — Стив викаше, но вятърът отнасяше думите му. Йошидзуми усети само, че Стив го хвана здраво за рамото. С общи усилия двамата се добраха до станцията. Йошидзуми си мислеше, че се е отдалечил само на десетина метра, а се оказа, че неусетно се е озовал на повече от двадесет.
Когато отвориха двойните врати на станцията и влязоха вътре, Йошидзуми свали защитното облекло и разтри бузите и пръстите си. Те бяха изтръпнали, но лека-полека започваше да ги усеща.
— Какво правеше навън — попита Стив. — Помислих, че искаш да се самоубиеш.
Йошидзуми мълчеше и старателно масажираше връхчетата на пръстите си.
— Може би японците изразяват тъгата си, като стоят сами сред бурята? — с лека подигравка каза Стив. — Говори се, че „Нереида“ минала покрай бреговете на Япония. Смятам, че е по-добре да не се срещаш с никого от екипажа й.
Без да отговори, Йошидзуми окачи над тръбата на парното защитното си облекло. Топящият се сняг започна да се стича по тръбата.
— Перфокартите? — попита Йошидзуми и тръгна по коридора към залата, където се получаваха резултатите от изчисленията.
— Готови са… — кимна Стив. — А, да, забравих да ти кажа, щом получиш точния резултат, искат да информираш…
— Кого? Тези от географската комисия ли? Та нали вече им оставих един доклад.
— Не, не са те… А от административната комисия.
— От административната комисия ли?! — Йошидзуми спря. — Защо пак те се интересуват от промените в земната кора? Не разбирам. Това е много далече на север.
— Откъде да знам? — Стив вдигна рамене. — Изглежда, доста се интересуват от доклада ти. Преди малко се обадиха и на мен, питаха къде си.
Стив каза истината. Когато Йошидзуми влезе в залата, където се правеха изчисленията и в която жужаха няколко компютъра, той видя върху малкото си бюро планина от готови перфокарти и няколко бележки, забодени с карфици.
„За Й. Обаждаха се от административната комисия. Искат спешно да говорят с теб по въпроса, засегнат в доклада ти ST 3006, представен в Обединеното измервателно управление.“
„Йошидзуми! Търсиха те големци от Върховния съвет. Искат да получат лично от теб обяснения във връзка с доклада ти. 14 часа 30 минути. Спим“
„За негово превъзходителство Йошидзуми. Лично обаждане от адмирал Конвей. 14 часа 42 минути.“
Последната бележка гласеше:
„Йошидзуми. Искат да съобщиш в секретариата на административната комисия кога ще приключиш последните изчисления. Да присъствуваш на извънредното заседание на Върховния съвет и по възможност подробно да подготвиш доклада ST 3006, представен от теб на отговорниците на географската комисия.“
Докато размишляваше върху написаното, Йошидзуми се приближи до телефона. На слушалката беше прикрепено късче от перфокарта, върху него с неравен почерк бе надраскано:
„По спешност. Телефонирай в секретариата на административната комисия.“
Йошидзуми вдигна слушалката. Щом чу гласа му, телефонистката веднага го свърза със секретариата.
— Йошидзуми? — обади се строг глас с руски акцент. — Къде си бил?
— Навън. Да подишам чист въздух — отвърна Йошидзуми. — За какво ме търсихте?
— Кога ще бъдат готови резултатите от твоите изследвания?
— Вече подготвих перфокартите, сега ще правя комплексен анализ, мисля да обобщя резултатите в един доклад.
— Не можеш ли да обясниш още сега, без да правиш този анализ?
— Специалистите ще могат да разберат, но… Ако се добавят още няколко факта, ще стане съвсем ясно и за неспециалистите.
— Тогава направи го. Но трябва да обясняваш възможно най-простичко, понеже във Върховния съвет има не само учени, но и военни.
— А какво стана с моя доклад, представен на географската комисия?
— Не знам — отвърна Попов. — Но както и да е, искат да свършиш тази работа. Колко време ще ти отнеме?
— Общият доклад ли?
— Не чак толкова подробно, само трябва да обясниш на всички.
— Момент… — Йошидзуми погледна перфокартите, където се нижеха редици символи. — Да речем, пет часа.
— Не може ли по-бързо? — попита Попов. — Точно сега се събраха най-видните хора от всички станции. Щом времето се проясни, някои ще искат да се върнат в станциите си.
— Ако имах два компютъра… — Йошидзуми огледа залата. — Но е само един.
— А с два за колко време ще успееш?
— За два и половина, три часа.
— Повикай отговорника на залата — каза Попов.
Йошидзуми направи знак на отговорника, който случайно минаваше оттук.
— Не мога, Попов — извика той в слушалката. — Не мога да спра операциите по средата.
— Данните за обработка са заложени — обади се Стив.
Изглежда, че Попов каза нещо на отговорника, който изцъка, а после се обърна към Стив:
— Е, спри подготовката за номер четири — и върна слушалката на Йошидзуми.
