Метаданни
Данни
- Серия
- Скъпоценни камъни (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Rubinrot, 2009 (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Стефана Моллова, 2012 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,1 (× 67 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Керстин Гир. Рубиненочервено
Немска. Първо издание
ИК „Ибис“, София, 2012
Редактор: Любка Йосифова
Коректор: Росица Симеонова
Технически редактор: Симеон Айтов
Оформление на корица: Владислав Кирилов, 2012
ISBN: 978-619-157-037-9
История
- — Добавяне
Глава 6
„Опал и кехлибар са първата двойка,
ахат пее в си, вълкът-аватар,
дует — solutio! — с аквамарин.
Могъщо следват смарагд и цитрин,
близнаците карнеоли — в Скорпион,
и нефритът, номер осем, е digestio.
В ми мажор: черният турмалин,
сапфир във фа, колко искреше.
И почти едновременно диамантът,
като единайсет и седем, познат като Лъв.
Projectio! Времето тече,
настояще и минало сливат се в едно.
Рубин е началото и края.“
Не. Това не бих могла да съм аз. Никога досега не съм целувала момче.
Е, или поне не истински. Във всеки случай — не така. Имаше едно момче от по-горния клас, с което ходихме миналото лято — точно две седмици и половин ден. Не че бях влюбена в Мортимър, просто той беше най-добрият приятел на Макс, тогавашното гадже на Лесли, и някак си много добре се връзваше. Но целуването не беше по неговата част, най-вече се интересуваше от това да ми прави смучки по шията, за да ми отклонява вниманието докато се опитва да пъхне ръцете си под тениската ми. При трийсетградусова жега на сянка трябваше да се разкарвам наоколо с шалове и през цялото време бях заета с това, да се отбранявам от ръцете му — особено в киното, на тъмно, когато сякаш му порастваха поне три допълнителни ръце. След две седмици прекратихме „връзката“ ни по взаимно съгласие. Според Мортимър аз бях „прекалено незряла“, а за мен той бе прекалено… хм… прилепчив.
Освен него бях целувала само Гордън, по време на екскурзията на класа до остров Уайт. Но това не се броеше, защото: 1) беше част от игра на име „Истина или целувка“ — бях казала истината, но Гордън беше настоял, че е лъжа, и 2) изобщо не беше истинска целувка, Гордън дори не си беше извадил дъвката от устата.
Като изключим „смучковата любовна авантюра“, както я наричаше Лесли, и целувката с ментова дъвка на Гордън, изобщо не бях целувана. А може би бях „незряла“, както твърдеше Мортимър. Знам, че с моите шестнайсет години съм позакъсняла, но Лесли, която все пак остана заедно с Макс цяла година, смята, че като цяло целуването бива надценено. Според нея може би не е имала късмет, но момчетата, с които досега се е целувала, определено не са били особено умели. Задължително е, твърди Лесли, да има предмет „Целуване“, най-добре на мястото на „Вероучение“, което и без това на никого няма да му трябва.
Често си говорим за това, каква трябва да е истинската целувка и има една камара филми, които непрестанно гледаме само заради хубавите сцени с целувки.
— О, госпожице Гуендолин. Днес ще благоволите ли да говорите с мен или отново ще ме пренебрегнете? — Джеймс ме видя да излизам от стаята на шестокласниците и се приближи.
— Колко е часът? — Огледах се наоколо за Лесли.
— Да приличам случайно на часовник? — Джеймс ме погледна възмутено. — Би трябвало да ме познавате достатъчно добре и да знаете, че за мен времето е без значение.
— Колко си прав. — Минах зад ъгъла, за да хвърля поглед на големия часовник в края на коридора. Джеймс ме последва. — Нямало ме е двайсет минути.
— Къде сте били?
— Ах, Джеймс! Мисля, че бях в дома ти. Наистина е много красив. Много злато. А и светлините на свещите — много е уютно.
— Да. Не така безрадостно и безвкусно като тук — рече Джеймс и направи жест с ръка към сивия коридор.
Изведнъж ми дожаля за него. Не беше много по голям от мен — а вече бе мъртъв.
— Джеймс, целувал ли си някога момиче?
— Моля?
— Дали си се целувал някога.
— Не е прилично да се говори за това, госпожице Гуендолин.
