Метаданни
Данни
- Серия
- Емил Боев (9)
- Включено в книгата
- Година
- 2000 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
- Оценка
- 5,2 (× 26 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
ЧЕНГЕ ВТОРА УПОТРЕБА
Богомил Райнов
Продуцентска къща „2 1/2“, 2000
История
- — Добавяне
- — Корекции от mechok
Втора част
Отново на път
Занаятът ми е такъв, че никога не съм имал нужда от шофьор. И слава Богу. Постоянната служебна връзка между двама души неизбежно прераства в извънслужебна зависимост. Или превръщаш шофьора в свой слуга, или той ти се качва на главата. Най-често тези два варианта се съчетават, в смисъл, че уж шефът командва, а всъщност го командва шофьорът.
Пътят до Европа е достатъчно дълъг, за да успея да внуша на Пешо поне две неща. Първо, че не участваме в рали и задачата ни е да стигнем до набелязаната цел по възможност живи и здрави. И второ, че не сме се събрали, за да си разказваме биографиите. По първия въпрос лесно стигаме до разбирателство, но вторият се оказва по-сложен. Като всеки двайсетгодишен момък Пешо е убеден, че има зад гърба си богат жизнен опит и държи поне частично да го сподели с мене. Узнавам, че вече два пъти е пътувал на Запад, макар само до Белград, че втора година посещава курсове по немски, доколкото служебната заетост му позволява и че има годеница, която смята да превърне в своя съпруга, пак доколкото и когато службата направи това възможно. Оставям го да си дрънкоти. Бих подремнал, обаче това не ми се удава. Известно е, че ако си шофьор, а на кормилото седи друг шофьор, винаги си нащрек заради подозрението, че онзи, другият, може да направи някоя глупост, при която да се озовете извън шосето и то в такова състояние, че да се наложи да ви вадят на парчета.
Колкото да надуваш газта, отсечката до Виена трае към 15 часа, понеже пътят на много места е така натоварен, че пределните скорости са немислими. Затуй убивам времето с размисли за „обекта“ или както би казал юристът — лицето Траян Табаков.
Траян Пищова. Или по-кратко Тулски. Или още по-кратко ТТ. Бяхме приятели с него в школата, доколкото човек можеше да бъде приятел с Тетето. Държеше се сериозно, без да се надува. По-точно казано, надуваше се твърде сдържано, в смисъл: вижте колко съм скромен, въпреки, че ви превъзхождам. В известни отношения наистина ни превъзхождаше. Четеше много, докато повечето от нас избягваха излишествата в тази област и се задоволяваха с необходимото за изпитите. Особено го биваше да говори. Не беше бъбрив, но знаеше как да се изразява — тежко, убедително, така че ако си по-наивен, може и да му повярваш.
— Този е роден за адвокат, бе — одумваше го Борислав. — Какво ще прави в службите, при нас е по-важно да мълчиш.
Не стана адвокат, нито се заседя в службите. Прехвърли се в търговията. Там си му беше мястото, нали в търговията за да продаваш, трябва да знаеш да лафиш, а Тетето в лафенето нямаше равен на себе си.
Не се дразнеше, че му викаха Тулски или Пищова. Притежаваше достатъчно самочувствие, за да се дразни, но го смяташе за детинска глупотевина.
И беше прав. Нямаше нищо общо с гърмящите оръжия. Приличаше по-скоро на безшумните хладни пособия.
После замина на Запад като търговски съветник. Случвало се е да го виждам в Берлин, в Амстердам или Брюксел, но сме се разминавали като непознати, защото такава беше директивата. Новата директива сега беше обратна по смисъл, обаче Табаков се беше покрил неизвестно къде в столицата на валса. Положението все пак не беше съвсем безнадеждно — Виена няма повече от два милиона жители.
Чудесен град, но с известни дребни недостатъци, като всяко човешко творение. Един от тях е, че истинско чудо е да намериш свободна хотелска стая, ако не си я ангажирал предварително. Навремето така и правехме, но от тогава насам изтече доста вода. Сега ако се обадиш от България, най-вероятно е да ти хлопнат слушалката. А ако се явиш в плът и кръв — да ти хлопнат вратата. Не че са станали българомразци, но просто са възприели съвременната традиция да смятат, че всеки тип, пристигащ от Балканите е или наркопласьор, или сутеньор.
В слънчевата утрин, когато пристигаме и поемаме по оживената Марияхилферщрасе, ненадейно ни посреща чудото: Още в първия хотел близо до гарата намираме свободни стаи. По-голямата и по-хубавата току-що е опразнена, а по-малката на таванския етаж ще бъде готова към обяд.
— Не може ли и двамата да се настаним тук? — пита Пешо, понеже в стаята, освен легло има и удобна кушетка, а вероятно и понеже Манасиев му е наредил да ме следи отблизо.
— Може — казвам, — само че тук, в по-западната част на континента, двама мъже спят в една стая само ако са обратни. Така че ще седиш тук и ще чакаш, а аз ще мръдна да поразуча обстановката.
Имам две — три връзки от миналото в този град, но подир промените, станали след 1990 те едва ли вече могат да бъдат подновени. Предприятието, към което се отправям, е от комерчески тип и единственият риск в случая е да се окаже закрито. Намира се на две преки от хотела, обозначено с малка табелка до входа на масивна стара сграда:
ФУРМАН И СИН
Отваря възрастен портиер и след запитването ми посочва мълчаливо мрачното стълбище: „Качвай се“. Кантората е на първия етаж. Звъня енергично, обаче без резултат. Повтарям жеста и даже потретям. Щом портиерът не ме е върнал, значи стопанинът трябва да е тук.
— Допускам, че слабото осветление ви е попречило да прочетете надписа на вратата — забелязва господинът, който най-сетне благоволява да отвори. — Нашето време за посещение е между 15 и 18 часа.
Бързам да се извиня, като потвърждавам, че наистина съм забелязал табелката, но като стар клиент на фирмата бих помолил все пак да бъда приет.
— Стар клиент, казвате — промърморва господинът, след като вече сме се настанили в обширния мрачен кабинет, сред който крехкият повехнал от годините стопанин изглежда още по-дребен.
— Името ви? — запитва той, като издърпва от бюрото някакво дълго чекмедже.
Рови известно време, докато издърпва някакъв фиш.
— А, да, мисля, че си спомням. Така…
Находката обаче не озарява с доволство съсухреното му восъчно лице. Напротив.
— Ще ви призная, че избягвам да работя с клиенти от Източния блок…
— … Бившият.
— Благоволете да не ме прекъсвате. Исках да кажа, че с вас правя известно изключение, само защото помня, че наистина сте наш стар клиент… Макар и под други имена. За нас, както знаете, имената са без значение. Ние помним хората. Идвали сте при нас още по времето, когато покойният ми баща държеше кантората на клона ни в Амстердам.
— Точно така: Амстердам. Хубав град.
— Беше хубав. Преди да стане столица на чернокожите в Бяла Европа.
— Неизбежно е, хер Фурман. Светът се развива.
— Искате да кажете, че деградира. Прав сте. Политиците ни бълнуват звездни войни, тайни оръжия и не знам какви си фантазии. А не виждат, че тайното оръжие вече е тук, само че насочено срещу нас: Тези милиони черни, кафяви, жълти и всякакви други славяни така прииждат насам, та скоро ще ни удавят.
— Е, няма да е съвсем скоро.
— Да се надяваме.
И приключил прогнозата за бъдещето произнася:
— Слушам ви.
Излагам молбата си в няколко точки, като учтиво прибавям към всяка точка и по едно „ако е възможно“, докато домакинът не ме прекъсва:
— Знаете господине, че при нас всичко е възможно, тъй че да оставим уговорките. Именно: всичко е възможно. Разликите са само в цената. И не ми поставяйте срокове. До сега не съм виждал клиент, който да не бърза. Не ме търсете и по телефона. Излишно е. Първата ми работа като идвам тук заран е да го откачам.
— Бих помолил поне за адресите.
— Адресите ще ги имате още утре. А сега да минем към въпросника.
Изважда от бюрото някаква папка, възсяда костеливия си гърбав нос с очила в телени рамки и започва разпита. Той е свързан с толкова и такива подробности от битието и имотното състояние на Табаков, че по едно време се осмелявам да отбележа:
— Но хер Фурман, вашият въпросник ми прилича на полицейско разследване.
— А на какво друго искате да ви прилича, след като идвате при мен с почти празни ръце. Като ви казах, че при нас всичко е възможно, това не означава, че вършим чудеса. На вас ли да напомням, че даже легендарният Холмс, за да започне издирването си, е имал нужда от поне една-две — дребни улики.
Накрая въпросникът все пак приключва и домакинът обявява сумата на дължимото капаро. Въздържам се от пазарлъци, убеден, че и Фурман — син или по-точно внук, ще прояви по въпроса семейната твърдост, която по скалата на Мос е присъща само на диаманта.
Проблемът, който вълнува Пешо е „кога ще разгледаме Виената“.
— На ресторант ли искаш да те водя? — питам, като се сещам за историята на Алата.
Не, не се натискал за ресторант. Хранел се в закусвалнята на съседната улица, но все пак „няма ли да я пообиколим Виената“.
— Ами обикаляй я — казвам, — стига да не се отдалечаваш много от колата. Не забравяй, че краката служат не само за натискане на газта и амбреажа. С тях може и да се ходи.
Когато на следния ден се отправям към Фурман — внук, установявам, че Пешо е възприел съвета ми. Сподирва ме, като спазва известна дистанция и се крие зад минувачите, фактът, че веднага го забелязвам свидетелства, че не е достатъчно ловък. Само това ми липсва — да му преподавам и дисциплината проследяване.
Позвънявам на вратата на Фурман точно в 15 часа и 1 минута, като спазвам разписанието на табелката.
— Точен сте — установява домакинът. — Аз също.
Адресите, на които би могъл да бъде открит Табаков са три: Кантората му — съвсем недалеч от тук. Апартаментът му — също наблизо. И къщата на бившата му съпруга — отвъд Карлсплац.
За да не се възрадвам прекалено от информацията, старикът добавя:
— Ако питате мене, едва ли ще го намерите на който и да било от тези адреси, но това си е ваша работа.
— Къде ли би могъл да се скрие — недоумявам.
— Къде ли не — отвръща Фурман, въпреки че въпросът не е отправен директно към него. — Човек с такива възможности би могъл да се настани и върху обратната страна на луната.
Табаков е регистриран във Виена като собственик на предприятие за продажба на компютри. Предприятието може и да не съществува, обаче кантората е налице. Неголяма, но добре обзаведена с модерна канцеларска мебел, удобни кресла, тапицирани с черен скай и секретарка с фризура в същия официален цвят. Строга и мъжествена жена, истинска Брунхилда, която Табаков едва ли използва за друго, освен за секретарка, макар че знае ли човек… При тия увлечения в садо-мазо какво ли не е възможно.
Брунхилда ми обяснява с леденостуден учтив глас, че хер Табакоф не е в града, нито даже в Европа, но в началото на следващия месец… Спестявам й по-нататъшните обяснения, като я уверявам, че не се касае за нищо спешно и се отправям към дома на хер Табакоф, не с някакви илюзорни надежди, а само за да хвърля един поглед.
Сградата, на една от пресечките между Вундмюлгасе и Марияхилфер е солидна постройка в стил виенски барок, с митологични юначаги, подпиращи тежките корнизи и с неприветлив също тъй импозантен портиер, който ми препречва входа, за да научи кого търся.
— Няма го. Отдавна не е идвал тука — категоричен е церберът.
— Искам само да му оставя нещо в пощенската кутия.
— Тук аз съм пощенската кутия — осведомява ме портиерът.
— Става дума за лично писмо. Не мога ли просто да го пъхна под вратата му?
— Не може — категоричен е здравенякът. — Миналия месец на съседната улица така бяха пъхнали нещо, та после трябваше пожарната команда да идва да гаси.
И за да прояви все пак известна човещина, ме отпраща към кантората, откъдето току-що съм дошъл.
Тръгвам си, но преди да завия зад ъгъла, хвърлям проверовъчен поглед към втория етаж, където би трябвало да се намира апартаментът на ТТ. Металните капаци на прозорците са плътно затворени. Жилището наистина изглежда необитаемо.
На третия адрес откривам кокетна двуетажна къщичка с миниатюрна градинка. Вратата към градинката обаче е заключена, а входът към къщата е тъкмо оттам. Добре, че има звънец. Трябва да прибегна до цяла серия позвънявания, додето накрая един прозорец се отваря и се показва средно млада жена, загърната с разкошна хавлия на сини цветя.
— Защо държите да ми повредите звънеца? — пита тя.
— Бих искал само да ми отворите.
— Ако носите рекламни проспекти, пуснете ги в пощенската кутия — съветва ме жената и се дръпва, за да затвори прозореца.
— Не бойте се — казвам, — не са проспекти.
— Точно от това се боя, че не са проспекти. И пак посяга да затвори.
— Напразно се боите — настоявам. — Не съм дошъл да крада. Днес ми е почивният ден.
Тя все пак затваря, но откъм вратата се чува глухо бръмчене, знак, че е благоволила да ме пусне.
Малко по-късно се отваря и вратата на дома. Жената, която се изправя на входа, е далеч по-приятна на вид от Брунхилда. „Чуден човек — мисля си по адрес на ТТ. — Вместо да изгони секретарката, изгонил съпругата“.
— Тази синя хавлия чудесно ви стои — забелязвам.
— Да не искате с нея да изляза на улицата.
— Не е нужно. Бих могъл аз да вляза.
— Това ли ви е маниерът да завързвате връзки? — пита тя. — Само че не сте улучили момента.
И добавя с глас, в който няма и помен от топлота:
— Хайде, казвайте ако имате нещо да казвате, че ще затварям.
— Всъщност, въпросът ми е съвсем скромен: Търся съпруга ви.
— Нямам съпруг.
— Говоря за бившия.
— А кой сте вие?
— Негов приятел.
— Тъй ли? За пръв път чувам, че Табаков има приятели.
И за да сложи край на разговора:
— Няма го тук и нямам никаква представа къде се намира. Така че…
Предчувствам, че краят на изречението ще се изрази в затваряне на вратата.
— Когато научих, че се казвате Марта, помислих, че сте немкиня…
— Така ли? Баба Марта също ли според вас е немкиня.
— А сега с удоволствие разбирам, че сте българка.
— Радвам се, че съм ви доставила удоволствие. А сега — ауфвидерзее, както казват местните жители. И ако намерите Табаков, обадете се. Аз също го търся от сума време.
И аз от сума време не съм бил в дамска компания, но стопанката очевидно няма никакво намерение да ми предложи поне чашка кафе, тъй че с лека меланхолия напускам китната градинка и само пътем забелязвам, че Пешо отново се прокрадва зад гърба ми. Упорито момче. След като тъй старателно си върши работата, защо му е трябвало на Манасиев да праща и мене.
— Виж кво, Пешо — забелязвам, когато го виждам вечерта. — Проследяването може да изглежда фасулска работа, но и тя си има чалъм. И основното е проследяваният да не усеща, че е проследяван. А това трудно може да стане, ако постоянно ми грухтиш зад врата.
— Ама защо… ама няма такова нещо… може би някакво съвпадение… — бърбори притеснено момъкът.
— И аз тъй мисля. И все пак старай се да ги изпипваш по-добре съвпаденията.
След което излизам. Бих искал да видя как ли изглежда домът на Табаков при вечерно осветление. Изглежда все така необитаем. През затворените капаци не прониква никаква светлинка. За сметка на това пътната врата долу е отворена. Правя три крачки навътре в прохода. Отляво — входа за стълбището. Отдясно — прозорчето на портиерската стая. Край масата седят двама души — самият Цербер и някакъв друг здравеняк. Помежду им две чашки и висока тънка бутилка от онези, в които наливат кирш. Киршът е вече на свършване, време за губене няма.
В подобни господарски домове има само по един апартамент на етаж. Този на втория етаж изглежда необитаем, доколкото мога да съдя при слабата светлина на джобното фенерче. Решетката пред входната врата е дръпната и заключена. Разстоянието на пода между нея и вратата е покрито с тънък слой прах, без всяка следа от стъпки. Прозорчето над входа е тъмно.
Мрак, тишина и пълна неизвестност.
„Ако намерите Табаков, обадете се“. Абе аз бих ти се обадил и без Табаков, но не знам как ще реагираш. Тъй че да си лягаме.
Вече става отегчително да говоря за чакането като начин на живот, затова ще отбележа само, че в следващите три дни, макар без всякаква надежда за успех, продължавам да наблюдавам в различни часове на деня, та дори и на нощта, онзи проклет втори етаж. И додето наблюдавам, анализирам и коментирам наум, колкото да минава по-леко времето.
Както справедливо бе казал Фурман внук, за човек като Табаков не е проблем да се приюти в Бермуда, Акапулко или на Бахамските острови, ако държи да се спаси от досадници. И все пак едва ли съществува по-добро скривалище от големия град, особено ако го познаваш като петте си пръста. И какво по-хитро от това, да се скриеш точно там, където едва ли ще те потърсят, понеже вече са те търсили и не са те намерили.
Преследван от тая натрапчива идея, изследвам по-внимателно не само домът на Тетето, но и най-близката околност. Вниманието ми е насочено по-специално към сградата, залепена до гърба на проклетия дом и чиято фасада гледа в паралелната малка уличка. Сграда от почти същия старинен тип, но доста по-скромна. Няма скулптурни левенти, подпиращи еркери и балкони. Няма дори портиер.
Щом двете здания са приблизително от еднакъв тип и еднаква височина, естествено е да са на еднакви нива и етажите им. Подозрението ми, че Тетето влиза в дома си през тази съседна постройка обаче не се оправдава. Апартаментът на нейния втори етаж очевидно също е необитаем. Солидно блиндирани с метални решетки врати, никакви следи от скорошни посетители. Името на стопанина върху прашасалата табелка не ми говори нищо.
Натрапчивата идея обаче продължава да ме човърка. А подир огледа на втората сграда дори още по-упорито ме тормози. Занимава ме най-вече тази подробност, че и двата разположени на еднакво ниво етажа са необитаеми. Съвпадение, както би казал Пешо с присъщата си находчивост.
Именно по причина на това съвпадение решавам следната вечер да продължа безцелното си наблюдение чак до късно през нощта. Улицата е тъмна, пуста и нишата на насрещния вход ми осигурява достатъчно спокойствие, за да дремя на воля чак до заранта. Зрителният ми ъгъл включва входа и съседния гараж — и двата затворени. Но не чак до заранта. Късно подир полунощ долавям едва чуто скрибуцане. Металната ролетка на гаража бавно се вдига, за да разкрие вътрешността на добре осветеното помещение. От там изпълзява черен мерцедес и паркира до тротоара. Малко подир мерцедеса се появява и Табаков.
Поради нахлулата от гаража светлина вече не съм невидим. Но и не държа да бъда. Пресичам улицата и правя две крачки към застаналия пред гаража приятел от младини.
— Здрасти, Траяне.
Поглежда ме почти равнодушно:
— Ти пък откъде се появи?
— От миналото. Сянка от миналото, Траяне.
— Затъжил си се за мене. И идваш да провериш дали още съм жив.
— Може и така да се каже.
— Както казват древните: „Дойдох, видях, победих“. Вероятно се радваш, че си ме открил.
— Приятно ми е да се видим.
— Е, видяхме се. Сега ще позволиш ли да тръгвам, че имам работа.