— Ще стигнат ли номер четири и номер три? — попита го Попов.
Йошидзуми помисли малко, а после попита:
— Свободен ли е мултиплициращият интегратор? Трябва да изготвя синоптична карта.
Отговорникът се вдигна на пръсти и хвърли поглед към голямата машина в единия ъгъл на залата.
— Сега е свободен. Можеш ли да работиш с него?
— Добре ще е, ако някой ми помогне.
— Стив! — провикна се отговорникът. — Ела да помагаш! Има заповед от секретариата да се създадат максимални удобства.
Стив сложи камара от перфокарти в сортировъчната машина. Работата беше много сложна, защото веднъж разпределените перфокарти се сортираха отново, минавайки на групи през специална система, След това те се обработваха за трети път, като се записваха на магнитна лента по формулата на Йошидзуми.
Йошидзуми изготви две изчислителни програми. Една част от перфокартите, които излизаха от компютър номер две, се предаваха в компютър номер четири, а другата се изчисляваше отделно и се разпределяше, за да се подаде по три схеми в мултиплициращия интегратор. Накрая Йошидзуми избра от хранилището негативи с картата на Северна Америка и на Аляска и ги отпечата върху голям лист фотохартия за метеорологични съобщения. След това направи обемно сканиране, върху което с тайпографа се напечатаха изобарите, изотермите, направлението на вятъра. Стив облекчено въздъхна, когато колегата му направи знак, че всичко е наред. Йошидзуми погледна часовника. Бяха изминали вече час и двадесет минути. Трябваха още тридесет минути, за да се извърши цялостната проверка. Когато всичко беше готово, той се обърна към Стив и му посочи да включи компютъра. Започна да се подава филм с ширина една трета от инча. Лампите на трите компютъра трескаво замигаха, а след няколко минути затрака и скенерът.
2
„Възмездието е в мен и аз ще го въздам“
Членовете на Върховния съвет се събраха в заседателната зала, в която преди се помещаваше щабът на военноморските сили. Имаше представители от всички станции. Присъствуваха и капитан I ранг Маклауд, капитан III ранг Зощенко, професор Висконти от географската комисия, професор Яманака — прекият началник на Йошидзуми, двама американски офицери от военновъздушните сили на САЩ, които Йошидзуми познаваше само по физиономия, двама служители на НАСА и още двама души, единият от които приличаше на американец, а другият — на руснак. Заседателната зала представляваше стая с нисък таван, в която освен голямата груба маса нямаше нищо друго. Пред масата имаше екран, няколко интерфона, един телефон, микрофон и малка масичка за напитки. Върху екрана се виждаше емблемата на Федерацията на Южния полюс, която наподобяваше емблемата на ООН — в центъра бе изрисувана Антарктида, а отгоре бяха начертани концентрични кръгове и радиални лъчи, изобразяващи паралелите и меридианите. От двете страни на емблемата бяха подредени знамената на някогашните държави.
— Йошидзуми — адмирал Конвей откри заседанието без всякакво предисловие, — след като се запознахме със съдържанието на доклада ти, който представя резултатите от проучванията в твоята научна област, направени по време на пътуването на „Нереида“ в северното полукълбо, ние много се заинтересувахме от изводите. Поискахме мнението на професорите Яманака и Висконти. И двамата ни отговориха, че като специалист притежаваш необикновени способности и твоите изводи заслужават доверие. Затова Върховният съвет иска да чуе лично от теб по-подробни обяснения във връзка с изключително голямата опасност, която заплашва всички ни…
Йошидзуми не разбираше за какво става дума и се подразни. Изглежда, се беше случило нещо. И то нещо, което има връзка с неговия доклад. И тези, които са се събрали тук, искат още веднъж да се уверят в тази връзка. Изключително голяма опасност!? За какво става дума? Южният полюс е безкрайно отдалечен от другите континенти, а неговият доклад се отнася за район, който се намира на противоположната част на земното кълбо.
— Обяснете, моля — обади се професор Попов, — по възможност по-просто, за да могат всички да разберат.
— Преди всичко — започна Йошидзуми, без да знае как да обясни така, че да могат и неспециалистите да го разберат, — както ви е известно, моята специалност е сеизмологията.
Всички заслушаха напрегнато. Йошидзуми постави на екрана картата, която бе изготвил в компютърната зала.
