Метаданни
Данни
- Серия
- Невромантик (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Count Zero, 1986 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Григор Гачев, 1997 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5 (× 9 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Източник: http://sfbg.us
Издание:
НУЛЕВ БРОЯЧ. 1997. Изд. Камея, София. Биб. Фантастика, No.16. Превод: [от англ.] Григор ГАЧЕВ [Count Zero/ William GIBSON]. Печат: Светлина, Ямбол. Формат: 128×198 мм. Страници: 240. Цена: 2800.00 лв. (2.80.00 лв.). ISBN: 954-8340-29 (грешен). ISBN: 954-8340-291.
История
- — Корекция
- — Добавяне
14. НОЩЕН ПОЛЕТ
С настъпването на нощта Търнър отново усети острието в себе си.
Имаше чувството, че е на това място от много време, но когато усети превключването, му се стори, че никога не го е бил напускал. Беше това свръхчовешко синхронизирано възприятие, което стимулантите само наподобяват. Усещаше го само на места на голямо измъкваане, когато той командва нещата, и дори тогава само в последните часове преди активното действие.
Беше минало много време, откакто го усети за последен път: в Ню Делхи само проверяваше възможните пътища за измъкване на служител, който не беше дори напълно сигурен, че иска да се премести. Ако онази нощ на Ганди Чаук той беше на върха си, може би щеше да успее да се измъкне на гадината. Може би не, но острието в него може би щеше да го предупреди.
Сега острието му позволяваше да сумира факторите, с които трябваше да работи на мястото, преценявайки групичките малки проблеми срещу единичните по-големи. До момента имаше доста малки, но никакви реално заплашващи с провал. Линч и Вебер бяха на път да се хванат за гушите, така че той се погрижи да ги държи разделени. Убеждението му, че Линч е човекът на Конрой, инстинктивно от началото, сега беше по-силно. Инстинктите му се изостряха, когато той беше на върха си, и заприличваха на магия. Натан имаше проблеми с примитивните шведски подгреватели за ръце; всичко, различно от електронна верига, го поставяше натясно. Търнър прати Линч да се занимава с подгревателите, да ги зарежда и нагласява, и остави Натан да ги изнася навън по двойки и да ги заравя плитко на еднометрови интервали покрай дългите страни на оранжевата лента.
Изпратеното от Конрой микрософтче изпълваше главата му със своята собствена вселена от постоянно променящи се фактори: скорост на излитане, височина, наклон, ъгъл на атака, гравитационно натоварване, отправни точки. Информацията за въоръжението на самолета представляваше непрекъсна подпрагова литания от обозначения на цели, линии на попадение на бомби, обхвати на търсене, съобщения за навлизане в обхвати на поразяване, брой на наличните оръжия. Конрой беше прикрепил към микрософта простичко съобщение, даващо времето на пристигане на самолета и потвърждаващо, че е уредено място за един пътник.
Чудеше се какво ли прави и чувства Митчел. Комплексът на Биолаборатории Маас — Северна Америка беше изрязан в сърцето на една стръмна меза, скално плато, издигащо се над пустинната равнина. Биософтовото досие беше показало на Търнър повърхността на мезата, прорязана от светещи вечерни прозорци, стърчаща над протегнатите клони на море от сагуароси като рубка на гигантски кораб. За Митчел тя беше затвор и крепост, негов дом за девет години. Някъде близо до центъра й той беше отработил хибридомните техники, които бяха убягвали на другите учени в течение почти на столетие. Работейки с човешки ракови клетки и използвайки неглижиран и почти забравен модел на синтеза на ДНК, той беше създал безсмъртните хибридни клетки, които бяха основните работни инструменти на новата технология, миниатюрни биохимични заводи, произвеждащи непрекъснато молекулите, проектирани за свързване в биочипове. Някъде в аркологията на Маас Митчел изкарваше последните си часове като техен водещ учен.
Търнър се опита да си представи как Митчел води твърде различен живот след бягството му при Хосака, но не му беше лесно. Беше ли една научна аркология в Аризона много по-различна от друга такава в Хоншу?