Младият мъж зад волана на мерцедеса е отворил вратата, за да види какво става, но ТТ му прави знак с ръка „стой там“. Втори, също млад мъж е застанал пред гаража, обаче Тетето не го поглежда.
— Разбирам, че съм неканен гост — признавам. — Но все пак разчитам да ми отделиш няколко минути за малък разговор.
— Няма как. Ще трябва да възнаградя успеха ти, че ме откри. Само че сега съм зает. Нека се видим утре, пак тук, да кажем в един.
Изглежда нещо му хрумва, защото се навежда към мене и произнася полугласно:
— Нека бъде в един и половина.
На другия ден отново навестявам двете сгради на двете съседни улици, колкото да проверя, дали е вдигнато ембаргото. Няма такива признаци. И двете жилища изглеждат необитаеми.
През нощта в уречения час съм пред гаража. Рулетката е вече вдигната и когато надзъртам вътре, виждам как познатите от снощи двама млади хора мъкнат навътре тялото на един също познат човек: моят шофьор Пешо. Точно в този момент откъм тясното стълбище в другия край на гаража се показва Табаков:
— Хайде, влизай. Специална покана ли чакаш.
— Защо убихте момчето? — питам.
— Не сме го убили, само го приспахме. Хайде, качвай се, де!
Стълбата, стръмна и тясна, е неудобна за разговори. Едва когато възлизаме на втория етаж Тетето запитва:
— Този келеш бодигард ли е или те брои?
— Шофьорът ми е.
— Защо снощи дебнеше зад ъгъла?
— Самодейност. Ти затова ли промени часа?
— За какво друго.
— Да не му направите нещо!
— Каквото трябваше, направихме го вече.
— Кога ще ми го върнете?
— Може и да го върнем, но не веднага.
Помещението, в което сме се озовали, е доста никакво. Едно старо бюро, няколко стола с охлузена тапицерия, масичка с разхвърляни върху нея вестници.
— Сядай — промърморва Табаков, като сам се намества зад бюрото.
Наблюдава ме известно време с умерено любопитство, докато се накани да заговори:
— Гледам те и ти се чудя на акъла: кахъриш се за шофьора, а не помисляш за себе си.
— За какво има да мисля.
— Ами примерно за това!
При тия думи изважда от чекмеджето на бюрото 9 милиметров Броунинг.
— И за това!
До Броунинга се явява и заглушител.
— Толкова ли не се сещаш, че след като си имал нахалството да се навреш в скривалището ми, не ми остава друг избор, освен да те гръмна.
— Не допускам, че ще постъпиш така с приятел от младини.
— Защо трябва сам да постъпвам, като имам хора, на които плащам. Ще повикам момчетата си, ще им наредя какво да правят, сетне ще отида за малко оттатък и ще се върна, след като са изнесли тялото.
— Няма да го направиш — поклащам глава.
— Не ме предизвиквай!
— Няма да го направиш — настоявам. — Ти никога не правиш неща, които не ти носят полза. Моето убийство няма да ти донесе нищо, освен неприятности. Вероятно дребни неприятности, но все пак, какъв смисъл?
— Добре — кима ТТ. — Да оставим за сега проблема с екзекуцията. За нея винаги ще се намери време. Кажи да чуя за какво си дошъл.
— Отбих се просто да видя как си, що си, да разменим по някоя приказка…
— Не може ли без тия маймунщини — прекъсна ме Табаков. — Как съм и що съм, това едва ли те вълнува, ами минавай веднага на темата — кой те изпраща и с каква цел.
— Ето, това е то, мъжка приказка — кимам с респект. — Аз също съм против усуквациите, кой не знае, че времето е пари, но точно тези, дето ме пращат, казаха да бъда с тебе по-деликатен, един вид да пипам с кадифени ръкавици, та затуй почнах малко абстрактно.
— Тая приказка за кадифените ръкавици звучи направо вълнуващо — кима на свой ред Табаков. — Чудесна идея, само че сте се добрали до нея малко късно. Понеже, Емиле, не знам дали си в течение, но преди да цъфнеш ти тук, при мен идваха доста твои колеги и всички те бяха екипирани не с кадифени, а с боксови ръкавици.
— Не разбирам какво имаш предвид.
— Значи спестили са ти информацията. Бих могъл да ти я запълня, но в момента съм зает с други неща.
— Какво все пак имаш предвид с тоя намек за „боксови ръкавици“?
— Намек ли? Би трябвало да ти светна едно кроше, па да те питам дали си го усетил като намек.
Поглежда ме за да провери дали не се правя на абдал, посяга към кутията с пури на бюрото, изважда една и ми я показва, сякаш сме в час по нагледно обучение. Следващите му думи обаче съвсем не се отнасят до пурите:
— Нали си врял и кипял. Можеш ли да ми посочиш поне една мръсотия, която твоите приятели да не са ми скроили? Да оставим, че ме принудиха да напусна страната. Не се оплаквам: всяко зло за добро. Но и подир туй не мирясаха. Колкото сделки можаха да ми провалят, провалиха ги. Колкото клевети успяха да съчинят, съчиниха ги. Доноси пред тукашните власти. Сондажи да бъда върнат в страната, уж заради извършени престъпления. Подпалиха едната ми кола. Взривиха другата. Още не е минала година, откак стреляха по мене.
— Това не е възможно.
— А за какво, мислиш, съм се заврял тука? От страх да не простина ли?
— Добре си организирал скривалището си — забелязвам, за да го отклоня от темата.
— Едва ли е толкова добре, щом успя да ме откриеш.
Но за да не се надувам прекалено:
— Всъщност едва ли би ме намерил, ако не бях ти разрешил да го направиш. Или мислиш, че не съм забелязал, как вече три дни шариш наоколо.
— Добре бе, Траяне. Знам, че все ти водиш хорото. Не разбирам само защо реши все пак да се покажеш.
— Ами защото вече ми дотегна да се крия от всевъзможни идиоти.
— Е, и?
— Реших да променя тактиката. Гледай само да не станеш точно ти жертва на тази промяна.
Става и взема от бюрото кутията пури:
— Да вървим оттатък.
Додето стигнем до това „оттатък“ прекосяваме три стаи, обзаведени с такъв изискан лукс, който може да бъде оценен само от познавачите на старинните мебели, персийските килими, лиможките порцелани и венецианския кристал. Стаята, в която спираме, се оказва кабинетът му. Обстановката тук е почти същата, с тази разлика, че има огромно бюро и още по-огромна библиотека, заемаща цяла стена и съставена от книги в старинни кожени подвързии.
— Виждам, че още си любител на литературата — забелязвам от учтивост.
— Тези книги не са за четене, а за украса — уточнява Тетето.
— Че не можа ли да си доставиш нещо по-ново, ами си се затрупал с тия вехтории.
— Стига с тези твои плоски шеги. Да се върнем към въпроса.
Този трудно можеш да го отклониш от темата. Сяда зад бюрото и поставя върху него кутията пури.
— Докога ще стърчиш над главата ми.
В маниера на Табаков това е покана да седна. Подчинявам се.
— Няма ли най-после да чуя кой те праща?
— Задаваш излишни въпроси.
— Значи още си там.
— Къде другаде?
— Няма да кажа „на гробищата“. Макар че за човек на риска като тебе, това би било съвсем нормално.
— Всяко нещо с времето си.
— И защо, бе Емиле? Пари ли не ти достигат или акъл?
— Май че и двете.
Той отваря най-сетне дървената кутия, която още от одеве тътри със себе си, вади пурата, която по-рано се бе въздържал да запали, прерязва с обигран жест единия край и запушва.
— „Ромео и Жулиета“ — забелязвам. — И аз ги харесвам.
— Прощавай — промърморва ТТ, като побутва кутията към мене. — Не знаех, че пушиш пури.
Седим известно време мълчаливи от двете страни на бюрото, като си разменяме облаци дим. Приятен дим, стига да обичате тежките аромати.
— Чак до края на пурата ли смяташ да мълчиш? — произнася лениво домакинът, след като добре се е заситил с никотин.
— Чакам да ти мине лошото настроение. Дано да се лъжа, но имам усещането, че изпитваш известна враждебност към мене.
— Ти нямаш срам, бе — изръмжава добродушно ТТ. — Пускам те у дома си посред нощ, черпя те с пура за сто шилинга, а на всичко отгоре ме обвиняваш и във враждебност. Хайде, казвай, каквото имаш да казваш, нали за това си дошъл.
— Все така ли будуваш нощно време? — питам.
— Такъв ми е обичаят. Работя нощем. Също като другаря Сталин, мир на праха му.
Дръпва от пурата и добавя:
— Ти затова ли си дошъл, да разпитваш за работния ми режим?
— Защо във всяка моя дума търсиш умисъл? — възразявам. — Не може ли да си поговорим свободно като приятели.
— Ченге — приятел? Ти за абдал ли ме смяташ?
Изпод бюрото се раздават някакви странни звуци.
— Спокойно, Чърчил, спокойно — произнася Табаков с гальовен глас, какъвто не съм допускал, че притежава.
— Чърчил, ли? Ти и с покойници ли вече говориш?
— Това е кучето ми — обяснява ТТ. — Такъв булдог ти в живота си не си виждал.
И отново произнася с трогателна нежност:
— Излез, Чърч, излез приятелю, да видиш един чичко — ченге.
— Не насъсквай животното.
— Не бой се, знам си аз работата. Реша ли да го насъскам, от тебе едва ли ще остане нещо повече от някой кокал и някоя обувка.
Поканен с такава нежност Чърчил благоволява да се измъкне зад бюрото, приближава се лениво към мене, подушва ме и дори се отърква в панталона ми.
— Я виж! Даже не те захапа — удивлява се Тетето.
— По-добър психолог от тебе е — казвам, за да го ядосам. — Познава добрия човек.
Булдогът е красив, доколкото може да бъде красив един булдог. В първия момент, когато го видях, реших, че е грозен дори за булдог. Но след като се отнесе с такава симпатия към панталона ми, почнах да го харесвам. Сега обаче той отново е изчезнал зад бюрото и Табаков пак се връща към въпроса за служебното ми положение:
— Значи, казваш, още си в службите.
— Какви служби бе, нали знаеш, че ги ликвидираха.
— Тогава къде си?
— Никъде. Частпром. Завъртях малък бизнес.
— Ти — и бизнес! Какъв по-точно?
— Завод за свързочни части. „Вулкан“, ако си чувал.
— Че кво разбираш ти от свързочни части? Или това е само фасада?
— Фасада, легенда, какво значение.
— А кой стои зад легендата?
— България. Забрави ли, че има такава страна.
— И ти си неин представител.
— Е, нямам ранг на посланик. Смятай ме просто за техническо лице.
— И какво иска от мен България?
— Знаеш какво: Да върнеш обратно онова, което си присвоил.
— Сумата уточнена ли е?
— Ще се намери с кого да я уточниш.
— Вероятно с Манасиев.
Явно очаква, че с това ще ме стресне, но ефектът не се получава.
— Може и с Манасиев, знам ли.
— В такъв случай ти каква роля играеш?
— Нали ти казах: съвсем незначителна. Аз съм само някогашният ти съученик, дошъл съм да те измъкна от батака, в който си се накиснал.
— Разчувства ме — възклицава Табаков. — Ей Богу, разчувства ме. Едва сдържам сълзите си.
— Не е нужно да ги сдържаш. Нали богатите също плачат.
Посяга към дървената кутия, избира си една пура, после хлъзга кутията към мене:
— Да изпушим по още една „Ромео и Жулиета“, пък ще видим.
— Няма да откажа. Това ще е втората в живота ми.
Приказваме си, бъбрим, надлъгваме се, без да придаваме голямо значение на думите, защото вниманието ни не е насочено към тях. И двамата знаем отлично, че това, което дърдорим, съвсем не е точно онова, което мислим. А онова, което мислим, е грубо казано, едно и също: кой от нас по какъв начин би могъл да използва другия.
Вече е съмнало, но фактът може да се установи само по часовника.
— Няма ли да загасиш този полилей и да дръпнеш завесите, че да ни огрее малко слънце — обаждам се по някое време. — Навън е такава хубава заран.
— Ти пък откъде разбра, че е хубава заран — възразява не без основание ТТ.
— Толкова ли се боиш някой да не те опука.
— Боя се наистина, но не от това. Инак щях ли да допусна в дома си ченге.
— Тъкмо затова си ме пуснал — промърморвам. — Защото имаш нужда някой да те пази.
Вече втори път забелязвам, че някой е ровил в куфара и в чантата ми. Вчера смятах, че това е навярно Пешо, изпълняващ възложената му от Манасиев роля. Миналата нощ обаче Пешо не би могъл да тършува, а в багажа ми пак е бърникано. Не нося нищо особено ценно, та да се боя, че могат да го отмъкнат. Боя се по-скоро от обратното действие — да не би нещо да вмъкнат.
Още заранта уреждам сметката в хотела, натоварвам скромното си движимо имущество на беемвето и се отправям към гарата. Осигурявам си едно шкафче в помещението за ръчен багаж, заключвам там куфара и волен като птичка поемам обратно към центъра. Разликата между мене и птичките едва ли е в моя полза, доколкото не съм в състояние да нощувам по клоните на дърветата, но в момента не мисля за това. Нали до преди малко съм спал.
Паркирам в една от пресечките на Марияхилферщрасе, точно срещу кафенето, от чиято витрина бих могъл да наблюдавам колата си. Две виенски кифли и две чаши капучино, сервирани от любезната млада келнерка, възстановяват силите ми за нов живот. Заемам отново мястото си зад волана и тъкмо да запаля, усещам с лявото си бедро нещо твърдо в седалката. Отпърво решавам, че е някаква разместила се пружина. Възползвай от обстоятелството, че уличката край мен е пуста, правя необходимата проверка, за да установя, че не е пружина, а пистолет. Не Тулски Токарьов, но негов по-млад роднина — 9 милиметров Макаров.
Пистолетът е вкаран през долната част на седалката в грижливо подготвено гнездо. Подобна маскировка изисква време, което ми вдъхва надеждата, че операцията е дело на Пешо, а не на злосторник, решил този път да ме дискредитира с пистолет, наместо с наркотик. Така или инак откритието е обезпокоително и най-вече обременително. Отпърво мисля да пусна оръжието в някое кошче за смет, но после решавам, че по-добре ще е да го занеса довечера като приятелски дар на Тетето. Ако разбира се до тогава остана жив, здрав и отгоре на всичко свободен.
Неприятното е, че отдавна съм захвърлил удобното във всяко отношение яке и съм се изтупан в дискретен антрацитен по цвят костюм, нали съм бизнесмен и собственик на фирма. Много неподходящо за носене на пистолет облекло, в случай че не притежаваш кобур, окачен на съответна презрамка. Проблемът изисква известен размисъл, който едва ли следва да протича с оръжие в ръка, така че оставям засега макаров между дреболиите в жабката. И тъкмо навреме, защото малко по-късно от двете страни на колата цъфват две непознати лица с навъсени изражения. Снемам лявото стъкло в отговор на призивното почукване, за да чуя въпроса:
— Къде е момчето?
Неприятен груб глас. И още по-неприятен въпрос. Добре поне, че е формулиран на български.
— Нямам представа.
— И не те интересува.
— Как няма да ме интересува, след като ми го теслимиха за шофьор. Блъскам си ангелите какво да предприема: дали да съобщя на полицията или още да чакам.
— От кога го няма?
— От снощи.
— Никъде няма да съобщаваш. Ще пасуваш.
— Кой знае къде се е запилял. Хем казвах, че не ми трябват аджамии. Него ли да следя къде ходи или да търся онзи.
— Още ли го търсиш?
— Нали това ми е работата.
Мъжът от другата страна прави опит да влезе. Отварям му. Сега пък не ще да влиза. Надзърта само в купето, като че ли търси нещо.
— Къде да те намерим при нужда?
— „Мястото на срещата да не се променя“ — нали го знаете филма.
— Голям дявол си. И изчезват.
Отсега май с тези двама сладури ще има да бера ядове.
Един часа през нощта. Рулетката на гаража бавно се раздвижва, но спира насред път. Вътре е полутъмно. Макс (или Мориц) се подава, колкото да ми махне с ръка: „Влизай“.
Табаков вдига глава от книжата върху бюрото и леко ми кима. Знам, че едва ли ще ме покани да седна, затова го правя, без да чакам покана.
— Да смятам ли, че този път не мъкнеш опашка подире си.
— Бъди сигурен.
Излишно е да му разправям какви предпазни мерки съм предприел за целта, но съм уверен, че нямам опашка.
— Не ми каза в кой хотел си отседнал.
— Какъв смисъл. Вече го напуснах.
— И сега си, къде?
— Под чистото небе. Е, разполагам и с едно беемве.
— И ще нощуваш в колата?
— На тротоара е по-кофти.
— Какъв тротоар, бе! Тук има цяла дузина стаи, а той ще ми спи на тротоара, за да разправя после колко съм бил стиснат.
Потропва с пълните си пръсти по бюрото, сякаш пробва клавишите на пиано.
— Нищо не ми струва да те подслоня тук, обаче е неудобно и за мене, и за тебе. Ще се чувстваш като затворник. Но има и други възможности. Например Марта. Да, така ще е най-добре: Марта.
Не питам коя Марта, нито защо ще е най-добре, понеже в това време иззад бюрото се подава кучето и ме поглежда с умерено любопитство.
— Чърчил, ела тук, дебеланчо!… — приветствам го. Приближава, като се поклаща, сякаш идва само да види какво ще стане. Погалвам го по гърба, за да видя и аз какво ще стане. Не е изключено да стане и нещо неприятно, но ако посягате към едно куче с боязън, по-добре изобщо не посягайте. Чърчил отпърво е апатичен, но само отпърво, понеже веднага напипвам слабото му място: разтапя се от удоволствие, ако го чешеш зад ушетата.
— Едно-единствено същество ме обича на този свят и ти вече се готвиш да ми го отнемеш — мърмори Табаков и отново се надвесва над бумагите.
Наблюдавам го крадешком, додето галя кучето. Казват, че с течение на времето, кучето заприличвало на господаря си. При ТТ и неговия булдог беше станало обратното. Кучешката физиономия на афериста бе донейде смекчена от тежките сенки под очите, нещо тъжно имаше в израза му. И все пак това си беше булдог с характерната могъща челюст. Говореше с меко ръмжене, като едва разтваряше устни, а редките му усмивки напомняха на озъбване, озарено от зловещия блясък на златни коронки.
Бе невисок на ръст, но широкоплещест и масивен, без да бъде дебел, за което вероятно полагаше доста старания. Същата цел бе преследвал и шивачът му, докато бе скроявал дискретния сив костюм, в който изглеждаше почти строен. Споменавам тези подробности само за да изтъкна, че видът му внушаваше доверие. Един изискано облечен, импозантен и спокоен мъж, на когото си струва да поверите, ако не живота си, то поне парите. Кроткият хъркащ глас и бавните движения също помагаха да прилича на голям добряк, точно както тигърът прилича на голяма котка.
Колкото до лицето, там нямаше нищо забележително. Говори се, че очите били прозорец на душата. Тази максима положително бе известна и на самия Табаков, защото държеше пердетата на своя прозорец най-често спуснати. Изобщо, беше си почти същото лице на ТТ, което помнех отпреди години, добре охранено, невъзмутимо и почти без възраст. Това им е печалбата на мъжете, дето знаят как и докъде да наддават на тегло. Бръчките почти не им личат.