— Аз се занимавам главно с изследвания на динамиката на структурата на земната кора, но не и с измервания на земната повърхност и прогнозиране. Преди да дойда на Южния полюс, изследвах с методите на статистическата физика главно различни явления в земната кора. Когато правех изследвания чрез допускане на функционална зависимост между някои неадекватни явления, открих, че този метод с изключителна точност помага за предвиждането на земетресения. Преди четири години, непосредствено преди да дойда тук, представих научно съобщение пред японското сеизмологично дружество. Тогава на моя доклад не бе обърнато внимание заради бедствието, сполетяло света. На вас това ви е известно. По-късно, вече тук, добавих статистическа поправка към данните за слабото земетресение в околностите на Антарктическия полуостров и на Грейъмова земя, и също към данните за земетресението, регистрирано от професор Висконти в морето близо до Чили, когато преди две години той е бил там с Т–232. Мисля, че с помощта на моя метод е възможно с много висока точност да се предскаже мястото на земетресението, както и силата му и дълбочината на епицентъра.
Членовете на комисията насочиха погледи към втората карта, върху която с червен тайпограф бяха нанесени спираловидни линии и светлосенки.
— Този път беше невъзможно да се излезе на тихоокеанското крайбрежие на Северна Америка, затова правих измерванията на морското дъно в крайбрежната част. В сравнение с всички направени досега измервания получените резултати бяха доста необичайни както по големината на числените стойности, така и по тяхната взаимна връзка — Йошидзуми посочи картата. — Тези изобари са резултат от интерполацията, която направих, изследвайки зависимостта между гравитационните изменения, ъгъла на наклона на земния магнетизъм и измененията във вертикалните ъгли. Няма да се задълбочавам, само ще кажа, че получените по този начин числени стойности — на функцията, която сме означили с Е — свързват адекватни неща. Местата, отбелязани тук със светлосенките, са получени аналитично от стойностите на Е. Те показват динамичното налягане на земната кора и са получени чрез отчитане масата на континенталния масив и други фактори.
Йошидзуми се обърна към картата на Аляска:
— В повечето случаи странни явления се наблюдават в крайбрежната тихоокеанска зона на Северна Америка. Мисля, това доказва, че дейността за образуването на нови континенти се е активизирала за много кратък период, като особено учудващи са високите стойности, измерени по морското дъно около Аляска. Тоест става дума за големи аномалии в земния магнетизъм и земните токове, а също и за отрицателни отклонения в гравитацията и отрицателен дефект на масата, които са толкова големи, че не могат да бъдат отчетени с измервателни уреди.
Йошидзуми се извърна към членовете на комисията. Никой не помръдваше. Той продължи:
— При измерванията в крайбрежната част стана ясно, че там гравитационните аномалии бързо стават положителни вследствие на положителния дефект на масата под континента. И като потвърждение на това предположение регистрирахме активизирането на много вулкани, включително и на недействуващите, като се започне от вулкана Маккинли в планинския масив на Аляска. Мисля, всички знаете, че поясът на положителните аномалии в резултат от промените в насрещните течения на магмата често съвпада с пояса на вулканичната дейност.
Йошидзуми замълча и огледа присъствуващите. По безизразните, но силно напрегнати лица не можа да разбере дали в края на краищата те разбират нещо, или очакват той да продължи.
— Знаем, че Аляска се намира в тихоокеанския огнен пръстен, тоест в средата на тихоокеанската сеизмична зона, но все едно, промените, които са настъпили за толкова кратък период — става дума не за периода отпреди две години, когато професор Висконти е правил там измервания, а за няколко месеца, които изминаха от времето, когато аз бях там с „Нереида“, — са големи, направо да ги наречем — необикновени. Сега в морето около Аляска морското дъно бързо потъва. Това показва, че наоколо непрекъснато стават малки тектонични земетресения — продължи Йошидзуми. — Сега дефицитът на гравитацията на морското дъно около тихоокеанския бряг на Северна Америка не е чак толкова необикновен, колкото например дефектът на масата на морските падини край външната линия Суматра-Ява. Но положителните и отрицателните промени около Аляска са се появили за изключително кратък период и на много малко разстояние в успоредни зони. Може да се предположи, че са се появили необичайно бурни насрещни течения на магма под континенталния масив и на морското дъно в крайбрежната част. Известно ви е, мисля, че под почвата магмата се движи изключително бавно — обикновено скоростта е около сантиметър за година. От улегналите части на почвата магмата се измества към горния слой на земната кора, в резултат на това възниква дефект на масата, гравитацията намалява и се появяват морски падини и геосинклинали. В издигнатите части на почвата, напротив, магмата се издига и възникват положителни отклонения в гравитацията. И така, в по-ниските части на земната кора се наблюдава появата на морски падини и геосинклинали, а в издигнатите части — планини и вулкани.
— В такъв случай — обади се норвежкият представител Бьорнсен — би трябвало да стане земетресение?
— Да, почти е сигурно — отвърна Йошидзуми. — Всъщност не само аз, но и всеки, който измери такива необикновени отклонения, навярно ще може да предскаже появата на големи промени в земната кора.
— Дали знаеш защо за толкова кратък период са възникнали промени в насрещните течения на магмата? — попита белгийският представител Бланшо.