През този дълъг ден от време на време кодираните спомени на Митчел се надигаха в него, изпълвайки го със странен ужас, който като че ли нямаше нищо общо с предстоящата операция.
Интимността на нещото все още го плашеше, и вероятно страхът му идваше оттам. Определени фрагменти като че ли имаха емоционална сила, напълно непропорционална на съдържанието им. Защо ли споменът за обикновен коридор в някакво мръсно специализантско общежитие в Кембридж го изпълваше с чувство за вина и самосъжаление? Други образи, които по силата на логиката би трябвало да носят известно чувство, бяха странно лишени от него: Митчел си играе с мъничката си дъщеря върху широк светъл килим във взета под наем къща в Женева, детето се смее и го дърпа за ръката. Нищо. Животът на този човек от гледна точка на Търнър изглеждаше белязан от предопределеност: той беше изключителен, една рано открита изключителност, силно мотивирана, силно надарен с тази внимателна и безсъвестна манипулативност в компания, необходима, за да станеш водещ учен. Ако някой е бил предопределен да се издигне в корпоративните лабораторни йерархии, това беше Митчел, реши Търнър.
Самият Търнър не беше способен на това да се влее в интензивно племенния живот на дзайбацуджиите, хората на живота. Той беше постоянен самотник, волен фактор, плуващ по тайните морета на интеркорпоративната политика. Никой човек на корпорация не би бил способен да предприема инициативите, които на Търнър се налагаше да предприема по време на измъкване. Никой корпоративен служител не беше способен на професионално спокойната способност на Търнър да променя посоката на лоялността си при промяна в работодателя. Или например на непоклатимата му вярност, след като веднъж е сключен договор. Беше започнал да се занимава с охрана преди да навърши двайсет, когато мрачната следвоенна стагнация беше отстъпила на надигането на новите технологии. Беше се справял добре с охраняването, като се има предвид общата му неамбициозност. Имаше жилава, мускулеста външност, която впечатляваше клиентите на работодателя му, имаше и пъргав, наистина пъргав ум. Дрехите му стояха добре. Умееше да използва технологиите.
Конрой го беше намерил в Мексико, където работодателят на Търнър беше сключил договор за осигуряване на охраната на симстимова група на Sense/Net, която записваше трийсетминутни парчета за дългосвиреща юношеска серия за приключения в джунглите. Когато Конрой пристигна, Търнър тъкмо привършваше аранжиментите си. Беше сключил договор между Sense/Net и местните власти, беше подкупил началника на полицията в града, беше анализирал системата за сигурност на хотела, беше се срещнал с местните водачи и шофьори и беше проверил двойно биографиите им, беше се погрижил за дигитална защита на излъчванията на предавателите на симстимовата група, беше оформил група за действие при кризисни ситуации и беше поставил сеизмични сензори около групата бунгала на Sense/Net.
Беше влязъл в хотелския бар, градина-джунгла, представляваща продължение на фоайето на хотела, и беше седнал сам на една от покритите със стъкло масички. Бледен мъж с щръкнала бяла, обезцветена коса прекоси бара с чаша във всяка ръка. Светлата му кожа беше изпъната върху ъгловати черти и високо чело; носеше добре пасваща му военна риза, дънки и кожени сандали.
— Ти си охраната на тези от симстима — беше казал бледният мъж, оставяйки едната чаша пред Търнър. — Алфредо ми каза. — Алфредо беше единият от барманите.
Търнър погледна нагоре към него. Онзи изглеждаше трезвен и като че ли беше събрал в себе си цялата увереност на света.
— Не помня да са ни запознавали — каза Търнър, без да приеме предложеното му питие.
— Няма значение — каза Конрой. — И двамата играем една и съща игра. — Той седна.
Търнър зяпна. Притежаваше осанка на бодигард, в него имаше нещо неспокойно и внимателно, и много малко странници се осмеляваха да нарушат толкова небрежно личното му пространство.
— Знаеш ли, — каза човекът по начин, по който някой би коментирал представянето на отбор без много късмет през този сезон, — сеизмиците, които използваш, реално не вършат работа. Срещал съм хора, които могат да влязат там вътре, да изядат хлапетата ти за закуска, да изхвърлят костите в боклука и да излязат обратно, подсвирквайки си. Тези датчици ще кажат, че нищо не се е случило. — Той отпи от чашата си. — Имаш обаче отличен за желанието. Разбираш си от работата.