— Изучаваш ме, за да провериш доколко съм се състарил — забелязва по някое време ТТ, като вдига очи от книжата.
— Там е, че никак не си се състарил.
— Привилегия на спокойните хора — раздвижва домакинът тежката си челюст в нещо като усмивка.
— Привилегия на хората, убедени в своята правда — лаская го аз. — Сега се сещам на кого ми приличаш.
— Аз пък живеех с убеждението, че приличам единствено на себе си — отвръща той, като прибира усмивката си.
— Вярно. Неповторим си. Но с това кротко и невинно лице приличаш донякъде и на Бебо.
— Кой Бебо?
— Онзи, същия, твоя благодетел, ако не си го забравил.
— „Бебо“… Така ли му викате — размърдва отново челюстите си ТТ в някаква полуусмивка.
Темата обаче не го привлича и побързва да я смени:
— Та какво ще кажеш да те пратя при Марта, а?
— Не те разбирам. Ревнуваш ме дори от кучето. Но не се колебаеш да ме пратиш при жена си.
— Бившата. Откровено казано, Марта никога не е била в центъра на вниманието ми.
— Персонална антипатия или пренебрежение към женския пол?
— Не ставай нахален. И не се опитвай да надничаш в сексуалния ми живот, понеже отдавна съм дръпнал ципа.
И за да сложи точка, заключава:
— Така че ако няма къде да идеш, върви при Марта. Още утре заран ще й се обадя.
— Тя може да възрази.
— Няма да възрази. Не си ли разбрал, че не поддържам връзки с хора, които възразяват. Ти си единственото изключение. Но ако те търпя, това не значи, че всяка нощ ще си бъбрим, за да преливаме от пусто в празно. Вярно, че така си запълвам безсъницата, но тук съм все пак в нелегална квартира, а не в адвокатска кантора.
— Да разбирам ли, че слагаш край на дружеските ни срещи?
— Не съм казал това. Знаеш къде е офисът ми. Минавай оттам и поглеждай рекламното табло в дъното. Ако е осветено, значи вечерта приемам гости. Ако е тъмно — няма ме. А сега, за да не се излегнеш на тротоара, Мориц ще те заведе в една от спалните. И да не помъкнеш със себе си кучето.
И като се обръща към булдога, произнася нежно:
— Чърч, детето ми, ела си при татко!
На другия ден, малко след 16 часа, заковавам беемвето пред входа на познатата вече градинка.
— Още онзи ден като ви видях, нещо ми подсказа, че ме чакат неприятности — доверява ми Марта, след като благоволява да ме пусне в градинката.
— Искрено съжалявам, но идвам по споразумение с мъжа ви.
— Бившият. Именно него имам предвид. Допускам, че вие сте просто играчка в ръцете му. Също както и аз.
И като въздъхва мъченически:
— Влизайте, де.
— Благодаря. Бих си позволил само да запитам не е ли възможно да вкарам тук и колата. Знаете, че в този град страшно много крадат коли.
— Как няма да крадат, когато Виена е на самата граница с Източния блок.
— Нали Блокът вече го няма?
— Блокът може да го няма, но бандюгите му са тук. Добре, ще ви отворя другата врата да вкарате колата, с риск да ми изпотъпчете част от лехите.
Елегантният начин, по който паркирам колата в дворчето, я задоволява и аз най-после съм допуснат в самия дом, заедно с ръчната си чанта.
— Приготвила съм ви тази спалня долу. Моята територия си е горе, именно във връзка с опасностите, които все повече се умножават в нашия град.
И допълва с хладно любезен глас:
— Разполагайте се. Да имате нужда от нещо?
— Нищо, нищо — уверявам я. — Не бива да тълкувате погрешно обстоятелството, че дойдох точно в часа за чая.
— И нахален сте — установява тя. — Още щом ви видях онзи ден, разбрах, че ще има усложнения. Та, какво предпочитате: кафе или чай?
— Предоставям на вас избора — отвръщам галантно. — Донесъл съм и кафе и чай.
Пакетите, които вадя от чантата и обозначеното върху тях качество на стоката поразмразяват частично настроението на Марта. Размразителният процес се ускорява, когато донасям от колата и голяма кръгла кутия.
— Това кутия за шапки ли е?
— Не съвсем. Захер-торта е.
— Забравила съм й почти вкуса. Нищо не ми пречи да се инсталирам в сладкарницата на Захер и да се правя на важна, но ако стърчиш сама, хората ще си помислят Бог знае какво.
Разговорът става в кухнята, където стопанката вече приготвя чая и подрежда сервиза за торти.
— Защо е нужно красива жена като вас да седи сама, където и да било.
— Щедър сте на комплименти. Още онзи ден го разбрах. Но ако търсите отговор на вашето „защо“, отнесете се по-добре към Табаков. „Човекът — собственик“… Познат ли ви е този израз?
— Искате да кажете, че ви ревнува ли?
— И през ум не ми минава да казвам такова нещо.
— В такъв случай може би вие мъничко го ревнувате.
— От кого? От кучето ли? Не помня да е имал някога чувства към някого, освен към Чърч. Нали ви казах: „Човекът-собственик“, такъв е моят бивш благоверен.
Сега вече беседата протича в дневната. Седим в дълбоките кресла визави край ниската масичка, където са разположени стъклариите, порцелановия чайник и шоколадовата торта. Стремя се да ограничавам вниманието си върху тия обекти, защото отплесна ли малко погледа си, ще попадна на снажните бедра, открояващи се като изваяни в тънките бежови чорапи. Не че дамата натрапчиво ми навира в очите прелестите си, но тия кресла са ужасно недискретни. И да кръстосаш крака, и да ги поразтвориш, гледката е винаги предизвикателна. Едва сега забелязвам в подробности колко променена е Марта. Няма хавлия, няма пеньоар, нито неугледни чехли. Независимо от мразовития донейде прием, жената се е съобразила с обстоятелството, че й предстои среща с непознато същество от другия пол. Бялата блузка, ефирна като лек полъх върху заоблената снага. Сива, достатъчно къса пола, с оглед на модата и сезона, фини обувки на средно висок ток — нищо общо с обичайните в наши дни калеври, кръстоска между туристически обувки и кокили.
През тюлените завеси на прозореца светлината на юлския следобед се процежда приятна и мека. Приятна и разнежваща е и тихата музика от касетофона. Не съм сигурен, че е виенски валс, но положително не е и механичният тропот на копита върху черепа ти, величан като „техно“. Един лек аромат на фин парфюм лъха от домакинята, напомнящ, че животът не е толкова лош, особено в женска компания.
Говорим си за всевъзможни незначителни неща, без да се стараем особено да поддържаме разговора, а паузите се увеличават, понеже е дошъл ред за езика на погледите и на многозначителните мълчания.
— Вече е пет, а жегата още не се е разсеяла — забелязва Марта, като става и прави две крачки към прозореца.
Жегата не ме интересува особено. Но тези толкова изразителни бедра, напиращи изпод късата тънка пола заслужават внимание.
— Може би ако отворим прозореца ще стане по-хладно — мърморя.
— Ще стане още по-горещо. Това е то Виена: зимата виелици, лятото — жега.
— Бихте могли да се поразхвърляте — предлагам. — Свои хора сме.
— Толкова леко съм облечена, че не виждам какво повече имам за разхвърляне.
— Всичко, което се облича, става и за събличане — възразявам.
Марта вдига голите си ръце, в чиито хармонични форми няма нищо хилаво и потапя пръсти във вълните на буйната си кестенява коса, при което едрите й гърди едва не изхвръкват от дълбокото деколте.
Тя стои така, загледана все още към прозореца, докато аз се приближавам към нея, забелязал финия цип на гърба на блузката й.
— Може би ако се разтвори ципа, ще ви стане по-хладно… Да ви помогна ли?
— Ами помогнете ми. Откога ви чакам.
Този късен летен следобед, с нежната мелодия, долитаща от транзистора, с лекия полъх на скъп парфюм и с разгърдената снажна жена в прегръдките ми… Нищо особено. Някога го наричаха „да правиш любов“, сега младите направо му викат „чукане“. А за мене е само един хубав спомен, вероятно последният топъл спомен в общо взето мразовития ми живот.
Торта Захер и жадни прегръдки, случката би могла да отмине като дребен инцидент в сивото всекидневие, но не отминава, а неусетно се преобразява в постоянна връзка. И Марта, и аз разбира се, сме заети с обичайните си дертове, но свободното време го прекарваме по неписана традиция заедно и най-вече на горния етаж.
Говорим си за разни неща и тя ми разправя пасажи от биографията си, примерно как навремето баща й бил служител в посолството в Бон, е, не дипломат, а от техническите, а тя, понеже не вярвала, че ще ги държат зад граница достатъчно дълго, та да се накити с диплома на висшист, била почнала да посещава някакви курсове по компютърно ограмотяване, а по това време Табаков бил вече на върха на славата си, та Марта веднъж се одързостила да му се представи и да запита няма ли някакъв начин да я вземе на работа, примерно като секретарка.
— Огледа ме така безсрамно — продължава Марта, — та очаквах да ме накара да вдигна и полата си, за да ми види задника, а след това ми вика: Не мога, вика, да те взема за секретарка. Секретарските места, вика, са за грозни жени. Обаче, вика, бих могъл да те взема за нещо друго, не бързам да обещавам, но има възможност да те взема да речем за съпруга, стига да бъдеш послушна и да се държиш прилично.
— Чак тогава ли ти каза да си вдигнеш полата?
— Е, не го каза, но и да го беше казал, аз се бях приготвила и за това изпитание. Да бъдеш послушна, вика. Понеже за Табаков първото и най-важно качество на човека е да бъде послушен, към него, естествено.
— Затуй ли се разделихте, защото не беше послушна.
— Съвсем не. Просто, след като ми се понасити, а при него пренасищането идва бързо, почти ме забрави. Държеше да съм там, някъде в къщи, за да не би случайно да извърша някоя глупост, и в същото време почти ме забрави. На него въобще не му е нужна жена. Какво да я прави? Нужна му е само секретарка и прислужница. А той си ги има, и едната, и другата. Та затова един ден, страх не страх, дяволите ме взеха и му викам: „Траяне, ако толкова те отегчавам с присъствието си, можеш направо да ми кажеш.“ А той: „Тъкмо това, вика, се готвех да направя, но добре че ти сама се сети.“ И така…
— Не забелязвам да си потисната.
— Абе потисната съм, но не от това. Времето ми изтича, Емиле… Усещам го това изтичане като болка…
— Не приказвай така — смъмрям я. — Ти си в разцвета на силите си.
— Точно там съм. И малко отвъд. Между разцвета и прецъфтяването, но малко отвъд.
— Всички възрасти имат своя чар — промърморвам, без да се замислям.
Тя обаче се е замислила и съвсем не в духа на току-що изречената от мен тъпотия. Жената и тази напаст — годините. Върви ги примирявай тези две начала, ако можеш.
— Добре, че поне ти дойде — чувам я да мърмори сякаш на себе си. — Ако се беше прекалено забавил, може би нищо нямаше да се получи.
„Ако се бях позабавил, може би въобще нямаше да ме има“, отговарям, но по метода на Алата, сиреч наум.
Вече и двамата сме замлъкнали, а мълчанието, както е известно, е преддверие към забравата на съня.
Няколко пъти вече минавам край кантората на Табаков, но Рекламното табло в дъното на помещението е винаги тъмно. Едва седмица по-късно светлината озарява мрака.
Един часа през нощта. Рулетката на гаража е частично вдигната. Макс (или Мориц) мълчаливо ми прави знак към стръмното стълбище: „качвай се“. Табаков е на обичайното си място зад бюрото в компанията на Чърчил, който при появата ми размахва лениво, но все пак дружелюбно късото си опашле.
Домакинът и този път е зает с бумагите си. Хипотезата ми, че е преустановил бизнеса и се ограничава с нелеката задача да пази движимото си и недвижимо имущество от лоши хора, по всяка вероятност е погрешна. Играчът не е напуснал игралната маса.
Разменяме няколко фрази без значение, главно по повод на коварните ми опити да спечеля любовта на Чърч, а също и по въпроса, че кучето ставало все по-злоядо, което можело да се дължи на старчески глезотии — булдогът е вече на осем години — но и да е симптом на заболяване.
— Така и не разбрах с каква цел си се зазидал в този луксозен затвор — подхвърлям. — Животът си ли пазиш тук или трезора?
— Наивен въпрос, Емиле. То се знае, че пазя онова, което ми е най-скъпо. Не говоря за Чърч, той и сам е в състояние да се пази. Аз обаче нямам неговата захапка, така че налага се да внимавам. Колкото до трезора, смятам, че трезорът е също добре защитен. Искаш ли да го видиш?
— Не желая да нахалнича. Но ако ти по своя воля си решил да ми покажеш нещо…
— Не обичам да се хваля с имуществото си, обаче за тебе ще направя едно изключение.
Става, приближава се до стената, върху която са вградени библиотечните шкафове, сетне изважда миниатюрна запалка и я насочва към един от шкафовете. Част от библиотеката хлътва навътре, после се отмества встрани и открива някакъв отвор към съседно помещение.
— Не бях виждал до този момент такова малокалибрено дистанционно — признавам. — Какво нещо е техниката. Всичко се миниатюризира, с изключение на неприятностите.
— Внимавай, въвеждам те в частния си трезор, за който навярно мечтаят не малко хора от типа на твоя Манасиев.
В средата на неголямото помещение се намира импозантна каса. Приближаваме до нея и Тетето се заема да върти двете ръчки, за да нагласи кода.
— Опасявам се, че ще запомниш реда на завъртанията, но няма как, ще трябва да поема риска.
— Виждаш, че дори не гледам какво правиш. Трябва да съм идиот, за да вярвам, че в тази каса има нещо наистина ценно, след като си решил да я отваряш пред очите ми.
— Голям дявол си — забелязва кисело Табаков.
— И други са ми го казвали.
Кодът е вече нагласен и домакинът отваря тежката врата на касата. Трезорът не е съвсем празен: няколко тестета банкноти, няколко кредитни карти, няколко кадифени кутийки, вероятно с бижута, някакви документи и май че това е всичко.
— Показвам ти светилището си, за да те запитам: за това съкровище ли си бил толкова път и за него ли киснеш вече толкова дни във Виена. Понеже ако става дума за тия дреболии, можем лесно да се разберем.
— Знаеш, че не идвам за дреболии. Знаеш добре, че…
Табаков внезапно ми прави знак да замълча. Откъм помещението на бодигардовете нещо изтрополява и се разнасят викове. Домакинът пъргаво изскача от скривалището, проходът към кабинета автоматично се затваря и аз оставам изолиран в капана на помещението. Тъмно е и това ми позволява тутакси да забележа някакъв тънък лъч в стената към кабинета.
Светлината идва от една пролука в ламперията на библиотеката. Напъхвам вътре ръката си и с предпазливи движения поразмествам древните томове, за да поразширя зрителния си ъгъл. Картината, която ми се разкрива, е също като на кино. В кабинета, блъскайки се взаимно, са нахлули няколко души. Това са Макс, Мориц и още трима непознати, отличаващи се не само с грубоватите си обноски, но и с непристойно размахваните пистолети. Застанал до бюрото, Табаков следи групата, без да дава вид, че е изненадан от посещението. Ако се съди по раздаващите се груби заповеди, гостите са руснаци, също както и пистолетите им. Макаров. Масивно оръжие. Двамата от пришълците са забили своите макаровци в гърбовете на Макс и Мориц, докато третият непринудено се приближава към Тетето, за да го поздрави и да се осведоми за здравето му. Обноските му са донейде недодялани, ала не и непочтителни.
— Вероятно си спомняте, че с вас вече сме се срещали — произнася руснакът, който, както скоро става ясно, е всъщност украинец.
— Възможно е — кима Табаков. — Срещам се с много хора.
— Не се съмнявам, но едва ли ще отречете, че нашата среща беше по-особена и силно ухаеше на нефт.
— О, да, сега си спомням — кима отново ТТ.
И за да прехвърли разговора от миналото към настоящето:
— Вероятно сте получили нови количества.
— Количества получаваме различни. Но и до днес не сме получили дължимото от вас.
— Тук има някаква грешка. Ако разрешите да надзърна в книжата си, ще ви намеря документа с точната сума.
— Точната сума ние я знаем и без вашия документ, господин Табаков. Но вие добре знаете, че тя е само капаро.
— Няма такова нещо — отсича домакинът, без да повишава тон. — На тази цена бе приключена сделката.
Пререканието продължава в течение на още няколко реплики, докато посетителят, отегчен от излишното надприказване, не решава да го прекрати:
— Съжалявам, че не ми предоставяте друга възможност, но след като не желаете да се съобразите със силата на фактите, ще трябва да ви убедя със силата на оръжието.
При тези думи той вдига тежкият пистолет и го насочва последователно към различни части от тялото на ТТ, сякаш се колебае коя точно да избере.
— Държа да ви уверя, че оръжието не е газово — пояснява украинецът. — И за да не остане у вас ни най-малко съмнение по въпроса, ще си позволя един малък експеримент. Ето например това кученце, което се е свило в краката ви. Какво ще кажете, ако пробия една-две дупки в уродливата му глава…
В знак, че не се касае за шега, украинецът гръмва по посока на Чърчил със своя макаров и само бързият рефлекс на животното да се отмести, го спасява от смъртта. Следва втори оглушителен изстрел с макаров. Но това вече е моят макаров. Улучил съм стрелеца в рамото. Украинецът инстинктивно протяга ръка към раната, което ми позволява с нов изстрел да пробия и ръката му. В кабинета е ужас и безумие. Възползвани от настъпилото объркване Макс и Мориц скачат и нанасят удари във всички възможни посоки, като някакви пъклени каучукови човечета, обсипващи с ритници не само срамните части на украинците, но и смаяните им лица. Въздържам се при настъпилата бъркотия да стрелям на месо, защото не знам кого ще улуча, обаче пускам още два изстрела в пространството, като сигнал, че невидимият снайперист е все още на поста си.
В разгара на битката пистолетите на украинците са минали в ръцете на Макс и Мориц, а оръжието на шефа е изтръгнато от Табаков, който с тежкия си юмрук е довършил моята наказателна акция. Тримата нападатели вече трополят надолу по стълбата, следвани от нашите охранители.
— Не искам трупове — извиква Тетето зад тях. Подир което най-сетне се сеща да ме освободи от капана.
— Провери си касата — съветвам го. — Да не кажеш после, че съм отмъкнал нещо.
— Признателен съм, че ми спаси живота — доверява ми с леко ръмжене стопанинът. — Бих нарекъл постъпката ти дори благородна, ако не разбирах, че всъщност спасяваш не мене, а торбата с пари, която представлявам.
— Не се преуморявай с коментари — отвръщам. — Истината е, че стрелях, за да спася не тебе, а Чърчил, доброто кученце.
— Ако това е така, готов съм да ти простя всичките грехове.
— Ставаш хуманен. Даже дочух, че не искаш трупове.
— То не е от хуманност. Говориш ми, че техниката се развивала. Така се развива, че по-лесно е да гръмнеш един човек, отколкото да скриеш трупа му.
В това време близнаците се връщат. Малко раздърпани са, но живи и здрави.
— Всичко обърнаха наопаки тия хулигани — недоволства ТТ, като оглежда последиците от битката.
И към бодигардовете:
— Поразтребете тук, а ние ще отидем оттатък да хапнем нещо.