— Значи никога не си целувал никого?
— Аз съм мъж — каза Джеймс.
— Що за отговор е това? — Нямаше как да не се засмея на възмутеното му изражение. — Всъщност, знаеш ли кога си роден?
— Искаш да ме обидиш ли? Разбира се, че знам кога е собственият ми рожден ден. На трийсет и първи март е.
— Коя година?
— 1762 г. — Джеймс вирна предизвикателно брадичка. — Преди три седмици навърших двайсет и една. Заедно с моите приятели го отпразнувахме разточително в „Уайт клуб“ и по случай празничния ден моят баща плати всичките ми дългове от покер и ми подари една прекрасна кобила. И точно тогава трябваше да ме повали тази тъпа температура. А когато се събудих, открих всичко променено и едно нахално момиче, което ми казва, че съм призрак.
— Съжалявам — отвърнах. — Сигурно си умрял заради високата температура.
— Глупости! Беше просто леко неразположение — рече Джеймс, но погледът му излъчваше несигурност. — Според доктор Бъроу е много малко вероятно да съм прихванал едра шарка от лорд Станхоуп.
— Хм! — Ще трябва да проверя какво е едра шарка в Гугъл.
— Хм. Какво трябва да означава това хм! — Джеймс гледаше сърдито.
— О, ето те къде си! — Лесли се появи на бегом от момичешката тоалетна и се хвърли на врата ми. — Направо щях да умра от страх.
— Добре съм. При завръщането ми се озовах в класната стая на госпожа Каунтър, но там нямаше никой.
— Днес шестокласниците са на посещение в Гринуичката обсерватория — каза Лесли. — О, боже, колко се радвам да те видя! Казах на господин Уитман, че си в дамската тоалетна и си изповръщаш червата. Той ме изпрати обратно при теб, за да ти държа ръката.
— Отвратително — рече Джеймс, запушвайки си носа с носната си кърпичка. — Кажи на тази с луничките, че не е редно една дама да говори за такива неща.
Не му обърнах внимание.
— Лесли, случи се нещо много странно… Нещо, което не мога да обясня.
— Вярвам ти на мига. — Лесли тикна мобилния ми телефон под носа ми. — Ето. Взех го от шкафчето ти. Трябва веднага да се обадиш на майка си.
— Но, Лесли, тя сега е на работа. Не мога да…
— Обади й се! Досега три пъти пътува във времето, последния, от които видях със собствените си очи. Изведнъж просто те нямаше! Това беше толкова откачено. Веднага трябва да кажеш на майка си, за да не ти се случи нещо лошо. Моля те!
Да не би Лесли да имаше сълзи в очите?
— Явно на тази с луничките днес й е драматичния ден — рече Джеймс.
Взех телефона и поех дълбоко въздух.
— Моля те! — каза Лесли.
Майка ми работеше в администрацията на болница „Бартоломю“. Набрах номера й, а през това време гледах Лесли, която кимна и направи опит да се усмихне.
— Гуендолин? — Мама бе познала номера ми, изписан върху дисплея. Гласът й звучеше притеснено. Никога досега не й се бях обаждала, докато съм на училище. — Случило ли се е нещо?
— Мамо… не ми е добре.
— Болна ли си?
— Не знам.
— Може би се разболяваш от онзи грип, който всички са пипнали. Виж какво, прибери се вкъщи и си легни, а аз ще гледам днес да се прибера по-рано. Ще ти изстискам портокалов сок и ще ти направя топли компреси.
— Мамо, не е грип. По-лошо е. Аз…
— Може би е едра шарка — предположи Джеймс.
Лесли ме погледна окуражително.
— Хайде! — изсъска тя. — Кажи й.
— Скъпа?
Поех дълбоко въздух и изстрелях:
— Мамо, мисля, че съм като Шарлот. Току-що бях в… нямам представа в кое време. И тази нощ също… всъщност започна още вчера. Исках да ти кажа, но после се притесних, че няма да ми повярваш.
Майка ми мълчеше.
— Мамо? — Погледнах към Лесли. — Не ми вярва.
— През цялото време пелтечиш глупости — прошепна Лесли. — Хайде, опитай отново.
Но това не беше нужно.
— Стой, където си — каза майка ми с напълно променен глас. — Чакай ме на входа на училището. Ще взема такси и ще дойда възможно най-бързо при теб.