Фразата „да изхвърлят костите в боклука“ преля чашата. Търнър реши да изкара навън бледия мъж на разговор.
— Гледай, Търнър, там е твоята дама номер едно. — Мъжът се усмихна на Джейн Хамилтън, която му върна усмивката. Сините й очи бяха чисти и перфектни, всеки ирис беше обкръжен от миниатюрните златни букви, оформящи знака на Цайс-Икон. Търнър замръзна за миг в нерешителност. Звездата беше близко, твърде близко, а бледият мъж се надигаше.
— Радвам се, че те срещнах, Търнър — каза той. — Рано или късно ще се съберем заедно. Приеми един съвет относно тези сеизмици: подсигури ги със зона от аларми. — Мъжът се обърна и се отдалечи. Мускулите му се движеха плавно под блестящия плат на тъмната му риза.
— Това е чудесно, Търнър — каза Хамилтън, заемайки мястото на странника.
— Да? — Търнър гледаше как мъжът се изгуби в бъркотията в претъпканото фоайе сред туристите с розови лица.
— Ти като че ли изобщо не разговаряш с хората. Винаги изглеждаш като че ли ги разработваш и изготвяш рапорт. Радвам се да видя, че се променяш и че си намираш приятели.
Търнър я погледна. Тя беше на двайсет години, четири години по-млада от него, и изкарваше към девет негови годишни заплати на седмица. Беше руса, косата й беше късо подстригана за ролята, силно загоряла, и изглеждаше като осветена от лампи със слънчева светлина отвътре. Сините очи бяха нечовешки перфектни оптични инструменти, отгледани в биована в Япония. Беше едновременно актриса и камера, очите й струваха няколко милиона Нови йени, и в йерархията на Sense/Net беше далеч от върха.
Той седя с нея в бара, докато тя изпи две чаши, след това я изпрати обратно до бунгалата.
— Какво би казал да влезеш за по още едно, а, Търнър?
— Не — отговори той. Това беше втората вечер, когато тя му го предлагаше, и той усещаше, че ще бъде последната. — Трябва да проверя сеизмодатчиците.
По-късно тази нощ той звънна до Ню Йорк за телефона на фирма в Мексико Сити, която да може да му достави аларми за периметъра на бунгалата.
Но една седмица по-късно Джейн и още трима, половината актьори от серията, бяха мъртви.
— Готови сме да избутаме медиците — каза Вебер. Търнър забеляза, че тя носи кафяви кожени ръкавици с по един пръст. Беше сменила слънчевите очила с очила за стрелба и на колана й имаше пистолет. — Сътклиф наблюдава периметъра с камерите. Ще са ни нужни всички останали, за да избутаме тая тенекия през храсталаците.
— И аз?
— Рамирес казва, че не може да върши никаква физическа работа точно преди включване. Мен ако питаш, той е просто едно ситно мързеливо лосанжелоско лайно…
— Не, — каза Търнър, ставайки от мястото си на камъка, — той е прав. Ако си изкълчи китката, ще я закъсаме. Дори нещо толкова малко, че той да не го усеща, може да повлияе на скоростта му…
Вебер сви рамене.
— Добре. Е, той в момента си е в бункера, мие си ръцете с последната ни вода и си тананика нещо, така че всичко би трябвало да е идеално наред.
Когато стигнаха до операционната, Търнър автоматично преброи хората. Седем. Рамирес беше в бункера; Сътклиф беше някъде в сгуробетонното мазе, наблюдавайки камерите-пазачи. Линч носеше лазер Щайнер-Оптик, преметнат през дясното му рамо, компактен модел със сгъваем приклад, вградени батерии, образуващи дебела дръжка под сивата титанова кутия, служеща на лазера като дуло. Натан носеше черен комбинезон, черни парашутистки ботуши, покрити със светъл прах, и на шията му висяха обемисти очила „фасетно око“ с електронно усилване на образа. Търнър свали мексиканските си слънчеви очила, пъхна ги в нагръдния джоб на синята работна риза, и закопча деколтето й.