„Оттатък“ това е кухнята, обширно помещение, снабдено с изобилен набор от прибори и всевъзможни хранителни продукти.
— Отиде ми диетата — говори на себе си Табаков, като вади туй-онуй от хладилника. — В кризисни моменти огладнявам най-много. Вероятно това е подсъзнателния стремеж да се натъпча по-здраво, защото може да ми е за последно.
Разполага запасите върху широката маса, прибавя към тях няколко бутилки бира и пристъпва към храненето с такъв апетит, сякаш наистина му е за последно. Следвам го, но доста анемично, защото при мене в критични моменти настроението е обратното: кръвта ми така нахлува в горните части на тялото, та не остава почти никакъв импулс за стомаха.
Черният хайвер, пушената сьомга, унгарският салам, камамберът, маринованите гъби — нищо не убягва от вниманието на домакина.
— Ти си болен от булимия, бе Траяне.
— Болен съм от гладория — поправя ме той. — Ако знаеш на каква жестока диета съм подложен, ще разбереш, че животът ми е живот на мъченик. Когато съм принуден да ида за някаква среща на ресторант, просто ми се доплаква, като гледам как се хранят здравите хора.
— Ами поплачи си. Нали богатите също плачат.
— Не се повтаряй. Каза го вече.
Едва след като понасища глада си и пресушава първата бира, мисълта му отново се връща към току-що преживяното.
— Абе Емиле, ти акъл имаш ли, та се разхождаш с този патлак в джоба из Виена.
— За тебе го бях приготвил. Ами ти с кой акъл правиш сделки с бандити? Мама не ти ли е казвала да не се събираш с лоши другарчета.
— Не мога всякога да предвиждам как ще се извъртят нещата. Имам един украинец, близък от старо време. По-рано беше шеф на държавно предприятие, после завъртя частен бизнес. И ми се обажда миналата година да спасявам положението. Споразумял се бил с някакъв италиански партньор за доставката на суров нефт. Натоварил украинецът нефта и потеглил за Бриндизи, но още към Пирея италианецът му съобщил, че не е в състояние да закупи нефта по уговорената цена. Стар номер, но още хваща дикиш. Предложил нова скандално ниска цена, а танкерът на нашия не можел да векува в Пирея и да плаща високите такси за престоя. „Спасявай — вика — положението.“ Спасих го. Закупих нефта от украинеца и още същия ден го продадох на мой човек в Бриндизи. Мир и любов. Всички доволни. А сега изведнъж чуваш с каква нова постановка ми излизат.
— Че какъв приятел ти е този твой украинец.
— Не е украинецът. Мафията е. Научили са за случая с нефта и са решили да се възползват.
— Ами ще плащаш. Предполагам, че си купил стоката на безценица, тъй че можеш да си го позволиш. Хвърли им нещо там да мирясат, и толкова.
— Няма да мирясат. Това е шантаж. Почнеш ли да снасяш, ще снасяш до второ пришествие.
— Тежко ти е положението.
— И твоето не е леко. Как ще преговаряш с мене, ако отида на оня свят. Или мислиш да ме последваш?
— По-добре ти ме последвай. Едно завръщане в родината ще те отърве от всички грижи.
— Вярно бе. Как не се сетих.
Встъпителната ми среща с Фурман-внук, изглежда е резултат на рядък шанс или просто на нахалството ми да го потърся в необичаен час и на снизхождението му да ме приеме. Второто свиждане става по предварителна уговорка. А третото… Третото изобщо не става.
Впечатлението ми, че потомъкът на фурмановия род се гуши самотен в някаква си мухлясала кантора, в очакване на онова, което очаква рано или късно всички ни, това впечатление е твърде далеч от истината. Без да се занимаваме с подробности около материалното положение на стареца, ясно е, че той разполага с достатъчен брой щатни или нещатни сътрудници и че огромният мрачен апартамент е само върхът на един далеч по-огромен айсберг. Приемът на евентуалните посетители е възложен на друг старец, който умело жонглира с няколкото стаи, определени за приемни, като веднъж те въвежда в едно помещение, друг път — в друго, а трети път — в трето, вероятно за да не се озовеш лице в лице с някой от останалите посетители, всеки от които би искал да бъде тука инкогнито.
Вече съм имал възможността да се отдавам на своето хоби — чакането в три или четири приемни, като всяко от посещенията ми е завършвало с неизменното комюнике: „Господин Фурман моли да го извините, но засега все още не е готов с обещаните сведения.“ Докато най-сетне един ден досадният рефрен се сменя с нещо по-добро в смисъл на „заповядайте, очакват ви“.
Репликата, с която ме посреща шефът, звучи не толкова като извинение, колкото като обвинение. Материята, подлежаща на изследване, се била оказала не само сложна, но и твърде обемиста, така че имайте предвид това обстоятелство при определянето на хонорара. Последното той не го казва, но то се подразбира и тъкмо заради него Фурман така настойчиво акцентира върху трудността на поставената от мен задача.
— Установихме, че вашият — нека го наречем „клиент“ — има депозитни или текущи сметки в някои от известните европейски банки, като Банк Аустрия, Дрезднер банк или Юнион де банк Сюис. Ще проверим и на останалите места, но поне до този момент не сме открили някакви особено значителни суми от рода на тези, за които вие споменавахте при последната ни среща. Няма да ви занимавам с това какви усилия са необходими за подобни проверки при съществуващия ред в банките, където принципът за съблюдаване на банковата тайна може да бъде нарушен само при съответно решение на съда. Най-главоболната част на изследването ни обаче е свързана с проверките в офшорните юрисдикции, пръснати по целия свят. И въпросът не е само в това, че те са до момента над 50, но че регистрираните в тях офшорни компании са към 150 000. С проучване в подобни мащаби би могъл да се нагърби единствено Интерпол.
— Не съм и допускал, че ще почнете да проверявате офшорните фирми по света една по една, за да установявате истинските собственици. Ставаше дума…
— Помня за какво ставаше дума. И мога да ви кажа дори, че с оглед на известни симптоми, успяхме да засечем случаи, когато под прикритието на отделни анонимни компании, вашият клиент също е правил вложения. Всичко това е отбелязано конкретно в отчета, който ви предоставям. Ще видите сам, че в него се съдържат интересни факти и в същото време, че той не претендира за някаква всеобемност. Тъкмо затуй моят въпрос към вас е следният: смятате ли, че е необходимо да продължим проучванията или предпочитате да спрем до тук?
— Какво е вашето мнение?
— Моето мнение не е важно. В случая единствено важно е вашето.
— И все пак?
— Доколкото фирмата Фурман-син се занимава изключително с констатации на факти, без да предлага консултации, би следвало да ви отговоря с мълчание. Но понеже ви уважавам като стар клиент и човек близък отчасти с покойния ми баща, ще си позволя да ви предложа не като извод, а просто като материал за размисъл следната скромна хипотеза.
Млъква, като че търси някаква възможно по-неангажираща формула и отправя над очилата си поглед към потъмнелия от годините потон, сякаш чака идеята да му дойде оттам. После казва:
— Допускам, че клиентът ви наистина разполага с внушително състояние. В същото време не вярвам основната част от това състояние да е струпана на две или три места, както вие изглежда си въобразявате. Тъкмо обратното: пръсната е на десетки най-различни места и вероятно е в най-различни форми — парични авоари, ценни книжа, недвижимости и прочие.
— На какво смятате се дължи това нелепо раздробяване на капитала?
— За вас може да е нелепост, но друг би го определил като съобразителност. Нали знаете, че още евреите са препоръчвали имуществото да бъде съхранявано в три варианта: злато, пари и недвижимости. А и най-простата домакиня, преди да излезе за по-дълго от къщи, не крие скромните си авоари и бижута в определената за целта кутия, ами ги пръска по шкафове, под дюшеци или буркани. Нелепо, нали? Но нерядко дава резултат: евентуалният крадец може да открие едно или две скривалища, обаче не е изключено да подмине останалите.
Фурман прави пауза, за да нагласи зад очилата си своя възможно най-невинен поглед и заключава:
— Вашият клиент, струва ми се, предвидливо се е постарал да засекрети имуществото си в толкова отдалечени части на света и в такива разнообразни форми, че даже да стане обект на един или повече обири, това да го ощети възможно най-малко.
— Хипотезата ви е действително респектираща в своята логика — признавам. — Що се отнася до бъдещата ни работа, позволете ми най-първо да прегледам документацията, която сте имали любезността да ми приготвите. Макар че още сега бих могъл да кажа — нека все пак продължим започнатото дело. В крайна сметка, нищо чудно, както казват у нас, от храста все пак да изскочи заек.
— Заешките анекдоти бихте могли да ги запазите за себе си — възразява сухо Фурман. — Аз, господине, членувам в дружество за защита на животните и съм вегетарианец.
— Имам усещането, че входът на твоя гараж е под нечие наблюдение — казвам няколко вечери по-късно на Тетето.
— Фактът вече е установен и записан в корабния дневник — успокоява ме стопанинът.
— Предполагам, че си идентифицирал броячите.
— Украинците са. А може да са и други.
Взема от кутията една пура, разопакова я от целофана, помирисва я, после отново я оставя.
— Не желая да те укорявам, Емиле, но откак ти се появи, моето тайно жилище стана по-оживено от Виенската гара.
Отново взема пурата и отново я оставя.
— Пушенето на гладно сърце е вредно… Бързам да се съглася с него, понеже усещам, че и моят празен стомах вече се гърчи от недоволство.
— Само че ако се преместим в кухнята отново ще ме повлече булимията — разсъждава Табаков.
Натиска някакъв звънец под бюрото и в кабинета безшумно изниква Макс (или Мориц).
— Приготви две кафета, момчето ми.
— Само кафе ли? — питам.
— И донеси от сухите сладки за госта. Моето кафе да бъде от онова, знаеш кое.
— Значи за мен сухи сладки, а за тебе специално кафе — забелязвам, след като момчето изчезва.
— Мнителен като ченге — промърморва снизходително Тетето. — Ако и ти предпочиташ кафе без кофеин, можеш да се обадиш.
И подир малко:
— Онзи ден ме питаше за какво са ми тия две момчета — за бодигардове или за украса. Сега вече как смяташ?
— Екстра са. Без малко.
— Пак недоволен. Пак претенциозен. Защо „без малко“, бе? Не ги ли видя онази нощ в действие?
— Бива ги, не отричам. Но им липсва салтанат. Трябва да се стигне до бой, за да стане ясно колко пари струват. А въпросът нали е да не се стига до бой. Ако имаха по-заплашителен вид, противникът би се замислил, преди да си покаже рогата.
— И според теб, трябва да помъкна след себе си два орангутана, че да вдъхвам респект.
— Орангутани или горили, все тая…
— Не е все тая. Въпросът опира и до стила. Горилите може да подхождат за един мафиот, но не са в стила на бизнесмена. Тонът прави музиката, както казваше онзи с лулата.
— Това не е негова мисъл.
— Знам, че не е негова, но аз я цитирам като негова, за да ти направя удоволствие.
Предметът на разговора се появява откъм кухнята, като тика пред себе си изящна месингова количка. Кафета и голяма кристална купа с разни бисквити. Нищо повече. Разтоварва донесеното върху малката масичка край камината и изчезва.
— Близнаци ли са наистина? — продължавам разговора по липса на друга тема.
— Не съм им виждал кръщелните, но фактът е достатъчно очевиден.
— Макс и Мориц, това ли са истинските им имена?
— Аз ги кръстих така, само че вече избягвам да ги именувам. Постоянно забравям кой е Макс и кой — Мориц.
— И в кое балетно училище ги откри?
— В предварителния арест.
— Какво беше провинението им?
— Кормуване с непозволена скорост.
— Дребна работа.
— Наистина дребна, ако не беше една подробност: колата се оказала крадена.
— Да не е била твоята кола?
— Виж как позна. Извикаха ме за справка и за оформяне протокола по случая, а двете хлапета ме гледаха така жално, та рекох и аз веднъж да се покажа шик и уредих работата.
— Вечна признателност срещу няколко шилинга. Сделката си я бива — забелязвам.
— Ти във всяко мое действие търсиш корист.
— И я намирам. Няма ли все пак да го изпием това кафе.
Настаняваме се в креслата край масичката.
— Макс и Мориц, добра идея — забелязвам. — Въпреки че би могъл да ги кръстиш Кастор и Полукс.
— Абе и Ромул и Рем да ги кръстя, все ще ги бъркам.
Налива си чашата от предназначеното за него кафениче и отпива със страдалческо изражение:
— Голо кафе. И на всичко отгоре — без кофеин.
— Пълна мизерия — съгласявам се. — И да те пита човек, защо си ги напечелил всички тези милиони, щом не можеш дори да си хапнеш като хората.
— Това твое злобно подмятане ме навежда на една идея. Що не излезем утре извън града, па да се поразходим до Залцбург. Само за ядене ли ще мислим. Лятото ще си отиде, без да сме го усетили.
— Какво ще правим в Залцбург?
— Защо трябва нещо да правим. Целия си живот прекарваме в правене на нещо, от което често нищо не излиза. Ще идем да послушаме музика. Има голям концерт в памет на Моцарт.
— Какво млъкна? — казвам.
— Очаквам да запиташ „Кога е починал?“.
И ето ни в ранния следобед на следния ден, за пръв път извън бомбоубежището, както понякога ТТ именува жилището си.
— Защо си го нарекъл така? — питам за справка.
— От глупост. Нарекох го така още навремето, когато бях много наивен.
В мерцедеса, освен нас двамата са Ромул и Рем, пардон, Макс и Мориц. Табаков седи отпред до единия хлапак, който шофира. Аз съм се разположил с другия отзад. Движението по автострадата не е твърде натоварено, във всеки случай не дотолкова, че да не забелязвам какво точно става пред нас и зад нас.
— С чероки са — установявам по повод на украинците, които са ни сподирили.
— Не вдигай скоростта — говори Тетето на шофьора, който инстинктивно е натиснал газта. — Не сме тръгнали да се надбягваме.
— Могат да изпреварят и да ни засекат — оправдава се момчето.
— Тук на автострадата няма да посмеят. Продължаваме да се движим с умерена скорост.
Украинците с джипа на десетина метра зад нас — също. Табаков бъбри по мобифона с някого. Аз подремвам отзад. Мир и любов, както казва Тетето.
— Сега ще свиеш в следващото отклонение — нарежда шефът, когато край нас се мярка рекламна табела с насочен в пространството гигантски показалец и с надпис Мотел Розенбергер.
Познато място. Навремето точно тук някакви симпатяги се бяха опитали да ми натикат в колата един компромат под форма на наркотик.
Ето го и отклонението. Пътят в плавен завой леко извива нагоре към височината, където е разположен мотелът. Идеално място за стъписваща операция под лозунга „стой, ръцете зад врата!“.
Украинците очевидно са на същото мнение. Черокито ни изпреварва, завива в дясно и ни прегражда пътя. Пасажерите, ако не броим шофьора, са вече познатите типове. Шефът с превързана ръка остава при водача, докато другите двама пъргаво скачат от джипа и обсаждат мерцедеса от две страни:
— Отваряйте! — прозвучава сурова команда.
Заедно с нея обаче прозвучава и воят на полицейска сирена. Бандюгите се оглеждат озадачено назад, докато в същото време друга сирена се обажда отпред. Минута по-късно черокито на свой ред е блокирано. Отново сме като на кино. И отново дават гангстерски филм. Две полицейски коли, пристигнали от двете срещуположни посоки, се присъединяват към джипа и неговите обитатели за кратка справка. Прибиране на пищови, щракане на белезници — подробностите са известни. Нас не ни канят дори да излезем от мерцедеса. Само ръководещият операцията офицер поздравява бегло Табаков и прави знак да продължим пътя си.
— Този май те познава — забелязвам.
— Защо трябва да ме познава.
— Ами не ни поиска дори документите.
— Че това да не са вашите катаджии. Тук полицаите от пръв поглед разбират кой гражданин е редовен и кой за прибиране.
— Като ги пуснат, пак ще довтасат.
— Най-първо ще полежат. А след това не само те, ами и внуците им няма да могат да припарят до Австрия.
Подминаваме мотела и отново излизаме на автострадата. Отклонението очевидно не сме го направили, за да пием по един швепс. Излишно е вече да питам дали полицейският шеф и Тетето се познават.
Доста по-късно — ново отклонение и друг мотел. Монд зее. Мотелът се издига на една височина над езерото и отвън поне не представлява нищо повече от някаква бетонна конструкция. За сметка на това езерото, заобиколено от гористи планински склонове е наистина красиво, доколкото имам представа за този род природни дадености.
— Знаеш ли — казва Табаков, като слизаме от колата и се отправяме към мотела, — ако не държиш прекалено на своя Моцарт, предпочитам да не се мъкнем чак до Залцбург.
— Това за Моцарт ти го измисли — отвръщам. — И то само за да провериш дали няма да запитам кога се е поминал. Не знам обаче, дали ти би могъл да ми отговориш, ако аз пък те запитам кога е роден.
— Стига с тия биографични подробности. По-добре да влезем и да проверим какво има за хапване. Казват, че яденето на чист въздух не е чак толкова вредно.
В късния слънчев следобед е още топло, но тук е планина и хладният ветрец е също планински.
— Ами ония двамата? — питам.
— На ония двамата мястото им е при колата. В багажника има достатъчно неща за ядене. За да те уважава персоналът, първото условие е да не го разглезваш.
И поемайки картата от появилия се келнер, потъва в размисли около избора на менюто.
Въздържам се да описвам подробно поръчката, за да не изпадам в многословие. Със същата цел прескачам и описанието на самото хранене. Едва когато настъпва заключителният етап на кафето с миниатюрна чашка френски коняк, позволявам си да подхвърля:
— Радвам се, че се радваш ако не на отлично здраве, то поне на добър апетит.
— Нямаш представа колко си прав. Защото именно загубата на апетит е първият зловещ признак на коварно зараждащия се злокачествен тумор. Не страдам от нищо такова, което би могло да те обнадежди. Все още нямам диабет, нито съм прекарал инфаркт, нито ме застрашава старческо слабоумие. Е, при черния дроб и стомаха нещата стоят по-различно, но за какво са диетите, освен за да ни наказват с по-дълъг живот.
— Телосложението ти не говори за прекалено строги диети.
— Привидност, драги. Точно според старото правило, че нещата никога не са такива, каквито изглеждат.
Въздъхва мъченически и потупва шкембето си, сякаш да провери дали размерът му си е същият.
— Щом сте ми търсили цаката, вероятно знаеш, че съм човек без страсти. В прекаления женкарлък никога не съм се увличал. Пиянството ме отвращава, не мога да разбера какво удоволствие има в това да заменяш бистрия разум с алкохолно затъпяване. Картите и рулетката са глупаво подражание на сериозния комар, който аз го играя в бизнеса си. В такъв случай какво остава? Остава най-простото, най-насъщното и най-приятното — доброто хранене.
— Грижата за човека — подсказвам.
— Именно. И то за най-важния човек, сиреч за самия себе си. След като това тяло и тази глава покорно ни служат от заран до вечер, не е ли наш дълг да се погрижим за доброто им здраве.
— Ами нагъваш на две, на три някой сандвич, поливаш го с чаша кафе и — готово.
— Диващина. Все едно да смяташ, че ако си изплискал семето си върху една жена, това вече е любов.
— Ти по-добре знаеш.