— Да ви кажа право, не знам — вдигна рамене Йошидзуми. — Не мисля, че има някаква връзка с голямото земетресение в Анкоридж през 1964 година. Но както и да е, това ще бъде най-голямото земетресение в Аляска след 1964 година и може би ще се проявят процеси на възникване и оформяне на континенти. Засега ние познаваме толкова малко земната кора, че не ни остава нищо друго, освен да съпоставяме вътрешните фактори на процесите при образуването на континентите.
Присъствуващите изпитаха чувството, че подът сякаш в миг се отдели от повърхността на земята и ги понесе нанякъде. Плаваща земя, земя, която плава като айсберг в силициомагнезиевия слой. „Непоклатима като скала“, „неподвижна като планина“ — хората в миналото са смятали земята за нещо стабилно. Но в действителност земята плава в море от магма, море, в което, както и във всяко друго, има водовъртежи и насрещни течения, вълни и бури. А континентите се носят като изсъхнали листи по вълните на това море и хората живеят върху тези крехки листи.
— В такъв случай — обади се Бърнс, — можеш ли да съобщиш каква ще бъде силата на предстоящото земетресение, района на епицентъра и кога ще стане?
— Почти със сигурност — кимна Йошидзуми. — Е, разбира се, не със стопроцентова точност…
— Мисля, че методът на Йошидзуми за прогнозиране на земетресенията чрез анализ на различни отклонения в земната кора има изключително висока стойност — с прегракнал глас каза професор Висконти. — Ако светът не беше загинал, неговата хипотеза щеше да предизвика истинско сътресение в научните кръгове. Със сигурност щеше да получи и Нобеловата награда.
Йошидзуми горчиво се усмихна: „Нобеловата награда… слава… шумотевицата на журналистите… Щом е загинал светът, който обичаше шумните празници, славата вече няма значение.“
— В доклада на Йошидзуми — обади се професор Яманака — всички данни са проверени и мисля, че изводите му са правилни. Методът за измерването също така заслужава доверие.
— В такъв случай — каза адмирал Конвей, — къде ще стане земетресението?
Йошидзуми посочи картата на Аляска, след това прокара с ръка две линии във въздуха и показа точката на тяхното пресичане:
— Епицентърът ще бъде приблизително в тази точка с радиус сто километра.
— На континента ли?
— Да, на континента — кимна Йошидзуми и продължи. — По принцип би трябвало да стане край зоната с отрицателни промени в гравитацията, където са се образували морски падини. Но сега може би това земетресение ще стимулира и друго на самия континент, при което има вероятност да го промени до неузнаваемост.
— Искаш да кажеш — прекъсна го адмирал Конвей, — че двете земетресения ще започнат едновременно?
— Да. Единият епицентър ще бъде на дълбочина сто метра под земята, а вторият по-дълбоко — може би на двеста-триста километра.
— Силата и времето?
— Ние знаем приблизително масата на Аляска и така можем да пресметнем, че силата на земетресението ще бъде около 8,6–9 бала.
— 8,6–9 бала?! — извика един от офицерите на военновъздушните сили на САЩ. — Това ще бъде най-силното земетресение, регистрирано през цялата история на цивилизацията!!!
— Да, така е. От регистрираните досега земетресения най-силното е било в Чили. Силата му е била над осем бала, а силата на голямото земетресение в района Канто в Япония през 1923 година е била 7,8 бала.
— А щетите? — попита адмирал Конвей.
— Всички наземни съоръжения, включително и най-здравите, ще бъдат разрушени. Също и повечето подземни съоръжения — каза Йошидзуми.
Всъщност хората са започнали да регистрират земетресенията съвсем отскоро. За една-две хиляди години в писмената история на човечеството са отбелязани малък брой земетресения. Ще бъде погрешно да се твърди, че вече не е възможно такова страшно земетресение, при което за кратко време е потънала легендарната Атлантида. Земята се разтваря, морето поглъща отломъци от континентите, горите се топят като восък. Йошидзуми гледаше пребледнелите, подобни на маски лица и изведнъж му стана малко смешно: „Щети на земните съоръжения! Та нали ще бъдат разрушени вече отдавна мъртви градове, безлюдни развалини. Няма да пищят и да се молят жените и децата, няма да крещят мъжете, изправили се срещу бедствието, тътенът ще изпълни вече затихнали, пусти градове. Сградите ще рухнат, а улиците ще бъдат затрупани под планини от тухли. Това ще бъде втората смърт на човечеството. Каква ирония!“
Йошидзуми бе израснал в страната на земетресенията, със собствените си очи бе виждал ужаса от тези бедствия в провинцията Фукуи, в Ниигата и оттогава бе решил да посвети живота си на изучаването на това явление. И сега, когато благодарение на неговите изследвания вече съществуваше възможност за борба със стихията, нямаше хора, на които това би донесло някаква полза.