— Как върви, Теди? — попита той мускулестия здравеняк с късо подстригана кафява коса.
— Супер — отговори Теди със зъбата усмивка.
Търнър огледа другите трима членове на групата, кимайки поред на всеки: Комптън, Коста, Дейвис.
— Докопахме ли жицата, а? — запита Коста. Той имаше кръгло, влажно лице и тъничка, внимателно подстригана брадичка. Носеше черно, както и Натан и другите.
— Доста сме близо — каза Търнър. — Засега всичко върви гладко.
Коста кимна.
— Очакваме пристигането му след трийсет минути — каза Търнър.
— Натан, Дейвис, откачете канализационната тръба — нареди Вебер и подаде на Търнър един от наборите слушалка-микрофон Телефункен. Беше го извадила от опаковката. След това си постави друг, като отлепи пластмасовото покритие от лепливия ларингеален микрофон и го приглади върху шията си.
Натан и Дейвис се ровеха в сенките под модула. Търнър чу как Дейвис тихичко ругае.
— По дяволите, — каза Натан, — няма капачка за отвора на тръбата. — Другите прихнаха.
— Зарежете я — каза Вебер. — Хващайте се на работа върху колелата. Линч и Комптън да откачат криковете.
Линч измъкна подобна на пистолет моторна отвертка изпод колана си и се провря под операционната. Тя се люлееше и ресьорите скърцаха меко: медиците вътре се движеха. Търнър чу кратко, тъничко избръмчаване от някаква машина там вътре, последвано от тракането на отвертката на Линч, докато той подготвяше криковете.
Той постави апаратчето в ухото си и притисна гърления микрофон до ларинкса си.
— Сътклиф? Проба?
— Окей — обади се австралиецът, тъничък глас, който като че ли идваше от основата на черепа му.
— Рамирес?
— Екстра чуваемост…
Осем минути. Те бутаха модула върху десетте му дебели гуми. Търнър и Натан бяха на предните колела и насочваха движението. Натан си беше сложил нощните очила. Митчел идваше в тъмнината на нощта. Модулът беше тежък, абсурдно тежък, и управляването му беше почти невъзможно.
— Все едно да балансираш фургон на две пазарски колички — промърмори Натан. Кръстът на Търнър му създаваше проблеми. След Ню Делхи не беше съвсем наред.
— Задръжте — обади се Вебер от третото колело отляво. — Запецнах на някакъв шибан камък…
Търнър пусна неговото колело и се изправи. Нощта беше пълна с прилепи, мяркащи се на фона на купола на пустинната звездна светлина. Прилепи имаше и в Мексико, в джунглата, плодови прилепи, които спяха по дърветата, засенчили групичката бунгала, където спеше екипът от Sense/Net. Търнър се беше катерил по тези дървета и беше опънал между надвесените клони мономолекулярна нишка, метри невидим бръснач, очакващ непредпазливи нашественици. Но Джейн и другите бяха умрели въпреки това, взривени върху един хълм близо до Акапулко. Проблеми с мафията, казваше някой по-късно, но така и нищо не можа да се разбере със сигурност, с изключение на факта за поставената примитивна противопехотна мина, мястото й и мястото, от което е била взривена. Търнър лично се беше покатерил по хълма с дрехи, покрити с кръв, и беше видял гнездото от утъпкана трева, където убийците бяха се крили, ножовият превключвател и корозиралият автомобилен акумулатор. Беше намерил угарки от ръчно свити цигари и капачка от бутилка бохемска бира, лъскава и новичка.
Серията трябваше да бъде прекъсната, и групата за кризисно реагиране беше работила като спасителен отряд, беше подсигурила прибирането на телата и репатриацията на оцелелите актьори и екипа. Търнър се върна с последния самолет, и след осем чаши скоч в бара на летището на Акапулко се беше довлякъл безпосочно до централните гишета за билети и беше срещнал там един човек на име Бушел, техник-изпълнител от лосанджелоския комплекс на Sense/Net. Бушел беше бледен под лосанжелоския загар, и раираният му костюм беше мокър от пот. Носеше обикновено алуминиево куфарче, подобно на кутия за камера, страните на които бяха помътнели от кондензирана влага. Търнър изгледа човека, след това изгледа влажното куфарче с червени и бели предупредителни лепенки и големи етикети, обясняващи какви мерки трябва да се вземат при транспортиране на материали в криогенна камера.