— Гастрономията и плюскането, Емиле, не са равнозначни. Но това може да го разбере само човек, който притежава достатъчно средства, за да усвои тънкостите на доброто хранене.
— Допускам, че е така.
— И понеже споменах за любовта, трябва да ти кажа, че в тия две увлечения — сладострастието и лакомията — има твърде общи неща. И едното и другото се реализират на три етапа. При любовта — сексуална възбуда, задоволяване, пресищане, а често и олекване на портмонето. При гастрономията — остър апетит, насладата при консумацията и уви, затлъстяване. Само че при мене, Емиле, в резултат на задължителната диета, от трите етапа отпадна най-главният — божественото удоволствие на самото хранене, за да ми остане само мъката на незадоволения апетит и бремето на шкембето.
— И пурите, Траяне, и пурите.
— Те не могат да заменят дегустацията на дузина стриди, нито очарованието на порция черен хайвер.
— Те са за мене сламката на давещия се, колкото да усещам, че все още съм жив. Но за да разбереш, че не съм глух за намека ти, нека запалим по една.
Запалваме. Мълчим известно време, като се стараем да не нарушаваме с дрънканици очарованието на ароматния тютюнев дим. Накрая, за да разсея оборващата ме дрямка, произнасям:
— Каква красота е наистина това езеро. Иде ти просто да се гмурнеш вътре и да потънеш в тия тъмни зелени води.
— Не приказвай такива неща, че ме полазват тръпки.
— Защо бе, Траяне?
— Ами че точно това гмурване е големият ужас, ами че точно това е смъртта, да се гмурнеш, само че не в дълбините на Монд зее, ами в бездната. Бездната… Тая дума говори ли ти нещо?
— Как няма да ми говори. Нали сам Дълес бе казал, че животът на днешния свят е балансиране върху ръба на бездната.
— Остави ги тия политически глупости. Аз ти говоря за трагедията на човешкия род, а ти ми цитираш някакъв Дълес.
— Добре, успокой се. Няма да го цитирам.
— Завиждам ти на умението да дрънкаш всякакви глупости, за да избягваш ужаса на жестоките истини. Опитвал съм се да правя същото, но не успявам. И това е моята болест. Неизлечимата и фаталната.
— Ти още на млади години имаше тази страст към света на абстракциите.
— Какви абстракции бе, човек. Не разбираш ли, че това е най-страшната реалност. И оттам идва моята болест.
— Нали преди малко разправяше, че си здрав.
— Тя, моята болест, я няма в медицинските справочници. Сума лекари не са я разбрали, та не знам дали ти ще я разбереш. Доктор Лоран, като по-земен човек, я наричаше форма на психическо изтощение. По негови препоръки идвах понякога тук… За да разбера, че е сгрешил диагнозата. Не ми помагаха нито тишината, нито боровият въздух, нито изолацията. По-прав излезе доктор Мозер, който веднага определи страданието ми като „философска болест“. „Изключено е — възразих. — Нямам нищо общо с философията.“ „Имате, имате“ — настоя той. Подир което ми обясни, че както философията има за цел да се добере до истината за света, така и нещастни типове като мен търсят същото, което на практика означавало, че си търсят белята.
— Цялата природа е така устроена, че да крие от живите същества голямата истина. Защото да се осъзнае голямата истина, това означава да секне животът. Цветята ще спрат да цъфтят и пеперудите да летят, и хората да се любят, и жените да раждат и даже слънцето да грее в онзи миг, когато усетят, че всичко, което вършат е лишено от смисъл. Да, природата милосърдно крие истината за голямото безсмислие на битието, но сума ти идиоти между хората упорстват на всяка цена да стигнат до истината и сами се навират в катастрофата. Защото има ли нещо по-страшно от мига, когато осъзнаеш, че всичките ти старания на този свят са лишени от смисъл и всичките ти успехи са лишени от смисъл, и цялото ти съществуване е лишено от смисъл и доколкото все още си жив, ти просто се люшкаш между безсмислието на живота и безпределната пропаст на нищото, където ти е съдено да се сринеш и да изчезнеш.
— Ама ти наистина си бил философ, бе!
— Не съм. Болестта ми е философска.
— Ами щом е философска, ще я лекуваш по философски. За целта са издадени сума наръчници. Събуждаш се заран и първата ти работа е да повториш сто пъти „животът е прекрасен“. Принципът на автосугестията, не си ли чувал.
— Защо е нужно да чувам. Нали тази сугестия превърна всички ви в идиоти.
— Моят съвет — забелязвам, — е да не вярваш на докторите. С докторите винаги е така. Един казва, че имаш ангина, друг твърди, че е рак. Точната диагноза става ясна едва след смъртта.
— Ти като не си доктор, какво мислиш?
— По кой въпрос?
— По моята болест, философската болест.
— Не съм си блъскал ангелите по въпроса. Но ако е специално за твоя казус, смятам, че е най-банален пример на късно пробуждане.
— Късно пробуждане ли?
— Ами да. Пробуждаш се едва накрая, колкото да разбереш, че си профукал напразно живота си.
— И това ми го казваш ти!
— Който и да ти го каже, все тая.
— Не. Казваш ми го тъкмо ти, на мене, дето по свой път съм постигнал неща, които ти даже не си сънувал. Чертал съм планове, свои планове, постигал съм успехи, свои успехи, катерил съм се по стръмни пътеки, опасни пътеки, за да дойде един ден някакъв казионен нещастник като тебе, да ми каже, че съм профукал живота си! И това ми го казваш ти, дето никога и през ум не ти е минавало да кривнеш настрани от отъпкания път и дето целият ти живот е минал в изпълняване на чужди нареждания!
— Прав си — казвам. — Не се вълнувай. Смятай, че нищо не съм ти казал.
В бомбоубежището е настъпило успокоение. Впрочем то вече не е бомбоубежище. Входът откъм главния апартамент е отворен. Влизането е почти свободно, стига здравенякът портиер да ти разреши.
Лично аз съм на мнение, че идиличното настроение е донякъде преждевременно, обаче се въздържам да обсъждам въпроса с Табаков, който би трябвало да бъде повече от мен в течение на нещата. Там, където има много пари, е нормално да има и голяма навалица. А в случай, че няма и помен от посетители, би следвало да се предполага, че някъде нещо се готви и съвсем не е в полза на притежателя.
Казват, че по-добре да си в устата на хората, отколкото в краката, но мненията по този въпрос са различни. За богатствата на Табаков отдавна се носеха легенди и трудно бе да се прецени докъде се простира истината и откъде почват измислиците. Милионите долари, изчезнали незнайно как при прочутата Африканска афера, източването на една голяма банка две-три години по-късно, използването фалита на няколко доходни предприятия, за да бъдат откупени подир туй за стотинки, придобиването на ценни имоти посредством задкулисните машинации на фиктивни търгове, без да говорим за по-дребните вносно-износни или покупателно — продажни далавери — всички тия бисери в бизнес биографията на Тетето нямаше как да останат в тайна, особено за нуждаещите се от творчески опит среди на подземния свят.
От тук произтичаше и логичният извод, че би било грехота цялата тази несметна купчина пари да остане като притежание на един-единствен човек, който на всичко отгоре има нахалството да живее съвсем необезпокояван и в отлично здраве.
За прекратяването на горната аномалия бяха предприемани не малко активни действия. Общото между тях беше, че всички те се бяха оказали безуспешни. Леваците, изпращани от полковника, а също и от други лица, вече бяха разпитвали за Табаков къде ли не, бяха правили справки за негови депозити и текущи сметки из банките, бяха претърсвали тайно жилището му и дори, вероятно със същата цел, на два пъти бяха отмъквали колата му. И подир цялото това слонско вилнеене в стъкларския магазин, Манасиев ме съветваше да бъда крайно внимателен и да стъпвам на пръсти.
За разлика от леваците, осланящи се главно на казано — чуто, аз вече разполагах с не малко количество автентични факти, доставени ми от Фурман-внук. Въпросът бе имат ли тези факти някаква стойност, освен като суров материал за бъдещата биография на великия аферист.
— Какво ще кажеш за Каймановите острови? — питам го. — Как е там?
— В какъв смисъл?
— Ами изобщо. Има ли още каймани.
— Туристическата агенция е на съседната улица. Там ще ти кажат.
И като се подсмива едва-едва:
— Ти чак на Каймановите острови ли си ровил за фирмите ми? А защо не и на Сейшелските? Или на Бермудите? И колко те оскубаха за тези поверителни сведения?
И понеже мълча:
— Абе наивник такъв! Защо не ме попита направо за офшорните ми фирми? Щях да ти ги дам сведенията съвсем безплатно.
— В такъв случай защо не ми направиш една къса справка за основните си капиталовложения, пък да пием по едно за твое здраве.
— Е, не, така не става. Аз да пиша справки, а ти да жънеш лаври пред Манасиев.
Очевидно информациите, за които агентите на Фурман бяха положили доста усилия, нямаха особена стойност. Може би именно затова бе създавал фирми и откривал дребни банкови сметки из разните далечни екзотични места, за да отвлича вниманието от някои съвсем близки европейски трезори, където вероятно се спотайваха големите му авоари.
— За какво те държи при себе си моят, бившият, по цели нощи? — пита ме Марта.
— Ами говорим си.
— „Говорите си“… Това му е в характера: да държи винаги около себе си един или двама души, за да се бори с безсъницата и да показва превъзходството си.
„Мъчи се да забрави бездната“ — отвръщам наум.
— Ако са те пратили да измъкнеш нещо от него, хич и не се надявай. Той е също като кучето си: захапе ли веднъж, не пуска.
И аз съм приблизително на такова мнение, но работата си е работа. Хванеш ли се веднъж на хорото…
Всяка седмица в уречения ден и час минавам през подлеза при Операта. Това място е определено за секретните срещи. Слизам бавно, завъртам се около лавката за вестници и обикновено купувам „Ди Пресе“. Щом купувам „Ди Пресе“, това означава, че няма нищо за отбелязване. Тази седмица обаче, макар да се снабдявам със същия вестник, някакъв мъж ме застига на изхода.
— По-полека — мърмори ми на ухото. — Ще разговаряме ли или ще се надбягваме.
Конспиратор…
— Казвай, ако имаш нещо за казване — отговарям, когато поемаме по Ринга. — При мене няма нищо за отбелязване.
— При тебе винаги е така: „На западния фронт нищо ново“.
— Именно.
— И до кога, бе?
— Ами докато се появи новото.
— Имаш предвид, когато цъфнат налъмите.
Нова генерация, нов стил на общуване. Сега го познавам: това е единият от двамата, дето бяха ме награкали в беемвето.
— Кафе ще пиеш ли — питам, — че мен краката ме заболяха от ходене.
— Нали срещата е секретна.
— Ти вече я разсекрети.
Сядаме пред първото срещнато заведение. Колегата вероятно не е от приходящите, а от пребиваващите тук. Действителен или мним студент или нещо подобно. Опитвам се да му обясня, докато си пием кафето, че ситуацията е твърде сложна. Табаков е подложен на заплахи, недоверчив е, но все пак съществува някакъв шанс да стане постепенно по-сговорчив.
— Ситуацията я правят хората — заявява без колебание ерзац — студентът. — Ако нещата все така се протакат, ще трябва ние да се заемем.
— Заемете се — окуражавам го. — Само да не стане като с бързата кучка, дето слепи ги ражда.
И му разказвам набързо за случката с украинците, като спестявам детайла за собственото си участие в нея.
— Имайте предвид, че Табаков като австрийски гражданин е тук на собствена територия, а ние при всички случаи сме хора под подозрение.
— По каква причина си напуснал хотела?
— По същата.
— И сега къде си?
— Все там — в подлеза, в уречения ден и час.
Тоя пък иска всичко да знае. Още малко и ще запита в кои дни ходя на опера. Как да му обясня, че отивам да слушам музика единствено в Залцбург и то само когато свирят Моцарт.
Следващата седмица. Същият подлез по същото време. Предишната сценка се повтаря буквално, обаче на излизане пишман студентът ме уведомява:
— Полковникът е тук. Иска да те види. Хотел Амбасадор, 13 часа, днес.
„Бре, казвам си, без много да го вярвам, сигурно ме кани на обяд.“
Няма обяд. Има кафе и газирана вода, долу в хола на хотела. Полковникът е от модерните ченгета. Нищо конспиративно. Отседнал е в един от най-реномираните хотели на Кертнерщрасе и свободно беседва с подчинения си насред фоайето. Дори да има нещо скрито-покрито, това не личи.
— Работата зацикли — казвам, като сядам в креслото насреща му. — Изглежда най-добре ще е да се прибирам.
— Не очаквах от тебе такова малодушие — отвръща шефът. — Разбира се, че няма да се прибираш.
Поглежда, за да провери дали наистина съм капитулирал или разигравам някаква роля:
— Ти си в такъв момент от кариерата си, Боев, че можеш да се върнеш само като победител. Инак язък ти за изразходваната енергия и за изминатия житейски път.
И понеже мълча:
— Ще извиняваш за суровите думи, но идвам да водим с теб мъжки разговор.
Подир което пожелава да чуе отчета ми накратко и без замазване.
Встъпителната ми фраза е максимално песимистична, за да изглежда продължението възможно по-оптимистично и постиженията ми, макар и скромни, да прозвучат като приятна изненада. Докладвам, че съм успял донейде да разтопя ледовете в отношенията си с Табаков, но за взаимно доверие все още е рано да се говори. Някои наши хора са направили всичко възможно, за да го настроят максимално враждебно към страната ни.
— Не знаех тия подробности — лъже Манасиев, когато му разказвам за част от безчинствата срещу Тетето. — Не съм бил в течение, но каквото било — било. Сега задачата е отношенията да се възстановят възможно по-бързо. Няма да скрия, че ситуацията става все по-неблагоприятна за нас. По всичко личи, че ще имаме неприятности не само с конкурентни на Табаков бизнесмени, но и с готови на всичко мафиотски структури. Съгласи се, че целта на операцията съвсем не е да вземем незаконно придобитите средства от един аферист, за да ги предоставим на друг аферист.
Съгласявам се. След което пристъпвам към най-вкусната част на изложението: отчета за установените банкови сметки и офшорни фирми на Табаков.
— Свършил си добра работа, — заключава полковникът. — Вярно е, че все още сме далеч от конкретните реализации, но постигнатото вдъхва надежди. Важното е да се действа възможно по-бързо. И никакво обезкуражаване! Уверявам те, че направо съм доволен.
А когато му разказвам за намесата на украинците, възкликва:
— Ето, от това най-много се опасявам. Ако нашите мафиоти се намесят в същия дух, всичко може да хвръкне по дяволите.
Подир което се заема отново да ми повтаря вече казаното, за да не би случайно да не съм го разбрал:
— Нека Табаков усети, че никой от нас не смята да му обсебва капитала. Напротив — готови сме да го защитим от произволни посегателства. Друг е въпросът, ако той би бил склонен на някаква дори и скромна съвместна дейност, на някаква, макар символична помощ за наш проект.
И усъмнил се отново, че може би не го разбирам докрай, запитва:
— Случвало ли ти се е на млади години да ловиш риба с ръце?
— Не помня. Май че да.
— Тогава знаеш, че бръкнеш ли в подмола и усетиш ли там голямата риба, не трябва да се опитваш да я сграбчиш от раз. Ще ти избяга. Трябва лекичко, лекичко да я погалиш, тя ще се укроти, и чак тогава ще забиеш пръсти в хрилете.
Поглежда по стар навик часовника си в знак, че слага край на разговора, но преди да стане, произнася бодряшки:
— Така че, приятелю, довиждане и на слука!
Позьор от класа. Кой знае бива ли го за друго. Смята, че с легендата на бизнесмен ми е осигурил престоя тук до края на вековете. И не се сеща, че ако не беше Табаков, полицията вероятно отдавна щеше да ми изкомандва „Друм!“.
Дали защото полковникът избягва всякакъв акцент на секретност при посещението си, или защото Табаков разполага с достатъчно информатори, но още същата вечер ми става ясно, че вече е осведомен за срещата ми с Манасиев.
— Каква оценка дава шефът на работата ти? — пита, като ме гледа невинно.
— Похвали ме — осведомявам го.
И малко по-късно:
— Надявам се, че няма да ми поставиш идиотския въпрос дали съм с тебе или с Манасиев.
— Бъди спокоен, това не е в характера ми. Знам отлично, че всеки на този свят е сам за себе си. Допускам обаче друго… Следиш ли мисълта ми? — пита, понеже в момента си играя с Чърч.
— Цял съм слух.
— Допускам, че може да настъпи момент, когато ти ще ме молиш да бъда с теб…
— … или обратното…
— Може да е и обратното. Твоята смърт е запланувана също тъй, както и моята. И двете са част от същата комбинация. Първо: Отмъкване на всичко, което могат да отмъкнат от мен, при което аз бивам ликвидиран. Второ: Замитане на следите, при което ти отиваш на кино.
— Защо трябва непременно да очакваш най-лошото — недоумявам. — Отпусни се, погледни живота откъм хубавата му страна…
— Знам, че не ти казвам нищо ново. Не може да не си отгатнал комбинацията още от самото начало. Затова питам се, какъв е насрещният ти план.
— Какво те е прихванало тази вечер! Нямам насрещен план.
— Не бих те питал, ако не беше тази малка подробност: Моята участ в момента е фатално свързана с твоята.
— Може и да си прав, но пак ти казвам: Нямам план. Чисто и просто играта продължава.
— Коя, по-точно?
— Ами все тази, вечната: играем си на чифт — тек със смъртта.
— Нищо не ми казваш — изръмжава той недоволно.
— Все пак, ти едва ли си въобразяваш, че съм изпратен тук, за да ти бъда охрана.
— Не съм си го и помислял. Питам се само, докога ще се движиш със самочувствието, че си пратеник на Манасиев.
— Не съм пратеник на Манасиев.
— А на кого?
— Знаеш на кого. Казах ти го още първия път.
Тишина. Само Чърч леко похърква, свил се върху килима между бюрото на Табаков и моето кресло, за да покаже, че в спора между двама ни пази пълен неутралитет.
— Мисля, че тъй или инак, съществува един изход — произнасям по някое време.
— Знам го твоя изход — поклаща глава Тетето. — Няма да стане.
— Ако погледнеш трезво на нещата…
— Няма да стане, Емиле, казах ти. Май си забравил какво ни учеха някога: Власт не се дава. А каква по-голяма власт от парите.
— Но властта въпреки всичко я дадоха.
— И катастрофираха.
— Не те. Страната катастрофира. Отново настъпва тишина.
Да попречиш на Центъра, като даваш вид, че му помагаш. И да помагаш временно на Табаков, без да му мислиш доброто. Схемата изглежда съвсем проста. Стига да не ти предстои да я изпълняваш.
Това му е доброто на навика да очакваш винаги най-лошото: очакванията ти най-често се сбъдват. Така става и с предчувствието ми, че идиличното настроение на покой в жилището на Табаков е преждевременно. Разбирам го един следобед, когато се разминавам по стълбището с някакъв добре облечен и добре охранен господин на средна възраст, чиято внушителна физиономия изглежда още по-внушителна поради тъмните очила.
Господинът слиза. Аз се качвам. Разминаването се извършва мълчаливо, но нещо ми подсказва, че непознатият е италианец. Причината вероятно са тъмните очила. Италианците си умират за този реквизит в тоалета. Не знам дали мафиотите подражават в случая на бизнесмените, или бизнесмените подражават на мафиотите, но и едните и другите виждат в тъмните очила изискан символ на загадъчност и мъжко достойнство, с известен лек акцент на високомерие.