— Господа! — иронично каза Йошидзуми. — Искам да ви кажа, че няма защо да се притеснявате толкова. Промените в земната кора стават на противоположната страна на земното кълбо. Тук, на Южния полюс. Ще се усети нищожен трус, който няма да ни засегне. Дори няма да се появи цунами. А и Аляска сега е безлюдна. Най-страшното, както знаете, е станало преди четири години. Самият аз, когато писах този доклад, бях малко развълнуван. Но в същото време си мислех: „Защо ли правя всичко това?“ Промените, които ще настъпят на 16 градуса северна ширина, нямат никаква връзка с Южния полюс.
Но хората, които го слушаха, изглеждаха все тъй разтревожени и угрижени.
— Не разбирам — учудено каза Йошидзуми. — Казвам ви, на Аляска няма живи хора, а за нас опасност не съществува.
— Не е така — адмирал Конвей се надигна. — В Северна Америка наистина няма живи хора, но е останало живо нещо друго…
— Какво? — Йошидзуми неволно се наведе напред. — Какво е оцеляло?
— Човешката ненавист — отвърна адмиралът. — Тази ненавист е останала на земята и след като хората са загинали…
— Не ви разбирам — Йошидзуми изгледа присъствуващите.
— Това е един абсурд! — обикновено спокоен, сега адмиралът скочи и удари с ръка по масата. — Наистина абсурд. Направо като билярдна игра. Казват, че ударът по топчето зависел от ръката на бога. Но богът, който познавам аз, не е бог за хората. Той управлява природните закони, но не забелязва човешките. А пък и човекът сам предизвиква природните бедствия.
— Игра на билярд? Какво искате да кажете? — Йошидзуми беше направо объркан.
— Добрият играч на билярд не се цели направо в топчето, което е най-далече. Цели се в топчето, което е най-близо, то улучва следващото и така, докато и последното топче падне в дупката.
— Не разбирам какво имате предвид — каза Йошидзуми.
— Аз нищо не съм казвал досега на останалите членове на Върховния съвет — едва сдържайки гнева си, Конвей огледа присъствуващите. — Наистина това е абсурдно. И причината за този абсурд е най-абсурдният президент, който сме имали от създаването на Щатите, и изградената от него система за отбрана.
— За предишния президент ли става дума? — попита Йошидзуми.
— Да, той беше крайно десен реакционер, какъвто човек трудно може да си представи, съмишленик на банда, наречена едри капиталисти от Юга. Атила на XX век. Човек, който смяташе за мъжество и справедливост най-ужасните средства на средновековната инквизиция, произвола, насилието, неотстъпчивостта, изолираността. Той не проумяваше развитието на историята и преди шест години имаше намерение да обяви война на „червените“. И досега не мога да разбера защо американският народ избра такъв президент. Военен съм, но тогава и аз бях отчаян от изостаналото мислене на моята страна.
— И какво е направил този Силвърланд?
— „Възмездието е в мен и аз ще го въздам“ — това бе любимият му цитат от Библията. Именно той е създал АСР.
— АСР?
— Майор Картър! — извика Конвей.
Надигна се висок слаб мъж, когото Йошидзуми досега не бе забелязал.
— Господа! Искам да ви представя майор Картър, който преди е служил в Министерството на отбраната, ползувал се е с голямо влияние по времето на Силвърланд и е взел участие в създаването на проекта АСР. По време на управлението на следващия президент той промени своите убеждения и пристигна тук, за да ме следи. Но оттогава изминаха няколко години и това вече няма значение. Нека сега майор Картър ни разкаже за АСР. В армията на САЩ малцина знаят за тази система.
— АСР — започна с безизразен глас майор Картър, — автоматична система за реагиране, създадена преди осем години от президента Силвърланд и генерал Гърланд, тогавашния началник на Обединения генерален щаб…
3
Голямата игра
— От 50-те години системата за атомна самоотбрана на САЩ, както знаете, навлезе в тъй наречената епоха на „война чрез натискане на бутона“, която започна от системата за ранно откриване на балистични ракети. В същото време бе създадена и системата за мигновена война, като всички установки бяха съсредоточени в базите за междуконтинентални балистични ракети, които подобно на мрежа се разпростряха в САЩ и в целия свят. Това създаде една непредвидена опасност, а именно че в системата, която бе изградена от изключително точни автоматични устройства, съществуваше един доста нестабилен фактор — всички те зависеха от хората, от тяхната преценка, която понякога е твърде субективна.
Картър беше блед и говореше много високо:
— Мисля, тук присъствуват мнозина, които си спомнят, че от края на 50-те и началото на 60-те години ядрената психоза сред военните, имащи отношение към отбраната, се превърна в проблем.
