Метаданни
Данни
- Серия
- Шест врани (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Six of Crows, 2015 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Милена Илиева, 2019 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,8 (× 4 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- Еми (2019 г.)
- Корекция и форматиране
- Silverkata (2021 г.)
Издание:
Автор: Лий Бардуго
Заглавие: Шест врани
Преводач: Милена Илиева
Година на превод: 2019
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо (не е указано)
Издател: Егмонт България
Град на издателя: София
Година на издаване: 2019
Тип: роман (не е указано)
Националност: американска (не е указано)
Печатница: „Дедракс“ АД
Излязла от печат: 03.08.2019
Редактор: Радка Бояджиева
Коректор: Таня Симеонова
ISBN: 978-954-27-2302-8
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/10740
История
- — Добавяне
43. Нина
Болките започнаха малко след зазоряване. Час по-късно стана много зле, сякаш костите й се опитваха да излязат от ставите. Нина лежеше на същата маса, където беше лекувала Иней от раната с нож. Сетивата й още бяха обострени, дотолкова, че надушваше кръвта на сулийката под белината, с която Роти я беше изчистил от дървото. Миришеше на Иней.
Матиас седеше до нея. Опитал се бе да я хване за ръката, но болката беше толкова силна, а и допирът на кожата му до нейната я изгаряше. Всичко изглеждаше изкривено. Всичко се усещаше изкривено, грешно. Единствената й ясна мисъл беше за сладкия препечен вкус на парем. Гърлото й смъдеше. А кожата й… Усещаше кожата си като враг.
Когато започна треморът, Нина помоли Матиас да излезе.
— Не искам да ме виждаш така — изрече с усилие и понечи да се обърне на хълбок.
Той внимателно махна влажен кичур коса от челото й.
— Много ли е зле?
— Много. — А знаеше, че ще става и по-зле.
— Да вземеш от юрдата? — Кювей беше казал, че малки дози обикновена юрда вероятно биха й помогнали да изкара деня.
Тя поклати глава.
— Искам да… искам… Светци, защо е толкова горещо тук? — А после се опита да седне въпреки болката. — Няма да ми даваш нова доза. Каквото и да ти казвам, Матиас, както и да те умолявам. Не искам да стана като Нестор, като онези Гриша в килиите.
— Нина, Кювей каза, че абстиненцията може да те убие. Няма да те оставя да умреш.
„Кювей.“ В съкровищницата Матиас бе казал, че момчето е „един от нас“. Харесваше й тази дума. „Нас.“ Дума без разделения и граници. Дума, пълна с надежда.
Отпусна се отново по гръб и цялото й тяло се разбунтува. Усещаше дрехите си като натрошено стъкло.
— Готова бях да избия онези дрюскеле. До последния човек.
— Всички носим греховете си, Нина. Искам да живееш, за да се покая за своите.
— Можеш да го направиш без мен.
Той зарови лице в шепи.
— Не искам.
— Матиас — прошепна тя и прокара пръсти през късата му коса. Заболя я. Целият свят й причиняваше болка. Да го докосне, й причиняваше болка, но въпреки това го направи. Можеше да й е за последно. — Не съжалявам.
Матиас взе ръката й и нежно я целуна по кокалчетата. Нина примижа, но когато той понечи да дръпне ръката си, я стисна по-силно.
— Остани — каза през стон. Сълзи се стичаха по страните й. — Остани до края.
— И след това — каза той. — И винаги.
— Искам пак да се чувствам в безопасност. Искам да си ида у дома в Равка.
— Значи ще те заведа там. Ще палим стафиди или каквото там вие, езичниците, правите за забавление.
— Фанатик — промълви тя.
— Вещица.
— Варварин.
— Нина — прошепна той, — малката ми червена птичка… Не си отивай.