— Какво искаше този от тебе? — питам домакина.
— Откъде знаеш, че е искал?
— Когато някой ти идва на крака, шансът, че идва да дава е кажи-речи нулев. Освен туй стори ми се да долавям в израза му и някакъв акцент на заплаха, но допускам, че това се дължи на тъмните очила.
— Ти си истински наследник на великия Холмс, бе! — установява Тетето.
— Шегуваш се.
— Може и да се шегувам, но положението съвсем не е шеговито.
И пояснява:
— Донесе ми историята на украинския нефт в ново издание.
— В превод на италиански.
— Няма грешка! В тебе наистина се е вселил духът на Холмс.
Въпреки опита му да изглежда добре настроен, личи си, че е угрижен. Причината вече е ясна. Остава да чуя подробностите.
— Реванш — обяснява Табаков. — След като загубиха мача, сега украинците напират за реванш. И понеже ги изритаха от Австрия като мръсни псета, сега търсят помощ от италиански мафиоти. Господинът с тъмните очила ми се представи като човек на нефтопреработвателната компания в Бриндизи, на която бях продал нефта. Не бил точно техен адвокат, но го използвали като консултант. Предложих му да се срещне с моя адвокат, та като колеги да обсъдят проблема. „Не е необходимо — вика. — Не бих се изненадал, ако сделката откъм формалната страна е перфектна, но нас — вика — ни интересува не формалната страна, а фактическата. Ние — казва — господине сме специалисти по фактите и адвокатските увъртания не ни интересуват, понеже и сами сме магистри в тази материя. И в дадения случай не възнамеряваме да прибягваме до съда, а със собствени средства да уредим отношенията си.“
Придърпва дървената кутия и запитва:
— Ще изпушим ли по една „Ромео и Жулиета“?
— Неизбежно е — съгласявам се. — Щом казусът е италиански.
— Гангстерски е. Не му го казах направо, но му дадох да разбере, че за мен случаят е приключен. Обещах, за да не му скърша хатъра, че ще обадя в Бриндизи, но той не оцени жеста ми. „На когото и да се обаждате — казва, — нашето изискване остава същото: да изплатите сумата, която вече ви е известна.“ И накрая в знак на последна милост ми отпусна два дни за размисъл.
— Вторият път какво ще му кажеш?
— Същото.
— А третият път?
— Няма да има трети път.
Още същия ден Табаков се свърза с компанията в Бриндизи. От там отговориха, че шефът отсъствал. Те сами щели да позвънят по-късно. То се знае, не позвъниха. Мафиотите бяха им взели страха.
Три дни подир това мерцедесът на ТТ беше взривен пред дома му.
— Хем съм им казвал да наблюдават неотстъпно колата — ръмжеше Табаков по адрес на близнаците.
— Не могат непрестанно да са до нея.
— Могат. Затова са двама, за да се сменят.
— Хубава кола, и нова — забелязвам, за да му вдигна адреналина. — Ако си беше платил на оня с очилата, може би щеше да ти излезе по-евтино.
— Ти нямаш хабер за каква сума става въпрос, бе — отвръща ми раздразнено Тетето. — И недей толкова да се вживяваш в ролята си на мой съдружник.
— Далеч съм от подобни амбиции. Желанието ми само, е да те пазя.
— Мене ли или торбата с пари?
— Ами то е все същото.
Два дни по-късно един взрив отнесе и опела на италианеца. Единствената разлика между двата атентата се свеждаше до това, че мерцедесът бе хвръкнал във въздуха празен, докато при взрива на опела, вътре се бе намирал и собственикът му.
Годината е към края си, ознаменуван с грипна епидемия. Рядко боледувам, което не значи „никога“. Положението ми е на път да се усложни и само грижите на Марта предотвратяват най-лошото. Разбирам от нея, че по време на болестта Тетето на два пъти се обаждал да пита как съм.
— Чудо на чудесата: Траян да се загрижи за някого — коментира тя.
„Грижи се не за мен, а за себе си“, казвам на ума си. Доста дни по-късно влизаме и в личен контакт, но пак по телефона.
— Ужасен вирус. Като нищо може да ни отнесе — мърмори ТТ.
— Точно затуй не е зле да помислиш за завещанието.
— Именно това правя — уверява ме Табаков. — Мисля. Макар и не за завещанието.
Научил по-късно от Марта, че почвам да се съвземам, отново ми се обажда, но не за да ме поздрави за избавлението, а за да ме предупреди:
— И като станеш от леглото, не бързай да ми идваш на гости.
— Толкова ли те е страх от бездната.
— Каква бездна, бе. Страх ме е да не заразиш Чърч.
Така или иначе, и грипът, и зимата отминават по реда си, а природата пак се събужда за нов живот, както вероятно би се изразил моят приятел — писателят. Аз бих го казал по-кратко: запролетява се. Това не значи, че хуквам към Тетето. Нека разбере, че не съм умрял за него. И нека още малко потренирам своя любим спорт — чакането.
Свикнал съм да паркирам колата в някоя пресечка на Марияхилферщрасе. Не търся скришни места, първо, защото това предизвиква съмнения и второ, защото тук няма скришни места. Най-често паркирам пред вече споменатото малко кафене, заради уюта на заведението и заради възможността да наблюдавам беемвето си през витрината.
Тази заран обаче, докато паркирам колата, забелязвам, че и сам аз съм наблюдаван и то тъкмо от кафенето, и от любимото ми място до витрината. Човекът, полускрит зад разгърнатия си вестник, не дава вид, че се интересува специално от мене, но привидното му безучастие е доста неприсъщо на един професионалист. И все пак няма съмнение, че това е професионалист — моят бивш колега и почти приятел, Петко Земляка.
— Здрасти, Петко, какво те води насам — произнасям приветливо, като заставам до масата му.
Онзи отвръща също любезно на поздрава ми и обяснява, че обичал да се отбива в това заведение, понеже правели хубаво кафе.
— Във Виена навсякъде правят хубаво кафе — забелязвам и сядам насреща му, без да чакам покана.
— Ти май нещо ме подозираш — промърморва докачено Петко.
— Какво има да подозирам. И едно дете би разбрало, че ме броиш.
— Знам си, че не ме бива твърде в проследяването. Но кво да правя — служба.
Младата келнерка се приближава да вземе поръчката. Любезна усмивка към мене и нула внимание към Петко.
— Две кафета, моля.
— Аз вече пих едно — обажда се приятелят ми.
— Нищо. Ще пиеш още едно, та да не ти пресъхнат устата, додето разказваш.
— Какво точно те интересува?
— Всичко.
— От раждането си ли да започна?
— Може и малко от по-късно. От момента, когато стана човек на Манасиев.
— Ами станах по същия начин, по който и ти стана негов човек.
— Има известна разлика. И първата е, че аз не съм негов човек.
— Твойта е друга. Сам си. А аз имам брат и сестра, дето живеят на моя гръб. Колкото до жена ми, знаеш я.
— Не я знам.
— И по-добре. Но мене питаш ли ме как й понасям истериите. А дъщеря ми следва в Лондон. Да не ти разправям какво ми струва това.
— Не може ли без семейни подробности.
— Че те тия подробности ме заведоха при Манасиев. Отнесе се човешки с мене. Настани ме на работа…
— Нали си бизнесмен.
— Бизнесмен ли? Само фасада съм, нищо повече. „Кобра“ е собственост на полковника или на зет му. Също както и „Випер“.
— Каква „Випер“?
— Тукашната фирма, към която ме е делегирал временно.
— Ще вземем ли по един сандвич? — питам, за да му дам възможност да се успокои.
— Ти вземи, аз не ща.
— Защо, линия ли пазиш?
— И още питаш!… Заврял си ме в кучи гъз, а на всичко отгоре предлагаш и сандвич.
— Ще ти поръчам все пак, нали е казано, че апетитът идва с яденето.
Любезната мома донася две порции кренвирши с горчица и две виенски кифли, понеже нямали сандвичи.
— Или яж — казвам, — или продължавай.
Предпочитал да продължи, за да приключела по-бързо инквизицията, която съм упражнявал над него.
— Ще ти кажа, Емиле, че ако навремето не ми беше спасил живота в Мюнхен, нямаше да ти уйдисам на каприза да приказвам неща, които не са за приказване.
— Щом не са за приказване, защо е трябвало да ги вършиш.
— Ами нали трябва и аз да живея…
— „Трябвало да живее.“ Ами живей нормално, живей прилично.
— Не мога да си го позволя, нямам такива средства.
От по-нататъшния му разказ става ясно, че първата ни среща в градинския бюфет не била случайна, че ме търсел по нареждане на Манасиев, че пак по негово нареждане ме бил назначил, че всичко изобщо било уйдурдисано.
— Кое „изобщо“, бе?
— Ами още от връщането ти в страната. Претърсването на колата ти, разпитите на Развигор, кво да ти разправям. Знаеш, че първата мярка за да си осигуриш верен помощник е да разполагаш срещу него с някакъв компромат.
— Чакай, чакай. За да ми задържат беемвето на Калотина и да претърсват, значи някой ги е предупредил, че нося нещо.
— Вероятно.
— Как „вероятно“? По кой начин Манасиев ще има връзка с чужди наркопласьори.
— Това не знам. За това не ме питай.
— Добре. Само че и аз ще ти кажа нещо. Сещаш ли се защо навремето те отървах в Мюнхен.
— Ти ще ми обясниш.
— За да мога сега да ти видя сметката във Виена.
— Това майтап ли е?
— Не го разбирай буквално, в смисъл, че ще ти тегля куршума. Има и по-кротки начини. Даже напълно законни. Не забравяй, че Манасиев не е тук, за да те пази. А сега продължавай.
— Ами аз всичко ти казах.
— Това, което го каза, аз го знам и без тебе. Кажи нещо по-ново. Например, за какво си дошъл във Виена. На почивка ли?
— Нали споменах, че ме праща във „Випер“?
— За какво? За да ги учиш как се правят решетки ли?
— Караш ме да поставям на карта живота си бе, човек! Вярно, че съм ти задължен, обаче има служебни тайни, които…
— Какви служебни тайни, бе? Фактът, че си станал слуга на един мафиот, това ли е служебната ти тайна?
Въздържам се да повишавам тон, за да не смущавам спокойното заведение, но Петко разбира, че ме е изкарал от търпение и най-после запява.
Секретната му задача била да установи какво е действителното ми поведение тук в този момент. Полковникът имал сведения, че съм изменил на поетите задължения и вместо да се заема с разработката на Табаков, съм се превърнал в негов помощник.
— Направо казано, смята те за предател, но иска да знае доколко си влязъл под кожата на Табаков.
— Ами защо не ме питаш направо, ами си се наврял тук и надзърташ зад някакъв вестник.
— Какво да правя, не ме бива за брояч.
— Сега като се върнеш, кажи на полковника следното: Противно на лъжите му, оказа се, че аз не съм първият пратеник при Табаков, а последният, делегиран, след като всичко е заплескано от всевъзможни мърлячи, които са шантажирали и плашили човека. При това положение не виждам начин да изпълня задачата, която ми е поставил. Така че напускам и край.
— Лесно ти е на тебе — промърморва Петко. — Ако имаше една дъщеря в Лондон и една истеричка у дома, щях да те питам.
Заран. Закусвам добре, благодарение на Марта, тази чудесна домакиня, и излизам на двора да попрегледам беемвето. Вратата към улицата е заключена, но това нищо не значи. Изследвам педантично всички части на колата, където непознат доброжелател би могъл да ми напъха някой сувенир, казвам „до скоро“ на стопанката и потеглям към нейния бивш съпруг.
— Прегледа ли добре корубата? — пита Макс, който току-що е отворил гаража.
— Естествено. Но не пречи и ти да хвърлиш едно око.
Той се навежда да провери корпуса от долна гледна точка и това ми дава възможност съвсем ясно да разгледам зеления Мерцедес, който в момента минава край нас тъй бавно, сякаш се движи в погребално шествие. Зелени мерцедеси — колкото щеш, но този е уникален и не само с познатия ми цюрихски номер, но и с пасажера, настанен до водача. Това е старият познат Боби и само бързият ми рефлекс да се сниша зад беемвето, осуетява възможността на Боби да ме забележи.
— Тия какво ни зяпат? — мърмори Макс, който се е надигнал тъкмо когато аз съм се снишил.
Бих могъл да му отговоря, но не съм настроен за дълъг разговор. Заемам мястото си зад волана с неприятното чувство, че съм изтървал една удобна ситуация, тъкмо в мига, когато тя се повтаря: зеленият Мерцедес за втори път се плъзга погребално край нас, сега вече в обратна посока. Изчаквам да поотмине, запалвам мотора и потеглям край недоумяващия Макс, който красноречиво размърдва пръсти около слепоочието си, в смисъл, че не съм с всичкия.
Виена е като повечето големи градове. Излезеш ли от лъскавите квартали, озоваваш се в мърлявите. Зелената кола ме отвежда именно на едно подобно неугледно място до Дунава и спира пред някаква също неугледна кръчма, чиято червена неонова фирма свети и през деня: „Сити Бар“.
Не правя грешката да се залепя до мерцедеса, нито да последвам Боби и спътника му, които влизат в заведението. Паркирам достатъчно далеч, за да не ме забележат и достатъчно близо, за да следя движението на клиентелата. Налага се и доста да чакам, но както вече неведнъж съм отбелязвал, процесът на чакането е за мен просто нормален начин на живот.
Трябва да е изминал близо час, когато от кръчмата най-после излиза… не, не Боби. Излиза добрият ми стар приятел Петко Земляка. Запътва се към ъгъла на улицата и се настанява в паркирания там Фолксваген, лъскав и черен като обувка за бални танци. После бавно потегля.
Не ми остава нищо друго, освен да го последвам. Отново сме в лъскавите квартали и даже в най-лъскавата улица Кертнерщрасе, и по-точно — зад гърба на прочутата Опера, и още по-точно пред фасадата на не по-малко прочутия хотел Захер. Аз разбира се, не съм дотам нахален да се изтъпаня пред самия хотел, а от известно разстояние наблюдавам как там царствено спира колата-чепик на Земляка, как той излиза и с небрежен жест предоставя ключовете на портиера, за да паркира чепика му, а сам той влиза в сладкарницата.
Не мога да повторя същите салтанати, не съм клиент на хотела, затуй скромно завивам и се натиквам в Йоханесгасе, където щастието ми си усмихва под формата на свободно място — голяма рядкост в този колкото прекрасен, толкова и пренаселен град.
Ако се намирате в Париж и търсите да поседнете в някоя сладкарница, шансът да попаднете на подобно заведение е почти нулев, французите, като повечето алкохолици, не са по сладките работи. За сметка на туй Виена гъмжи от сладкарници, но най-прославената от тях е тази на хотел Захер — родина на легендарната Захер-торта.
Заварвам Петко, седнал в един ъгъл на заведението, точно когато опитва споменатото лакомство, придружавайки го с глътки ароматно капучино. Знам, че ще му разваля апетита, но обстоятелствата ме принуждават да се настаня срещу него, без да пропусна все пак да му кажа „наздраве“.
— Мерси — отвръща той. — Имам чувството, че тия дни цяла Виена е изпълнена с Емил Боевци.
— Надценяваш ме, обаче не си съвсем далеч от истината. Няма да се отървеш от мен, докато го усукваш и премълчаваш най-главното.
— Какво имаш предвид?
— Дрогата.
— Шшшт! — произнася тихо той, като едва не се задавя.
— Няма какво да ми шъткаш, ами казвай каквото има да казваш. И този път — изчерпателно и без недомлъвки.
Мога да имитирам доста заплашително изражение, обаче в този момент то е само ледено. Петко, като стар приятел, знае какво означава това. И забравил божествената торта пред себе си, запява втората част на Недовършената симфония. Дано този път да я довърши.
Задачата, с която Манасиев го е изпратил тук и която Петко се опитва да представи като нещо странично, е всъщност главната: Да дискредитира Табаков като наркотрафикант, след като предварително му е пробутал солидно количество дрога. Операцията в основному ще бъде реализирана с помощта на някой си Сарафа от Цюрих, заедно с неговия помощник Боби. Действията в подробности ще зависят от ситуацията, но основното е Табаков да бъде натопен пред властите.
— Какъв е смисълът на това безумие? — питам. — Ако Табаков бъде натопен, Манасиев какво ще получи?
— Може и нищо да не получи, но това е последната възможност. Вече е ясно, че Тетето няма да даде доброволно нито долар. От друга страна съществува все по-реална опасност в конфликта да се намеси някоя неконтролируема сила. Затуй според полковника единственият шанс е, след като Табаков бъде опозорен, австрийските власти да склонят да го предадат на нашето правосъдие.
— „Неконтролируема сила“… Усещам в този термин игривия стил на Манасиев. Какво смяташ, че има предвид?
— Откъде да го знам.
— Да оставим това. Къде е наркотикът?
— Какъв наркотик?
— Не се прави на идиот. Този, същият, дето ще послужи за компромат.
— Откъде да знам.
— Къде сте го скрили?
— Откъде да знам.
— Ако още веднъж я повториш тази фраза, заклевам се, че ще ти строша стола в главата.
Поглежда ме плахо и убедил се, че не се шегувам, избъбря:
— Утре ще го донесат.
— Кога и къде ще ти го предадат?
Готви се вероятно да запита „Защо на мен?“. Обаче среща тежкия ми поглед:
— Утре, в девет… Зад художествената галерия.
— И как смяташ да го тикнеш, в колата ми или в квартирата, за да подпалиш къщата на онази женица?
— Ама чакай бе, Емиле, защо на теб… защо аз…
— Защото така си е редно. Нали е казано: направи ли ти някой голямо добро, върни му го с още по-голямо зло.
Навремето минаваше за железен терк, човек без нерви. Обаче възрастта вече си е казала думата. На очите му се появяват сълзи. Опитва се да ми хване ръката, но аз я отдръпвам, докато той полугласно и на пресекулки бърбори нещо в смисъл, че да, може би ония типове и наистина си мислят да го използват, но мога ли да повярвам, че той ще приеме да стане мой палач, той дето никога не е забравил, че на мене дължи живота си, той, който… и пр. и пр.
— Абе не виждаш ли, че те точно тази роля са ти определили — ролята на палача.
— Защото не знаят за отношенията ни… никой не знае… даже Манасиев не знае…
— А ти знаеш ли?
— Какво да знам?
— Това, единствено важното: какво ще направиш, ако ти доставят стафа и ти наредят: „Пробутай го на онзи баламурник!“.
— Веднага ще те предупредя.
— И къде ще ме намериш, за да ме предупредиш?
— Където кажеш.
— Че как да кажа, когато до този момент си мълчал като риба и щеше да продължиш да мълчиш, ако не бях те раздрусал, за да се освестиш!
— Прости ми, братко. Така съм объркан, откакто Манасиев ми натресе тази пъклена операция, че може и наистина да съм превъртял.
Оглежда се, за да провери дали някой наоколо не подслушва, макар в този обеден час сладкарницата да не гъмжи от подслушвачи, и прошепва поверително:
— Още вчера мислех да ти го кажа, но не се реших. И ако ти го бях казал, сам щеше да разбереш, че не съм се готвел да те предам: Емиле, аз вече няма да се върна в България.