През 1957 година по време на учебен полет в небето над щата Ню Джорджия бомбардировач Б–57 по погрешка изпусна водородна бомба. Тогава бомбата не се взриви заради Предпазното устройство. Но по-късно, при разследването, се изясни, че пет от предпазните устройства не били в изправност и е задействувало само последното, като по този начин взривът е бил предотвратен. Тогава неофициално започнаха да обсъждат въпроса, какво би станало, ако тази бомба се бе взривила над територията на САЩ. Можело е да възникнат две ситуации: първата — системата за отбрана да няма време да установи каква е бомбата, дали е хвърлена от самолет на противника, или е изпусната случайно от наш самолет, и да даде заповед за ответен удар, а втората — Някой войнолюбец от междинните служби, дори и да е знаел, че бомбата е изпусната от американски самолет, би могъл за издаде заповед за ядрена атака, за да демонстрира колко е доблестен. Ето защо още в онези години човешкият фактор в системата за ядрена отбрана се превърна в проблем.
В душите на слушателите се надигаше нещо мъчително. Епоха на ядрен терор, унищожителни войни, огромни запаси от оръжия, механични мрежи за взаимно унищожаване — далечният кошмар на времената, когато светът бе съществувал. Не бяха изминали и четири години, откакто човечеството бе загинало, но сега, когато хората слушаха разказа на майор Картър, всичко това им се струваше безумие. В крайна сметка светът и цивилизацията не бяха загинали от всеизгарящия огън, сипещ се от небето, а от миниатюрните организми, които не могат да се видят с просто око.
— През 1961 година — продължи Картър — млад офицер, служител в склада за ядрени оръжия, полудял. Той тръгнал към склада с пистолет. А се е случвало и военнослужещи от отбранителната система, обхванати от психоза, да посегнат към бутона. При медицинските изследвания на служещите в отбраната се оказа, че един процент от целия състав са в опасно психическо състояние и трябва да бъдат освободени. Десет процента бяха в нестабилно психическо състояние и се нуждаеха от задълбочен преглед и лечение. Така на една база в Гренландия служителите объркали луната, която се появила иззад облак, с ядрена ракета, обявили тревога, а в това време връзката с главната база на Аляска прекъснала, тоест отново възникнала възможност случайно да избухне война. Следователно при новата система възможността от случайна война в резултат на повреди в устройствата намаля, но, от друга страна, се увеличи опасността, дължаща се на човешкия фактор.
Всички внимателно слушаха думите на Картър, който продължаваше:
— През епохата на Кенеди бяха направени различни опити да се предотврати тази опасност, например бе невъзможно да се изстрелят ракети без ключа, достъп до който имаха само петима души, като последната атака на Противовъздушната стратегическа отбрана би могла да се извърши само със заповед на президента. Но Кенеди беше първият, който разбра, че всички опити за осигуряване на безопасност всъщност се свеждат до избора на един от двата варианта: първият — да се продължи по пътя, който би довел до случайно избухване на война и в крайна сметка би предизвикал гибелта на човечеството, а вторият — да се демонтира цялата система.
Всички имаха чувството, че става дума за избора на Цезар — да премине или да не премине Рубикон. Същият беше и изборът на един политик преди десет години…
— Силвърланд се отклони от пътя, предпочетен от Кенеди. От момента на своето избиране той открито заяви, че ще смаже Съветския съюз. Когато Силвърланд влезе в Белия дом, опасността от случайното избухване на войната се увеличи. Въпреки че не забравяха дълга си, голяма част от военнослужещите, заети в отбраната на страната, дълбоко в себе си желаеха войната да бъде предотвратена. Със започването на президентството на Силвърланд ужасът от войната стана за тях тежко психическо бреме и в резултат опасността от случайното й избухване, предизвикано от човешкия фактор, се увеличи. Тогава Силвърланд се свърза с генерал Гърланд, ултрадесен военен, негов горещ привърженик, и реши да създаде собствена система за ядрена стратегия. АСР беше крайното, строго секретно звено в тази система.
И Гърланд, и Силвърланд, които се ползуваха с толкова лоша слава, бяха вече мъртви. И все пак Йошидзуми усети как дланите му изведнъж овлажняват.
— Силвърланд имаше две фобии — продължи Картър. — Той се преструваше на широк човек, надраснал дребнавостите, но подобно на другите брутални политици зад тази негова широта се криеше детински страх. Приличаше на южняк комарджия. За комарджията в края на краищата е по-важно да притежава безумно мъжество, за да заложи всичко на карта, отколкото да бъде разумен.
— Достатъчно вече за Силвърланд — прекъсна го адмирал Конвей. — По-добре обясни по-подробно за АСР.
— Но подбудите на Силвърланд представляват важен момент при обяснението на създадената от него система — тихо отвърна Картър и продължи: — И така двете фобии на президента бяха следните: едната — страх от случайно избухване на война — сам той от уважение към международното обществено мнение понякога се преструваше, че сериозно обмисля начина за предотвратяването на войната, но в душата си се боеше, че дори и да издаде такава заповед, винаги ще се намерят офицери, които няма да са съгласни с него и не ще изпълнят нарежданията му, затова не вярваше на никого. А другата фобия на президента беше страхът, че противникът без предупреждение ще започне газова или бактериологична атака.