— Но…
Майка ми вече бе затворила.
— Ще си имаш проблеми с господин Уитман — казах аз.
— Все ми е едно — отвърна Лесли. — Ще изчакам докато дойде майка ти. Не се притеснявай заради катеричката. Ще го въртя на малкия си пръст.
— Какво направих?
— Единственото правилно — увери ме Лесли.
Бях й разказала най-подробно за краткия ми излет в миналото. Според Лесли, момичето, което бе изглеждало като мен, можеше да е някоя моя роднина от онова време. Не вярвах. Двама души не можеха да си приличат толкова. Освен ако не са еднояйчни близнаци. Лесли също сметна тази теория за приемлива.
— Да! Като Двойната Лотхен — каза тя. — При първа възможност ще взема дивидито под наем.
Ревеше ми се. Кога двете с Лесли щяхме да можем отново да изгледаме някой филм на спокойствие?
Таксито пристигна по-бързо, отколкото предполагах. То спря пред портата на училището и майка ми отвори вратата.
— Качвай се — каза тя.
Лесли стисна ръката ми.
— Късмет. Обади ми се, когато можеш.
Още малко и щях да започна да рева.
— Лесли… благодаря ти!
— Няма за какво — отвърна тя, като също се бореше със сълзите. Когато гледахме филми също плачехме на едни и същи места.
Качих се при майка си в таксито. Искаше ми се да се гушна в нея, но тя имаше такова странно изражение, че се отдръпнах.
— Към Темпъл — каза тя на шофьора. После стъклената преграда между шофьора и задната седалка се вдигна и таксито потегли.
— Сърдиш ли ми се? — попитах.
— Не. Разбира се, че не, съкровище. Ти нямаш никаква вина.
— Така е! Този тъп Нютон е виновен… — Опитах да се пошегувам, но майка ми не беше в настроение за шеги.
— Не, и той не е виновен. Ако изобщо някой има вина, то това съм аз. Надявах се, че ще ни се размине.
Гледах я с ококорени очи.
— Какво имаш предвид?
— Аз… мислех… надявах се… не исках… — Това пелтечене изобщо не беше характерно за нея. Изглеждаше напрегната и толкова сериозна, колкото я бях виждала само когато почина татко. — Не исках да е истина. През цялото време се надявах, че ще е Шарлот.
— Всички са вярвали в това! На никой не би му хрумнало, че Нютон е сгрешил в сметките. Баба сигурно ще откачи.
Таксито си проправяше път през натоварения трафик на „Пикадили“.
— Баба ти не е от значение — каза мама. — Кога се случи за първи път?
— Вчера. На път за „Селфриджис“.
— В колко часа?
— Малко след три следобед. Не знаех какво трябва да направя, затова се върнах обратно до къщи и позвъних на вратата. Но преди някой да отвори, отново се върнах в настоящето. Втория път беше през нощта. Скрих се в шкафа, но там спеше някой, някакъв прислужник. Един доста разярен прислужник. Преследваше ме из цялата къща и всички ме търсеха, защото мислеха, че съм крадец. Слава богу, върнах се обратно, преди да са успели да ме намерят. Третият път беше преди малко, в училище. Този път явно съм се озовала много по-назад във времето, защото хората носеха перуки… Мамо! Ако това ми се случва през няколко часа, никога няма да имам нормален живот! И всичко това само защото този проклет Нютон… — Самата аз забелязах, че тази шега започваше да се изтърква.
— Трябваше веднага да ми кажеш. — Мама ме погали по главата. — Можеше да ти се случи какво ли не!
— Исках да ти разкажа, но самата ти каза, че всички имаме прекалено развинтена фантазия.
— Но аз нямах предвид… Изобщо не си била подготвена за това, което ти се е случило. Съжалявам!
— Вината не е твоя, мамо! Никой не е могъл да знае.
— Аз знаех — отвърна майка ми. След кратко, неловко мълчание добави: — Ти си родена в същия ден като Шарлот.
— Не, не съм! Рожденият ми ден е на осми октомври, а нейния — на седми.
— И ти си родена на седми октомври, Гуендолин.
Не можех да повярвам на това, което казваше. Можех единствено да я зяпам.