Тази тържествена декларация заслужава да бъде отбелязана с подходяща поръчка, която отправям към сервитьорката с бяла престилка и бяло боне. А когато тортите и напитките пристигат, съобщавам късо на Петко как трябва да постъпи, в случай, че желанието да ми помогне не е лицемерие:
— Отиваш в уречения час на алеята зад Кунстхисторишес Музеум. Когато ти връчат стафа, вземаш го, изслушваш инструкцията и тръгваш надясно. Аз ще намеря удобен момент да те пресрещна и да взема пакета. После — всеки по пътя си.
Готвим се да ставаме, когато случайно се сещам да попитам:
— А онова леке Боби къде е отседнало? Не вярвам и то да е в Захер.
— В Захер, как не! Там е, в онова хотелче над Сити — Бар, където си ме причаквал одеве.
Да намеря Боби — какво по-просто от това. Знам вече къде е Сити — Бар, знам кой е Боби и все пак, както неведнъж е казвано, нещата рядко са тъй прости, както изглеждат. Трябва да докопам лекето преди то да е разбрало, че го търся, защото инак или ще ми избяга или ще хвърли срещу мене всички наркоманчета от квартала. Да вляза направо в бара е лудост, но не мога да кисна и в хола на хотела, понеже там няма хол. Влизаш през обща врата, от едната страна — заведението, от другата — стълбището, водещо към стаите, а по средата — гишето на рецепцията, с таблото ключове. На всичко отгоре нито аз, нито Петко знаем истинското име на Боби.
— Бих искал стая — съобщавам на онзи до таблото.
— За колко време?
— За една вечер.
— За една вечер може. Плаща се веднага.
Уреждам сметката, вземам ключа и поемам по стълбата, без да питам „кой етаж“, понеже хотелът е разположен на единствения етаж над партера. Беглият поглед на рецепцията ме е убедил, че стаите са към една дузина. Моята е в началото, до самото стълбище, където вероятно е най-шумно. Това ме устройва. Така по-трудно ще заспя, а не бива да заспивам.
Стаичката е толкова мижава, та не си заслужава да я описвам. Въздухът е спарен и вмирисан на непрани чаршафи. Една находка, все пак, досега не съм допускал, че мръсните чаршафи могат да създават такава атмосфера. Оставям вратата леко притворена, колкото да следя движението по коридора. И се заемам с обичайното си занятие — чакането.
Бдението ми започва някъде към шест следобед и завършва към полунощ. Това е времето, когато забелязвам избелелите дънки на Боби да се кандилкат по коридора. Сподирям го безшумно. Отваря третата врата подир моята и тъкмо да я затвори, забелязва, че действието е възпрепятствано от някакъв крак. Моят. Вдига сепнато поглед от крака, разпознава ме и тъкмо в мига, когато се кани да извика, усеща юмрука ми право в мордата си.
— Дръпни се — промърморвам. — Така ли посрещаш гости.
— Ти ми изби зъбите, бе — ломоти той с разкървавена уста.
— Ами изплюй ги, да не ти пречат — съветвам го, като заключвам вратата.
Полюшва се леко, но не изглежда дрогиран. Във всеки случай — не много. Въпреки мърлявата си външност Боби спада към кастата на аристократите, които смъркат само кокаин. Такива, додето са под влиянието на наркотика, се държат много серт, но разсее ли се упойката, увисват като парцали.
— Сядай, разполагай се — подканям го и го блъсвам в скапаното кресло.
— Зъбите ми изби бе, грубиян — продължава да ломоти той, като си бърше устата с някаква нечиста кърпа.
— Това вече го чух. Сега да чуя останалото.
— Искам да се измия.
— После. Ако си жив дотогава.
В стаята е ту червено, ту мораво, понеже точно под прозореца светва и гасне неоновата фирма на „Сити — Бар“. Пулсация. Също като тази, дето я усещам в слепоочието си при вида на тази отрепка, причинила ми толкова гадости.
Отрепката продължава да протака, преструвайки се, че си доставя първа помощ посредством нечистата кърпа.
— Ще ме предизвикаш да ти избия и останалите зъби, ако не проговориш — предупреждавам го.
Червено. Мораво. Червено. Мораво.
— На кого ме изпорти в Цюрих?
— На Сарафа.
— Какъв е тоя Сараф?
— Шефът. Беше навремето ортак на Вальо.
— И защо ме изпорти?
— Длъжен бях. Кво да ти обяснявам.
— Ще обясняваш.
Червено. Мораво. Червено. Мораво. При поредното червено забелязвам, че и Боби вече гледа червено. Дамлата е изместила болката:
— Ти можеш ли да правиш каквото си щеш бе, човек? И аз не мога. Това е. Навсякъде има ред.
— Сарафа как е съобщил за мене в София?
— Питай него. Имаше всякакви връзки.
И разпитът продължава по реда на обичайния въпросник. Трябвало да ме натопят, за да прехвърлят вината на Вальо върху мен.
— Те ли му подготвиха бягството?
— Кой друг.
— За да го убият.
— За кво им беше, след като не успя да те накисне. Освен това много знаеше. И много беше надрънкал. А трасето от време на време трябва да се почиства. Профилактика.
После се сеща:
— Ти как загря, че сме тук?
— Ще ми вземеш занаята. Въпросите само аз ги задавам.
Но за да не се покажа съвсем груб, добавям:
— Този ваш мерцедес, да не би да го броите за невидим. Сменяйте му чат-пат поне боята.
Тръгвам си, като преди да изляза, подхвърлям:
— И да забравиш, че си ме виждал. Инак си мортус.
Червено. Мораво. Червено. Мораво. Май че излизам на червено. Тук няма зелен светофар.
Свежа утрин. Разхождам се около импозантната сграда на Кунстхисторишес Музеум и от време на време поглеждам ту алеята зад сградата, ту часовника си. Девет без петнайсет.
Точно в девет установявам, че Петко вече се е настанил на една скамейка. Минута по-късно до него се приближава друг мъж в традиционен тиролски костюм от сив плат със зелени ревери и съответна шапка, украсена с перце. Разполага се до Петко и между двамата започва разговор, от който не долавям нищо, поради голямото разстояние и грохота на движението по Ринга. Беседата явно е твърде кратка. Когато повторно надниквам иззад музея, онзи с перцето вече се отдалечава по алеята. Изчаквам го да изчезне и се приближавам към приятеля си. Петко се е навел леко на една страна, погълнат от разтворения на скамейката вестник. От ризата на гърдите му към вестника се е проточила струйка кръв. Тиролецът вероятно е използвал заглушител. Виена е град на добрите обноски. Там стрелят тихо.
Бях му казал, че съм го спасил в Мюнхен, за да му видя сметката във Виена, но това беше просто една грубиянска шега. Сега тя се беше сбъднала. С единствената разлика, че друг му бе видял сметката. Прощавай, Петко. Не съм аз, който ще те съди.
Озовавам се в кабинета на Табаков тъкмо по обед. На малка красива маса край камината изрядно са наредени блюдата на гощавката. Също красиви — кристал, сребро и фин порцелан. Единствено мизерно е съдържанието — пюрета, салата и някакво филе от сьомга с масло, но толкова тънко, че само с едно бодване на вилицата можеш да го сервираш в устата си.
Домакинът вече се е разположил край масата и с ленив жест ми предлага насрещния стол:
— Можем да си поделим угощението. Знаеш, че не съм стиснат.
— Благодаря. Не съм тревопасно. Току-що се справих с един чудесен шницел. Беше толкова огромен, че не се побираше в чинията.
— Предпочитам да ми спестиш подробностите — забелязва кисело Тетето. — На всичко отгоре лъжеш. Знам, че въобще не си обядвал.
— Ти това твоето, обед ли го наричаш.
— Само част от обеда. Другата част се състои от лекарства.
— Тъжно — признавам. — А какво е отношението ти към тъй наречените „лекарствени средства“?
— Не разбирам за какво говориш.
— Нали така наричаха у нас наркотиците.
— Искаш да кажеш у вас. Тук у нас ги наричат опиати. Тъй че млък по въпроса!
— Защо бе, какво толкова?…
— Не ме ли разбра? Тук не сме у вас, а у нас.
Ръката му, стискаща лъжицата, се колебае секунда-две между пюрето от спанак и другото — от картофи, но накрая се ориентира към картофите. Известно време дава вид, че дъвче, макар че какво има в пюрето, та да го дъвчеш. Сетне набожда с вилицата малко зелена къдрава салата и отново дъвче.
— Споменавам ти за „у вас“ и „у нас“, за да ти втълпя елементарната мисъл, че спазвам стриктно законите на новото си местожителство. Аз дрогата не я използвам дори като сънотворно, а ти ми говориш за наркотици. Ти можеш да си плещиш за каквото ти падне, но за мене има теми табу. И не желая по никакъв начин да ме забъркваш в своите ориенталщини.
— От подслушвателна апаратура ли се боиш?
— Не се прави на маймуна. Казах ти: млък!
— Жалко — избъбрям. — Аз пък тъкмо тия дни чух, че някои наркобарони се готвели да те привлекат за съдружник.
Домакинът се готви да провери този път вкуса на спанака, но оставя лъжицата и изхърква:
— Невъзможен си. И без това нямам апетит, а ти съвсем го пресече.
— Нахрани поне кучето — забелязвам. — Виж само как жално те гледа.
Чърчил наистина се е приближил и надигнал тежката си глава, е вперил скръбен поглед в господаря си.
— Чърчил такива боклуци не яде. И вече си е хапнал добре. Гледа ме милият не от глад, ами от съчувствие.
Погалва го нежно с подпухналата си ръка и изръмжава към мене:
— А ти, ако имаш нещо да казваш, казвай го, вместо да ми се правиш на интересен.
Разправям му туй-онуй. Но историята е прекалено дълга и усукана, тъй че му предлагам само кратки фрагменти.
— Нищо не разбирам — признава Табаков, който вече е забравил яденето.
Сигурен съм, че резенчето сьомга не го е забравил, но хубавото си го пази за накрая. Нали всички така правим.
— Започни отначало и карай подред — нарежда ми.
— Нали не щеш и да чуваш за наркотици.
— Казах ти: почни отначало.
Това и правя. На такъв добряк можеш ли да му откажеш нещо.
Табаков изслушва повествуванието ми почти без апострофи. Когато приключвам, Чърчил кара вече трети или четвърти сън. Едва тогава Тетето започва с въпросите. Още един сън за Чърчил в нозете на любимия стопанин.
— А сега — произнася накрая стопанинът, — ще искам от тебе три неща: Първо, да преглеждаш добре колата и да я паркираш тъй, че винаги да е пред очите ти. Не се обиждай, но твоята прекалена самоувереност някой път може да ти изиграе мръсен номер. Второ: Напиши на едно листче точните данни на хората и колата, модел, цвят и номер. И трето: Нито дума повече по тази история.
Изпълних точно нареждането му. Затова и не съм в състояние да кажа нищо конкретно за края на историята. Допускам, че той е известен само на Табаков, ако не броим Макс и Мориц. Но самият факт, че нищо не знам, ме кара да смятам случая за приключен. Тетето не е от хората, дето ще зарежат каруцата си насред гьола.
Интересът ми към Табаков рядко стига до там, че да ходя при него и през деня. Достатъчно ми е да го посещавам през вечер, през две, не само заради приятелството ми с неговия двойник — по-малкият булдог Чърч, нито заради ароматните хавански пури, но и защото не съм забравил служебната задача, която ме е довела в този град.
Предпочитам да прекарвам деня, а естествено и нощта при Марта или да се шляя без конкретна цел из улиците на Виена. Знам, че последният израз би могъл да вбеси Алата, но какво да правя, такава е истината: разхождам се без конкретна цел в това средище на многовековна култура с прекрасните му музеи, изложби, театри и библиотеки, без да говорим за световноизвестната Опера и за катедралата Свети Стефан.
— Открай време си е така — би забелязал по случая Алата. — Ако пратят някой от нас на Запад, почти сигурно е, че ще е само тесен специалист в бранша, да не кажа простак.
Въздържам се да заемам прекалено голямо място в бита на Марта, защото какъв смисъл да се привързва към прелетна птица като мене. Макар да води доста самотен живот под надзора на съпруга си, бившия, тя си има своите занимания, домакински и особено козметически, неизбежни, когато се намираш между две възрасти и държиш да изглеждаш по-млада, отколкото си в действителност.
Беемвето не ми създава грижи, по-голямата част от времето го държа в градинката при Марта, защото тази практика да се взривяват за щяло-нещяло коли, взе да става напоследък твърде популярна. Движа се пеша, а уморя ли се, сядам да изпия едно кафе в някое по-приветливо място, преситен от нашенските гаражни кафенета. Така, в късната заран на този ден се озовавам в бара на хотел Астория.
Заведението в момента е полупразно. Докато се колебая коя точно маса да запълня с присъствието си, забелязвам в дъното на заведението самия Сеймур. Вечната история, казвам си. Постоянно срещаш лица от миналото, а приближиш ли ги, излиза, че си се припознал. Призракът от миналото е разтворил пред себе си вестник, но при влизането ми вдига очи и за моя изненада ми кима.
— Здравейте, Майкъл — произнася привидението, когато се приближавам.
И доловил изненадата ми, подхвърля:
— Почнали сте да забравяте старите си неприятели.
— Напротив — отвръщам, като сядам насреща му. — Постоянно ги виждам ту тук, ту там, но винаги се оказва, че съм се припознал. Преди време дори ми се стори, че и вас ви видях в София.
— Тъй ли? И къде ме видяхте?
— В едно заведение със същото име.
— И какво правех там?
— Ами същото, каквото правите и сега. Старата привичка на хората от разузнаването да се осведомяват докъде са стигнали нещата, които може би сами са забъркали.
— И решихте, че сте се припознали… Аз все още си въобразявам, че съм жив човек, а вие вече сте ме причислили към света на призраците.
Поклаща меланхолично глава и запитва с друг тон:
— Какво ще кажете, ако вземем по един скоч. Отдавна не съм пил. Няма с кого.
И по-късно, когато поръчаните питиета са вече сервирани:
— Винаги съм бил убеден, че някой ден пак ще ви срещна, макар и не точно във Виена.
— А на мен и през ум не ми е минавало, че ще се появите в град като София. Какви са впечатленията ви?
— Предпочитам да ги премълча. Още повече, както чувам, преди е било и по-зле.
— Зависи. В града имаше по-малко витрини, но беше по-чисто и съществуваше известен ред.
— Вярвам ви. В една казарма винаги е по-чисто и има повече ред.
И понеже мълча:
— Не го казвам, за да ви обидя. Аз също смятам, че цялата тази паплач, наричана човечество, трябва да бъде приучена на малко повече ред, макар и не точно казармен.
— Въпросите за реда и свободата, нали знаете…
— Знам, знам, вечни и дискусионни са дори повече от половия въпрос. Но Майкъл… Всъщност не знам трябва ли да ви наричам така. Предполагам, че това не е истинското ви име.
— Разбира се, че не е. Но аз съм си служил с толкова имена, та вече почвам да забравям кое точно е истинското.
— Още ли жонглирате с тях?
— Вече съм в пенсия.
— И вие ли?
— Вероятно и цялата генерация. Разправят, че професията загива.
— Ами нека загива. Нали ние с вас вече сме вън от нея.
Отпива една глътка, обляга се назад и протяга крака под масата, тия негови безкрайно дълги крака, дето все не може да им намери място.
— Та казвате, че професията загива.
— Други го казват.
— Предполагам, че сам вие не вярвате на подобни глупости.
— Знам ли.
— На вас ли да разправям, че докато има отделни държави, ще има и шпионаж.
— Май че и аз почвам да се приближавам до вашия песимизъм.
— Няма да успеете. Моят песимизъм е устойчив и мотивиран от цял един живот. А вие сте просто разочарован. Напомняте ми донейде библейския Еклесиаст. Уж всичко е суета и гонене на вятър, а накрая излиза, че това не важи за Бога и за вярата. Вие все още сте човек на вярата, Майкъл, и такъв ще си останете. И не ми се правете на мъченик. Подир всички идиоти и касапи, които се изредиха по вашите върхове, трудно е да продължиш да се кълнеш в ръководната роля на партията, или как беше там…
— Вашият Рейгън, мисля, също стигна до старческо слабоумие.
— Да, но накрая. Освен това други му пишеха речите. Докато при вас слабоумието беше първото условие за заемане на високия пост. От Дървената глава Хрушчов, през Гипсовата отливка Брежнев, до Отрепката Горбачов…
— Не бива така да говорите за Горбачов. Той ви свърши добра работа.
— Всеки дебил, който се прави на ваш противник, върши добра работа, поради самия факт, че е дебил. Горбачов даже не ви продаде на що-годе приемлива цена, Майкъл. Той чисто и просто ви предаде. А след всичко това вие продължавате да вярвате. И не ми се правете на песимист. Вие сте си същият стар наивник. Казвате си: Може онези типове по върховете да са били некадърници, обаче идеята ни е велико нещо.
— Вие затова ли прескочихте до София, за да видите какво е останало от идеята.
— София изобщо не ме интересува. Наложи се просто да придружавам един от нашите големци по стратегическите проучвания. Не че му бях толкова необходим, но вие знаете, че големците обичат да мъкнат със себе си един-двама съветници, за да си придават важност.
И променил отново тона:
— Ще пием ли още по чаша?
Което и правим.
— Но драги Уилям — осмелявам се да отбележа, — не ви ли притеснява това, че вашите думи са в пълно противоречие с някои официални становища.
— По кой въпрос?
— Не става дума за отделен въпрос, а за това, че както сам казвате, продължавате да отстоявате възгледите на песимизма. И то в момент, когато подир ледниковия период на студената война, планетата се пробужда за нов живот.
— Независимо от евтините ви иронии, нещата, Майкъл, наистина се промениха. Съмнявам се обаче, че са станали много по-добри. От една страна нашата лекомислена самонадеяност, от друга страна злобата на вашето унижено достойнство… Не, нещата не станаха по-добри и съдбата на това нещастно човечество отново е под въпрос. Може би в края на краищата, най-добре би било всичко да свърши без прекалено протакане с един великолепен взрив, който да отбележи края на още един жалък експеримент. Знаете, че всемирът е пълен с мъртви планети. Какво значение, че към тях ще се прибави още една. Та ние сме само една микроскопична дреболия, някъде там в периферията на Млечния път.
— Вашата последователност наистина ме респектира, драги Уилям. Драго ми е, че ви заварвам все така добре зареден с присъщата ви черна енергия.
— Не ме ласкайте. Това са само последни изблици преди прага на Голямата скука.
— Казвате го само от скромност. Специалист като вас винаги ще бъде необходим в сферата на международните проучвания, а защо не, и на вербовката.
— Благодаря за комплимента. Но в областта на проучванията отдавна вече навлязоха нови хора, а що се отнася до вербовката, кого да вербувам, вас ли? И защо? Та вашите хора сами ни доставят всевъзможни сведения, без още да сме ги поискали. Толкова са усърдни, та отпърво подозирахме, че това може да е някаква игра на дезинформация. Няма игра, Майкъл. Просто хората държат да бъдат полезни. Или като разните там Капугиновци, предлагат сведенията и лъжите си срещу американското поданство и скромната пенсия на предателя.
— Бих предложил да пием още по чаша — промърморвам, — макар че съществува риск да се напием.
— Няма такъв риск — уверява ме Сеймур и прави знак на келнера.
— Не се ли опасявате, че ни подслушват? — запитвам малко по-късно.