— Наистина — иронично каза Бърнс — крадецът вика: „Дръжте крадеца!“
— Затова заедно с Гърланд те замислиха да създадат система, при която в опасния момент ракетите могат да бъдат изстреляни направо от Белия дом, от самия президент. „Възмездието е в мен и аз ще го въздам“ — това беше любимият му цитат от Библията. И така през втората година от неговото президентство бе създадена автоматичната система за реагиране АСР. Силвърланд в много по-голяма степен от Маккарти бе обзет от манията за лов на „червени“ и шпиони, като искрено вярваше, че преди да започне ядрената атака, врагът ще парализира с отровни газове или бактерии отбранителния механизъм на страната. Но при наличието на системата АСР дори първият удар да бе нанесен от Америка, тя би могла автоматично да отвърне. Той бе нарекъл тази система „плод на моя патриотизъм“, като обичаше да повтаря: „Дори и да ме убият, от моя труп ще излети стрелата на отмъщението.“ Мисля, че такива бяха налудничавите идеи на този Нерон от Белия дом, който до последния миг не вярваше на своите подчинени. Когато се кандидатира за президентския пост, възнамеряваше в случай на провал да организира военен преврат, но щом влезе в Белия дом, сам започна да се страхува от преврати. Мислеше, че полага всички грижи за отбраната на страната, но в действителност си оставаше дребен комарджия, който вярва, че една карта печели играта.
— Дали неговата система съществува още? — попита Йошидзуми.
— Цялата система се захранваше от автоматична атомна електроцентрала, която се намира в подземните етажи на Белия дом. И щом се дръпне лостов превключвател, скрит в специална стая, цялата система излиза от контрола на персонала и се превключва на АСР.
— Но — обади се Лопес от Аржентина — Силвърланд претърпя поражение на президентските избори, а последният президент продължи делото на Кенеди. През лятото на бедствието новият президент желаеше да постигне всеобща забрана на ядреното оръжие. Не вярвам той да е дръпнал лоста.
— Съществуват съмнения, че системата е задействувана — каза Картър. — Силвърланд все още се ползуваше с голямо влияние. А освен това генерал Гърланд остана на своя пост. Когато бях командирован на Южния полюс, тоест една година преди бедствието, системата още не бе премахната. Неколцина от групировката на Силвърланд може би в последния момент са се възползували от хаоса и са успели да влязат в Белия дом.
— Да, такава възможност съществува — каза Конвей. — Аз помня последния ми разговор с президента Ричардсън малко преди неговата смърт. Той се възмущаваше, че привържениците на Силвърланд използуват създалото се положение и се стремят да упражнят натиск върху него.
— Но — обади се Йошидзуми — дори тази система все още да съществува, каква връзка има това с Аляска?
— Все още ли не разбираш? — учуди се Картър. — Точката, която ти посочи преди малко на картата, е мястото на разположение на радарната база на Аляска. Ако започне земетресение и тази база бъде разрушена, шест минути по-късно в централния команден пункт на АСР ще пристигне предупредителен сигнал и като се получи отговор от базата, междуконтиненталните ракети автоматично ще се насочат към СССР и ще бъдат изстреляни.
В стаята се възцари мълчание. Никой не помръдваше. Все още в загиналия свят бе жив механизмът на злото.
После се обади доктор Ла Рошел:
— Ракетите ще бъдат изстреляни към СССР, където вече няма живи хора. Какво ни засяга това нас?
Сега отговори доктор Бородинов:
— Ще ви обясни капитан Невски от съветското Министерство на отбраната.
Капитан Невски повдигна своето бледо лице и започна на твърд, но правилен английски:
— Ако трябва да кажа истината, Съветският съюз притежаваше същата система, както и създадената през годините на реакцията на Силвърланд!
— Какво?! — извика професор Бьорнсен. — Съветският съюз притежавал същата система, както и създадената през годините на реакцията на Силвърланд!
— Атомното въоръжаване е като игра на шах — намръщи се Невски. — Волю-неволю трябва да се сдобиеш със същото мощно оръжие, което притежава и твоят враг. Щом противникът реди по нов начин фигурите и се готви за атака, и ти трябва да направиш същото. Съветският съюз и САЩ в продължение на 20 години се занимаваха точно с това. Вие добре го знаете. Реакционната епоха на Силвърланд като в огледало се отрази в съветската отбранителна система. За идеята на АСР ние знаехме от самото й създаване.
— Да, наистина през онези години се появиха много шпиони — промърмори Бърнс.
— Вярно е, политиката на ядрен терор неизбежно предизвиква ответна реакция — кимна Картър. — Мерките на Силвърланд предизвикаха появата на тъй наречените „шпиони на мира“ в Министерството на отбраната, в Държавния департамент, дори и в армията.