— Исусе, — каза Бушел, забелязвайки го. — Търнър, съжалявам, човече. Наредиха ми го тази сутрин. Гаден, шибан бизнес. — Той измъкна пропита с влага кърпичка от джоба на сакото си и си избърса лицето. — Грозна работа. Не ми се беше налагало да правя такова нещо преди…
— Какво има в куфарчето, Бушел? — Той се оказа много по-близко, въпреки че не помнеше да е пристъпвал напред. Различаваше порите по загорялото лице на Бушел.
— Добре ли си, човече? — Бушел отстъпи крачка назад. — Изглеждаш зле.
— Какво има в куфарчето, Бушел? — Раираният костюм изпука в юмрука му. Пръстите му бяха побелели и трепереха.
— По дяволите, Търнър. — Човекът се отскубна, стискайки куфарчето с две ръце. — Не бяха повредени. Само някаква дребна абразия на една от роговиците. Те принадлежат на Sense/Net. Беше вписано в договора й, Търнър.
Търнър се обърна настрани с черва, вързани на възел около осемте чаши чист скоч, и се опита да подтисне гаденето. И беше продължавал да се бори с него в течение на девет години, докато след тръгването си от холандеца всички спомени за него не го бяха открили, не бяха се стоварили върху него в Лондон, на Хийтроу, и той се беше навел, без да спира да крачи по коридора, и беше повърнал в едно синьо пластмасово кошче за боклук.
— Хайде, Търнър, — каза Вебер, — напъни се сега. Покажи ни как се правят тия работи. — Модулът отново започна да се влачи напред през катранената миризма на храсталаците.
— Готовност тук — обади се Рамирес. Гласът му беше далечен и спокоен.
Търнър докосна гърления микрофон:
— Пращам ти малко компания. — Дръпна пръста си от микрофона. — Натан, време е. Ти и Дейвис, обратно в бункера.
Дейвис отговаряше за импулсния предавател, единствената им връзка с Хосака извън мрежата. Натан беше спецът по ремонтите. Линч търкаляше последната от велосипедните гуми в храстите зад паркинга. Вебер и Комптън бяха коленичили до модула и прикрепяха линията, която свързваше хирурзите от Хосака с биомонитора Сони в командния пункт. С махнати колела, надигната и подравнена на четирите крика, преносимата неврохирургия напомняше на Търнър пак за онзи френски модул за почивка. Това беше станало много по-късно, четири години след като Конрой го беше наел на работа в Лос Анджелос.
— Как върви? — попита Сътклиф чрез връзката.
— Екстра — отговори Търнър, докосвайки микрофона.
— Сам съм тук — каза Сътклиф.
— Комптън, — каза Търнър, — Сътклиф има нужда от помощта ти за покриване на периметъра. Ти също, Линч.
— Лошо — обади се Линч от тъмното. — Надявах се, че ще мога да гледам акцията.
Ръката на Търнър беше върху дръжката на Смит & Уесъна под отворената предница на парката. Ако Линч беше човекът на Кони, той щеше да иска да бъде тук. Или в бункера.
— Хайде, Линч.
— Майната му — каза Линч. — Наоколо няма никой, и ти го знаеш. Ако не ме искаш тук, ще ида там и ще гледам Рамирес…
— Добре — каза Търнър и измъкна пистолета, натискайки копчето, което активираше ксеноновия прожектор. Първият тяснолъчев блясък от ярка като обеден ден ксенонова светлина мярна усукан сагуаро. Иглите му бяха като кичури сива козина в безжалостния лъч. Вторият освети черепа на катарамата на колана на Линч, запечатвайки го в кръгче с рязко очертани краища. Звукът на изстрела и звукът на куршума, взривяващ се при удара, бяха неразделими, вълни от сътресение, разширяващи се като невидими кръгове навън над равната тъмна местност като гръмотевица.