— Не се опасявам. Сигурен съм, че го правят. Само че тази практика в наши дни става все по-неефективна. Всички хора вече са убедени, че ги подслушват, и затова знаят какво да приказват и какво да премълчават. В такъв случай какъв смисъл от подслушването. Специалист като вас вероятно е още по-наясно по въпроса.
— О, аз отдавна вече нямам нищо у себе си за премълчаване. Какво може да има за премълчаване нещастен тип като мене, освен срамния факт, че е вън от играта.
— Понеже споменавате за играта, нека да отбележа, че въпреки рутината си, вие преигравате понякога, Майкъл. И не ме убеждавайте, че сте дошли тук, за да се опиянявате от божествената музика на великия Моцарт.
— Не, разбира се. Аз Моцарт го слушам в Залцбург. Истината е, че имам един стар длъжник, който непрекъснато ме успокоява с твърдението, че притежавал някакви авоари тук. И понеже нещата доста се проточиха, реших да проверя сам дали в тези лъжи има поне малко истина. Само че в банките нали знаете как е…
— Знам, знам — прекъсва ме Сеймур. Той не е от хората, нуждаещи се от подобни пояснения. — Всъщност аз съм ви отдавна задължен, тъй че нека не правим големи въпроси от дребни неща. Не съм забравил, че навремето ми спасихте живота.
— Не помня такова нещо.
— Достатъчно е, че аз помня.
Додето си говорим така, събеседникът ми е извадил джобен бележник и го хлъзга по масичката към мене. Надрасквам фамилията на Табаков и фирмата на банката и връщам бележника.
— Ако става дума за такава справка, не е трудно да направя проверката. Не искайте от мене само кода за проникване в секретната архива на Ленгли, понеже и аз не го знам. А в случай, че държите пак да се видим, аз съм тук всеки ден по това време.
Следващата ни среща в Астория става два дни по-късно.
— Не беше лесно — уведомява ме Сеймур, като ми подава малък фиш. — Казвам го, не за да подчертая заслугата си, а понеже тази Барклиз банк няма нищо общо с такива заведения за простолюдието като Фолксбанк. Трябваше да пусна в действие солидни връзки, за да получа секретната справка.
— Бъдете спокоен, тя ще си остане секретна.
— И не ме убеждавайте, че такъв крупен милионер е ваш длъжник.
— Длъжник е, Уилям. Само че не мой.
— Не любопитствам. Въпреки че не разбирам защо сте се нагърбили с подобна обременителна мисия. Не знам представяте ли си какви трудности предстоят, в случай че започнете процедура. Това е материя не на лични, а на междуправителствени отношения.
— Така е — признавам. — Но знае ли човек докога ще бъде на власт сегашното правителство и какъв ще бъде съставът на утрешното.
— Това са си ваши проблеми — промърморва Сеймур. — Само не ми разправяйте, че вече сте вън от играта. Такива като вас напускат играта, едва когато ги понесат с краката напред.
Още е лято. Но и есента напомня за себе си с обичайните природни явления, които писателите толкова държат да описват. Единственото по-съществено между тях са честите дъждове, заради които съм принуден да разреждам разходките си и да прекарвам повече време в къщи, където разделям времето си между разговорите с Марта и размислите по повод на нейния бивш съпруг.
Предположението ми за авоарите на Табаков изглежда се потвърждава: Открил е известен брой текущи банкови сметки, за да отклони вниманието от дълбоко засекретените си големи депозити. Случаят с Барклиз банк едва ли е единствен.
Този кошмарен ТТ обаче не ми дава възможност да вкуся гордостта от откритието си. Една нощ, когато отново става дума за участието му в офшорните зони, той самичък ми доверява:
— Аз съм подредил една витрина от евтини лакомства за примамка на баламите, които искат да надникнат в делата ми. Ти си се добрал до тази витрина и вече сияеш от радост. При такова положение какво друго ми остава на мене, освен също да се радвам, че номерът ми е минал.
И малко по-късно:
— Да предположим, че сумираме тия авоари, дето сте ги открили тук или там. Тук десет хиляди, там двайсет, еди-къде си още трийсет или петдесет… Колко прави всичко това? Да кажем, че прави милион. Ами че аз този милион още сега бих го харизал, само за да ме оставят на спокойствие. И ако не го харизвам, то не е защото съм чак толкова стиснат, а понеже не искам да окуражавам паразитизма и най-вече понеже не желая да хлътвам в спиралата на шантажа.
— Ами обясни им ги тези неща на душманите си.
— Тези простаци не могат да разберат, че който има властта да печели пари, той има и достатъчно акъл да ги пази. Нали защитните средства на банките са създадени точно срещу такива типове.
— Това не пречи да стават банкови обири.
— Въобразяват си, че някъде имам скривалище или банков трезор, където съм скътал милионите. Нямам трезор. Имам система. И така солидно съм я изградил, че сега и сам да се опитам да я разбия, ще ми трябва много работа. Тъпаците си представят капитала като долапи, натъпкани с пачки долари. Как да им обясниш, че той може да се състои не само от банкноти или кюлчета злато, но и от акции, облигации, участие в едни или други предприятия, имоти, въобще всичко, което струва пари, без то самото да представлява долари в брой.
— Съгласен съм — кимам, — тези неща ти по-добре ги разбираш. Кажи ми по-добре нещо за системата си, така, като на приятел.
— Това, дето го казваш в момента, звучи глупаво даже като шега. Нали знаеш, че някога фараоните са ги погребвали със съкровищата им. Така и аз ще си отида от този свят със системата си. Не е обемиста, няма да заема място в ковчега. Тук, в главата ми е.
Системата… Разбира се, че не бе луд да ми я разкрива. Но при различни случаи ми се разкриваха детайли от нея. Банката Барклиз. А също и хер Хауптман. За този австрийски бизнесмен бях чувал, че в определен период е бил секретар или дори съдружник на Табаков, но избягвах да задавам въпроси. На такъв като него най-често е безполезно да задаваш въпроси. Не казвам, че имаше някакво особено пристрастие към лъжата. За него лъжата, също като истината бе просто работен инструмент. Само че истината по-рядко влиза в работа. Понеже тя е това, което е. Докато лъжата може да се оформя по поръчка, съобразно обстоятелствата. По-пластична е.
Веднъж в случаен разговор по повод на всевъзможните типове, опитващи се да надничат в банковите му сметки, Тетето спомена името на австриеца:
— Тия гумени глави не се сещат даже да си наемат някой добър консултант като Хауптман, за да мисли и съобразява наместо тях. Разбираше ги той тези работи.
— Какво стана с него, умря ли?
— Засега още не. Но и това ще стане. Защо питаш?
— Защото ти се изрази в минало време.
— Имам предвид, че ми беше съдружник. Вече не е.
— Несходство на характерите?
— На интересите.
— Тогава за какво ти е бил нужен? Нали знаеш защо на вълка вратът му е дебел.
— Тия неща по-добре от тебе ги знам. Само че тогава не можех да мина без него. Допълваше ме. Държеше козовете, които на мене ми липсваха: умееше ги изтънко финансовите дела, банковите мурафети, имаше връзки, онези, най-полезните — с нужните хора на съответните постове…
— Тогава ти за какво си му бил нужен?
— Аз имах парите. И контактите с Източния блок. Нали ти казвам: допълвахме се. И за да не се опита единият да постъпи с другия, както Каин бил постъпил с брат си, бяхме се подсигурили: с активите на фирмата никой от нас не можеше да се разпорежда самостоятелно. Трябваше да сме налице винаги двамата. Освен ако единият от нас не е починал скоропостижно.
— Добър мотив за взаимно изтребление.
— Напротив: добро условие за съвместна работа. Хауптман бе убеден, че няма защо да се притеснява за своята сигурност. Живеехме в един свят, където той бе у дома си, докато аз бях само пришелец. С връзките, опита и влиянието си той бе по-необходим на мене, отколкото аз на него. Би могло дори да се каже, че бях станал почти излишен, след като притокът на стоки и мръсни пари почти бе секнал. Единственото, което все още можеше да дойде от Изтока, бе собствената ми кончина, вероятност, в която той твърдо вярваше.
— Заел си в комбинацията мястото на мъртвеца.
— Само в неговото въображение. Понеже смъртта би могла да навести и самия него.
— В такъв случай ти ще бъдеш първият заподозрян.
— Зависи — поклаща глава Табаков. — Има разни видове смърт.
— И как приключи тази взаимна застраховка?
— Кой ти е казал, че е приключила.
Заранта е мрачна. Вали. Вероятно затуй се събуждам чак към обяд. А още по-вероятно — понеже снощи съм бил у Тетето.
— Обади се Табаков. Кани те да наминеш, ако решиш да излизаш.
— Пак ли!
Марта винаги нарича своя съпруг, бившия де, по презиме, за да подчертае, че за нея той е съвсем чужд човек.
— Откъде такава енергия у този тип — мърморя.
— Енергия ли? — възразява Марта. — Чиста проба неврастения. Ако той беше създал света, денонощието щеше да бъде от 36 часа.
Продължава да вали, без изгледи да престане. Каня се да взема колата, но се задоволявам с шлифера. При такова време автомобилните задръствания стават неописуеми.
Заварвам ТТ на обичайното място зад бюрото и в обичайното настроение. В сравнение с него навъсеният Чърчил е просто лъчезарен.
— Какво ще кажеш за това? — пита шефът, като ми подава някакво листче.
Върху листчето с едри букви е отпечатан на принтер следният кратък текст: Дай милион!
— Позната фраза — отвръщам. — Не си ли чел Илф и Петров.
— Това, че е от Илф и Петров и Чърч го знае. Питам те за смисъла на явлението. Вече четвърти ден поред ми я пращат по пощата тази идиотщина.
— Искат да те дразнят. И изглежда успяват.
— Да ме дразнят… Не им ли е достатъчно, че ми пратиха тебе.
— Аз само споделям мъката ти, Траяне. Други ти я причиняват.
— Не съм дотам крехък, че да страдам от подобни детинщини. Питам се само кой им е авторът.
— Ами нали точно това е целта: да се питаш. Като получиш такова нещо, скъсвай направо плика, без да го отваряш.
— Само че копелетата са хитри. Пращат го призива в най-разнообразни форми — илюстрована картичка, рекламен диплян, а вчера и некролог.
— Закуси ли вече? — питам, за да прекратя този глупав разговор.
— Дори обядвах: пюре от спанак и салата от моркови. Да ти потекат лигите просто.
— Значи време е за кафе.
Домакинът поръчва на един от близнаците да приготви двете кафета, едното — със, другото — без. Изпиваме ги мълчаливо й вече се готвя да ставам, когато Тетето донася кутията с пури. Значи ще има и продължение. Съсредоточеното пушене също предполага мълчание. Едва след като добре си е задимил вътрешностите, домакинът благоволява да проговори:
— Навремето, додето се разправях с украинците, като си ровил в сейфа ми, си изтървал едно тесте. Ето го!
Вади от джоба на халата си пачка долари и я хвърля на бюрото.
— Възможно е — казвам. — Беше тъмно, пък и тестетата бяха толкова много, та не е изключено да съм пропуснал някое.
— Затуй си мисля, що не вземем да направим един експеримент.
— Няма пречки. Това дъждовно време и без туй за друго не става. Какъв е експериментът?
— Ами това е: взимай тестето и го прибирай.
— Ти на подкупа експеримент ли му викаш.
— Не те подкупвам. Знам, че струваш повече от десет хиляди. Хайде, прибирай ги де!
— Добре де. Смятай, че съм ги прибрал. После?
— После — ти ще кажеш. Вече не са мои. Но ти знаеш, че не са и твои. Какво ще правиш с тях?
— Да не мислиш, че кисна тук толкова време за някакви десет хиляди. Ставаше въпрос за милионите.
— За тях — после. Сега искам да знам на кого ще ги предадеш тия долари.
— Нали е казано: от народа — за народа.
— „Народът“ е абстракция. Питам те конкретно: каква ще е дестинацията на тази сума? Манасиев ли? В такъв случай по твоята логика ще излезе, че си ги взел парите от един бандит, за да ги предадеш на друг бандит.
— Манасиев не е единствената инстанция.
— Тогава посочи ми друга. Навсякъде ще бъде едно и също. Или ще кажат мерси и ще ги присвоят без възражения, или ще те вкарат в някаква казионна процедура, в смисъл откъде ги взе, как ги взе, къде са останалите. Няма останалите, ще викаш ти, как да няма, на друг ги разправяй, ще викат те, проверки, разпити, очни ставки, додето те натикат в затвора… Какво значение, при всички случаи парите пак ще потънат в нечий джоб.
— След като върнеш не тая пачка, ами милионите, за които говорихме, какво те интересува при кого ще отидат?
— Би трябвало да интересува тебе. За да загрееш, че не е голям героизъм да отмъкнеш парите от един набеден крадец и акуратно да ги занесеш на другия крадец, дето те е наел, за да му служиш.
— Имаш ли факти, че е крадец?
— Колкото щеш. И защо мислиш той и такива като него са се толкова активизирали да възстановяват справедливостта, та са погнали хората, дето уж били отмъкнали авоарите на страната в чужбина? Ами просто защото вътре в страната не остана вече нищо за грабене.
— Ти казваш някои доста верни неща, за да мотивираш собствените си безобразия — съгласявам се.
— А ти се луташ като патка в мъгла и нито се примиряваш с безобразията, нито приемаш горчивата истина.
— Не съм чул да я формулираш.
— Тези тъй наречени мръсни пари, Емиле, са безвъзвратно загубени още от мига, в който са задигнати от държавата. Каквото и да разкриеш, те са невъзвръщаеми. Да знаеш случай, когато загубеното да е било върнато? Потъват, разтапят се, изпаряват се, преобразяват се, върви ги търси. Можеш да изобличиш крадеца, можеш да го натикаш в затвора, можеш и да го гръмнеш. Но парите няма да върнеш.
— Пак мъдри мисли — съгласявам се. — Запази си ги като утеха за мига, в който предстои да те гръмнат.
— Ти затова ли цъфна тук в тоя мрачен ден, та да ми напомняш за смъртта и за времето?
Върви му напомняй, ако си нямаш работа, че не съм цъфнал тук по свое желание, а по негова молба, за да ми разиграва разни тъпи експерименти.
— А ти какво толкова си се втренчил в тази бездна? — питам го. — Откъде я знаеш каква е?
— Виждал съм я.
— Насън или наяве?
— Видях я в някакъв филм по телевизията. Космонавтът бе излязъл в открития космос да поправя апарата, когато кабелът му се скъса и той полетя в тъмната бездна. Падаше бавно в това тъмно бездънно пространство, падаше, падаше, докато изчезна. Там, в бездната.
— Сега ми е ясно как си я видял смъртта. Понеже ти сам нямаш въображение дори колкото Чърч.
— Чърч превъзхожда всички ни — съгласява се Тетето.
Сега вече мога да тръгвам и да се прибирам при Марта, за да обсъдим по-обстойно належащия въпрос за дъждовното време и за това докога ще продължи. Навличам шлифера и се спускам по стълбището. Портиерът здравеняк ми кима за сбогом, признал ме е вече за свой човек. Вдигам яката на дрехата и пъхвам ръце в джобовете, готов за среща с виенските ветрове. В този момент дясната ми ръка напипва продълговато пакетче с размерите на пачка долари.
Значи експериментът продължава.
В определения ден и час все още прилежно минавам през определеното място — подлеза при операта, за да не би хората на Манасиев да обявят, че съм дезертирал и съм станал невъзвращенец. Мотая се около минута-две при лавката с печатни издания и купувам „Ди Пресе“, за да оповестя, че нямам какво да кажа. Убеден съм, че тази секретна среща е чиста глупост, особено след като Манасиев с цялото си величие вече лично се изтъпани насред Виена. И всъщност от кого да се крием? Дали от местните власти, които ако искат да научат нещо, ще го научат направо от Табаков или от самите себе си, за да се убеждаваме колко всичко при нас е секретно, колко всичко е „както някога“ според находчивата фраза на полковника и ние отново сме на пост, независимо, че противникът го няма.
Тази заран обаче изглежда в позициите — нашите или на врага — има леко раздвижване. Установявам го, когато, едва излязъл от подлеза, бивам сподирен от едно вече познато лице.
— Как е? — пита лицето.
— На западния фронт нищо ново — отвръщам със собствения му израз.
— На източния обаче не е така — отговаря нелегалният с едва доловимо злорадство. — Връщаш се в София.
— Щом трябва.
— Незабавно! — пояснява твърдо той, подразнен от безразличието ми.
— Сега, на момента ли?
— И така може да се каже. Полковникът иска още утре да си при него.
— Ще бъда. Друго има ли?
— Другото — в София.
Оглежда се да провери дали не ни е засякъл противникът и изчезва. Голям сладур.
Малко по-късно вече съм на линия в сервиза, където се грижат при нужда за беемвето. Сервизът откровено казано обслужва колите на Табаков, тъй че аз минавам най-често метър, след като знам какъв киселяк е Манасиев, когато трябва да се осребряват служебните ми разходи.
Днес няма дъжд. Времето е почти пролетно. Излизам пред сервиза да подишам свеж въздух, докато вътре техникът се занимава с колата. Вероятно нещо съм се замислил, не за бездната на Табаков, а за живота изобщо, когато чувам зад гърба си познат глас:
— Здравейте, господин Боев.
Пешо е. Любимият мой шофьор, макар и в оставка.
— Здрасти, Пешо. И ти ли на сервиз?
— Ами, нали знаете — служба.
— При Табаков ли?
— Къде другаде.
— Нещо не те виждам в Генералния щаб.
— Там са близнаците. Мене като младши ме лашкат главно далеч от Центъра.
— Питах какво става с тебе. Викат „добре е“.
— Така е. Не се оплаквам. Жив и здрав съм.
— Май че ти бяха поотръскали костюма.
— Вината е моя. Наврял се бях, където не трябва.
И подир малко:
— Но сега наистина съм добре. Нали знаете какво казват немците: „Енде гут, алес гут“.
— Какво „Енде“, бе! Нали в София те чака годеница.
— Е, „годеница“. Не сме се клели.
— Пешо, Пешо… Каква я мислехме, каква излезе.
— Такъв е животът, другарю началник. Никой не знае съдбата си.
Отново късо мълчание.
— А вие как сте?
— Ами и аз — като теб. Не си знам съдбата. В момента се готвя да запраша към София. Хайде да те водя.
— Не съм готов… Всъщност още не съм решил.
— Добре, Пешо. Ти сам си знаеш. Гледай само да не се набуташ пак, където не трябва.
— Ще гледам.
— Хайде, до скоро, или до някога!
— До скоро, другарю началник.
— Смяташ ли да се върнеш или само ме лъготиш? — пита Марта привечер, когато вече се готвя да тръгна.
— Ще се върна, скъпа. Ако не за друго, поне зарад теб ще се върна. Нали я знаеш песента.
— Каква песен?
— Едва ли я знаеш. Все забравям, че дребната разлика между нас е има-няма двайсет години.
— Каква песен? — повтаря тя.
— Ами имаше някога една песен:
Жди меня, и я вернусь,
Только очен жди,
Жди, когда наводят грусть
Желтие дожди…
Но понеже не ме бива много в поезията, спирам до тук и я прегръщам, и ние стоим известно време тъй, долепили глава до глава, и май че усещам как нещо мокри бузата ми.
Да не би пак да е заваляло.