— Да, прав сте — потвърди Невски, — през нито един период от историята на САЩ не е изтекла повече информация за отбраната на страната, както през онези години Нашите военни имат обичай да разглеждат методите за атака на противника и своите методи в съвкупност. Ние решихме, че щом първоначално АСР е възникнала поради страх от атака с безцветен отровен газ без мирис, то и американците са изготвили планове за газова или бактериологична война. Страхът е като огледало. Тук има военни от бившата американска армия и моментът не е подходящ да говоря за това, но все пак не мога да не спомена, че американците и по-рано са били порицавани, задето след Втората световна война са използували газово и бактериологично оръжие.
Картър понечи да отговори нещо, но изведнъж се сепна и замълча.
— След като системата АСР е била създадена и в Съветския съюз, то има вероятност тя да функционира и сега — обади се австралийският представител Кинг.
— Да, голяма вероятност — кимна Невски. — Председателят на Върховния съвет не беше съгласен с въвеждането на такава безумна отбранителна система. Но една част от Политбюро, Министерството на отбраната и ръководството на Съветската армия я препоръчаха. Като се използува полученото от Америка хелиографско копие на чертежи, беше създадена набързо същата система за отбрана. Така че има вероятност тя все още да продължава да съществува.
— И в резултат на земетресение в Аляска обезлюдената Америка ще нанесе удар, а загиналият Съветски съюз ще отвърне на този удар — продължи представителят на Нова Зеландия, Брейн. — А Южният полюс?…
— Първо, дори и целият свят да е загинал, ако се изстрелят съветските и американските ядрени ракети, атмосферата ще бъде замърсена с огромни количества радиоактивни вещества. В случая с вирусите ледовете и снегът послужиха като надеждна преграда. Не така стои работата с радиацията. Тя може да стигне и дотук в резултат на циркулация на въздушните течения. Но истинската опасност е в друго. — Невски беше пребледнял и говореше с прегракнал глас. — Няколко съветски ракети са насочени към Южния полюс. Такава вероятност е доста голяма…
Сега всички присъствуващи сякаш бяха поразени от гръм. Седяха, широко разтворили очи, бледи като платно.
— Защо — най-сетне извика професор Бьорнсен, целият зачервен. — Защо Съветският съюз е искал да въвлече във войната и Южния полюс?! Това е нарушаване на международното право!
— Почакайте — с мъка изрече Невски. — И тук може да се види отрицателният принцип, за който споменах преди малко.
— Какво искате да кажете — възмутено извика един от служителите на НАСА. — Ние искахме да изградим тук експериментална космическа база. Това ли е накарало Съветският съюз да насочи своите ракети насам?
— Преди да я преустроят за експериментите на НАСА — каза Невски, — в годините на Силвърланд американските военновъздушни сили, потъпквайки конвенцията за Южния полюс, възнамеряваха да създадат тук тайна ракетна база.
— Какъв абсурд! — извика пак служителят на НАСА.
— Не, не е абсурд, това е истината — обади се офицерът от американските военновъздушни сили, който досега бе мълчал. — В „мрачните години“ тук бяха докарани ракети със среден обсег. Имаше планове да бъдат инсталирани и междуконтинентални балистични ракети, но тогава президентът Силвърланд беше сменен. И целият състав тук също беше сменен. Тоест преди в Съветския съюз да се разбере, ракетите бяха демонтирани и върнати обратно в САЩ.
— Да — промърмори Картър, — Силвърланд имаше намерение оттук да смаже комунистите в Африка и Южна Америка.
— Преди няколко години — продължи служителят на НАСА, — когато стартовите установки бяха предадени в ръцете на НАСА, бяха докарани огромни ракети, които щяха да се изстрелят към Луната. Сигурно в Съветския съюз погрешно са ги взели за междуконтинентални балистични ракети, които оттук могат внезапно да бъдат изстреляни към територията на Съветския съюз.
— Ако е така — продума Бърнс, — когато на Аляска стане земетресение, автоматично…
Всички мълчаха.
„Автоматично“ мъртвата Америка ще изстреля ракети към мъртвия Съветски съюз, който пък автоматично ще отвърне на удара, а някои от ракетите ще паднат върху Антарктика, където групичка оцелели едва-едва поддържа живота си. Това бе направо дяволска рулетка.
— Наистина — Конвей огледа присъствуващите — прилича на кошмарен сън. Сега ние трябва да помислим за тази опасност, която вероятно приближава към нас.
Изглежда, всички все още не бяха повярвали докрай на казаното и все още се съмняваха.
— Вероятността АСР все още да функционира на територията на САЩ е петдесет процента. Вероятно и в СССР тази система все още работи. И ако се приеме, че вероятността някои от ракетите да са насочени към Южния полюс е петдесет процента, дори и да е възможна повреда в някои пускови установки, все едно, опасността е голяма. Господа! Какво можем да направим ние? Ако тук бъдат изстреляни ракети от загиналия свят, това ще бъде, тъй да се каже, „втората ни смърт“…