В първите няколко секунди след това нямаше никакви звукове, дори и прилепите и бръмбарите бяха затихнали в очакване. Вебер се беше проснала в храсталаците, и той някак си я усещаше там, знаеше, че оръжието й е извадено и стои без да трепне в тези кафяви, умели длани. Нямаше представа къде ли е Комптън. След това гласът на Сътклиф задраска откъм слушалката по основата на мозъка му:
— Търнър, какво беше това?
Светлината на звездите беше достатъчна, за да различи Вебер. Беше седнала, пистолетът беше в ръцете й, лактите й опрени на коленете.
— Той беше човекът на Конрой — каза Търнър, отпускайки Смит & Уесъна.
— Исусе Христе — каза тя. — Аз съм човекът на Конрой.
— Той имаше канал за връзка. Виждал съм го преди.
Тя трябваше да го повтори пак.
Гласът на Сътклиф в главата му, след това Рамирес:
— Превозът ти пристига. На осемдесет километра и приближава… Всичко друго изглежда чисто. Някакъв товарен самолет на двайсет километра на югоизток, казва Джейлин, без хора, точно по курса си. Нищо друго. За кво, по дяволите, вряка Сът? Натан казва, че е чул изстрел. — Рамирес се беше жакнал, и повечето от сензориума му беше погълнат от изхода на Маас-Неотековия кибердек. — Натан е готов за първия импулс…
Търнър чуваше как самолетът се приближава, намалявайки скоростта за кацане на магистралата. Вебер беше станала и вървеше към него с пистолета в ръка. Сътклиф отново непрекъснато задаваше същия въпрос.
Той вдигна ръка и докосна микрофона си:
— Линч. Мъртъв е. Самолетът е тук. Това е всичко.
И тогава реактивният самолет се появи, черна сянка, невероятно ниско, без светлини. Пламъкът на реактивните двигатели проблясна, когато машината кацна по начин, който би убил човек-пилот, след това се чу странно скърцане, докато крилата с променлива геометрия от въглеродни влакна се нагласяваха. Търнър забелязваше зеленикавата отразена светлина на таблото с датчиците по кривата на пластмасовия прозрачен капак.
— Ти се издъни — каза Вебер.
Зад нея с изщракване се отвори капакът на хирургичния модул, очертавайки фигура с маска и зелен целулозен противомикробен костюм. Светлината изотвътре беше брилянтна, синкавобяла; тя хвърляше изкривената сянка на облечения медик навън през тънкия облак прах, който самолетът беше вдигнал над паркинга при кацането си.
— Затвори! — изкрещя Вебер. — Още не!
Когато вратата се спусна, прикривайки светлината, те и двамата чуха двигателя на мотопланера. След рева на реактивния самолет той приличаше на цвърчене на щурче, моторче, което кашляше и отслабваше, докато го слушаха.
— Горивото му свършва — каза Вебер. — Но е близко.
Мъничкият планер премина покрай тях, черен триъгълник на фона на звездите. Чуваха как нещо плющи на вятъра при тихото му преминаване, вероятно някой от крачолите на Митчел. Ти си там горе, помисли си Търнър, абсолютно сам, облякъл най-топлите дрехи, които имаш, нахлузил чифт инфрачервени очила, които сам си сглобил, и гледаш за две линии от точки, очертани за теб с подгреватели за ръце.
— Щур смотаняко, — каза той, докато сърцето му се изпълваше със странно уважение, — наистина здравата си искал да се махнеш.
Тогава излетя първата осветителна ракета, слабо фестивално изпукване, и магнезиевият пламък бавно се заспуска на парашутчето си към пустинята. Почти веднага излетяха още две, след това откъм хълмовете се чу продължителното тракане на автоматична стрелба. С периферията на погледа си забеляза как Вебер се препъва през храсталаците по посока на бункера, но очите му следяха въртящия се микропланер, върху ярките му криле от оранжев и син плат, и фигурката с шлем, свита под отворения метален скелет, над деликатния триножник за кацане.
Митчел.
Паркингът беше осветен от спускащите се ракети като футболно поле. Микропланерът се наклони и зави с мързелива грация, от която на Търнър му се прииска да закрещи. Ред трасиращи куршуми просветна в бяла дъга над паркинга отнякъде далече. Не улучи.
Спусни се. Спусни се. Той тичаше, прескачайки храстчетата, които се закачаха за панталоните му и за полите на парката.
Ракетите. Светлината. Митчел не можеше да използва така очилата си за нощно виждане, не можеше да види инфрачервеното мъждукане на подгревателите за ръце. Спускаше се настрани от ивицата. Носовото колело се закачи за нещо и микропланерът се преметна и смачка като разкъсана пеперуда, и се строполи на земята в свой собствен облак от прах.
Блясъкът на експлозията като че ли го настигна миг преди звука, хвърляйки сянката му пред него върху безцветните храсталаци. Ударната вълна го вдигна и го запрати на земята, и докато падаше видя разбития хирургичен модул в кълбо бял пламък, и разбра, че Вебер е използвала противотанковата си ракета. След това отново беше станал и се движеше, тичаше с пистолета в ръка.
Стигна до остатъците от Митчеловия планер с угасването на първата ракета. Друга излетя отникъде и разцъфна над главите им. Звукът от стрелбата вече беше непрекъснат. Той се прекатери през смачкан лист ръждясала ламарина и откри проснатата фигура на пилота. Главата и лицето му бяха прикрити от саморъчно направен шлем и грубо сглобени инфрачервени очила. Очилата бяха прикрепени към шлема с мътносребристи ивици изолирбанд. Търнър гледаше как ръцете му раздират лентата и откъсват инфрачервените очила; ръцете му бяха далечни същества, бледи подморски създания, които живееха свой собствен живот някъде долу на дъното на някаква немислима тихоокеанска падина, и той ги гледаше как късат трескаво лепенката, очилата, шлема. Докато всичко не се махна, и дългата кафява коса, мокра от пот, падна върху бялото лице на момичето, размазвайки тъничката ивичка тъмна кръв, която излизаше от едната от ноздрите, и очите й се отвориха, показвайки празни белтъци, и той я влачеше към някаква пожарникарска количка, и я буташе в посоката, където се надяваше, че е самолетът.
Усети втората експлозия през подметките на обувките си, и видя идиотската усмивка върху буцата пластичен експлозив, която стоеше върху дека на Рамирес. Нямаше блясък, само звук и блъсването от ударната вълна през бетона на паркинга.
И след това беше в кокпита, вдишвайки миризмата на нова кола, идваща от дълговерижни мономери, познатият му аромат на последна дума на технологията, и момичето беше зад него, тромава кукла, увиснала в прегръдката на анти-г-мрежата, за която Конрой беше платил на търговеца на оръжия да бъде инсталирана зад тази на пилота. Самолетът трепереше като жив; пъхвайки се по-дълбоко в собствената си мрежа, Търнър заровичка за интерфейсния кабел, намери го, откъсна микрософтчето от куплунга си и включи там кабела.
Умението блесна в него като електронна игра, и той се втурна напред на крилата на самолета, усещайки как променливата им геометрия се пренастройва за излитане, докато капакът на кабината се спускаше на серводвигателите си. Анти-г мрежата се изду около него, притискайки крайниците му неподвижно, заедно с пистолета в ръката му.
— Давай, гадино.
Но самолетът вече знаеше, и силата на гравитацията го притисна надолу, в мрака.
— Изгубихте съзнание — каза самолетът. Електронният му глас напомняше леко този на Конрой.
— За колко време?
— Тридесет и осем секунди.
— Къде сме?
— Над Нагос. — Главният екран светна, дузина постоянно променящи се числа под опростена карта на Аризона, линията Сонора.
Небето побеля.
— Какво беше това?
Мълчание.
— Какво беше това?
— Сензорите съобщават за експлозия — каза самолетът. — Магнитудът предполага тактическа ядрена бомба, но нямаше електромагнитен импулс. Мястото на взривяване беше точката на нашето излитане.
Белият блясък избледня и изчезна.
— Прекрати курса — каза Търнър.
— Прекратен. Нов курс, моля.
— Добър въпрос — каза Търнър. Не можеше да обърне главата си, за да погледне към момичето зад него. Чудеше се дали е още жива.