— Излъгах за рождената ти дата — продължи майка ми. — Не беше трудно, защото се роди вкъщи, а акушерката, която попълни акта за раждане, прояви разбиране към нашето желание.
— Но защо?
— Единствено за да те предпазим, миличка.
Не я разбирах.
— Да ме предпазите? От какво? Сега въпреки това се случи.
— Ние… аз исках да имаш нормално детство. Безгрижно детство. — Майка ми ме погледна настойчиво. — А и можеше да не си наследила гена.
— Въпреки че съм родена на определения от Нютон ден?
— Известно е, че надеждата умира последна — отвърна мама. — И престани с този Исак Нютон. Той е само един от многото, занимавали се с това. Тази история е много по-голяма, отколкото можеш да си представиш. Много по-голяма, много по-стара и много по-могъща. И много опасна. Исках да те държа настрана.
— От какво да ме държиш настрана?
Мама въздъхна.
— Беше глупаво от моя страна. Би трябвало да знам, че не е възможно. Моля те, прости ми.
— Мамо! — гласът ми почти пресекна. — Нямам абсолютно никаква представа за какво говориш. — С всяко следващо нейно изречение объркването и отчаянието ми нарастваха. — Знам само, че с мен се случва нещо, което изобщо не би трябвало да се случва. И че това е изключително изнервящо. През няколко часа ми се завива свят и се озовавам в друго време. Нямам никаква представа какво да направя, за да спре!
— Затова сега отиваме при тях — отвърна майка ми.
Виждах, че отчаянието ми я тревожи. Никога досега не я бях виждала толкова притеснена.
— А те са…?
— Пазителите. Древно тайно общество, наричано още Ложата на граф Сен Жермен. — Тя погледна през прозореца. — Всеки момент ще пристигнем.
— Тайно общество! Искаш да ме заведеш в някаква съмнителна секта? Мамо!
— Не е секта. Но със сигурност са съмнителни. — Майка ми си пое дълбоко въздух и затвори очи. — Твоят дядо бе член на тази ложа — продължи тя. — А преди него неговият баща, както и неговият дядо. Исак Нютон също е бил член, както и Уелингтън, Клапрот, Арнет, Ханерман, Карл фон Хесен-Касел, разбира се и всички Де Вилърс, и много, много други… Баба ти твърди, че Чърчил и Айнщайн също са били членове на ложата.
Повечето имена не ми говореха нищо.
— Но с какво се занимават!
— Това е… хм — рече мама. — Занимават се с древни митове. И с времето. И с хора като теб.
— Толкова ли много има като мен?
Мама поклати глава.
— Само дванайсет. И повечето от тях отдавна са мъртви.
Таксито спря и преградата се спусна надолу. Майка ми подаде на шофьора няколко банкноти.
— Задръжте рестото.
— Какво ще правим точно тук? — попитах, когато застанахме на тротоара, а таксито потегли. Стояхме на „Странд“, точно преди кръстовището е „Флийт Стрийт“. Около нас фучеше уличното движение, тълпите от хора се бутаха по тротоарите. Кафетата и ресторантите отсреща бяха претъпкани, до тротоара чакаха два червени двуетажни панорамни автобуса, а туристите снимаха монументалния комплекс на Кралската съдебна палата.
— Отсреща по диагонал между къщите се минава навътре към района на Темпъл. — Мама приглади косата си.
Погледнах към тясната алея за пешеходци, която бе посочила. Не можех да си спомня някога да бях минавала оттам. Мама сигурно бе забелязала обърканото ми изражение.
— От училище никога ли не са ви водили в Темпъл? — попита тя. — Църквата и градините са забележителни. Както и фонтана. Според мен най-хубавият фонтан в целия град.
Погледнах я ядосано. Сега да не вземе да се превърне в екскурзовод?
— Ела, трябва да пресечем улицата — каза тя и ме хвана за ръката. Последвахме група японски туристи, всичките носещи огромни разтворени карти на града.
Зад редицата къщи човек се потапяше в един друг свят. Нямаше я трескавата атмосфера на „Странд“ и „Флийт Стрийт“. Тук, между величествените, плътно наредени, красиви и изглеждащи сякаш вечни сгради, изведнъж се възцаряваше тишина и спокойствие.
Посочих туристите.
— Те какво търсят тук? Най-хубавия фонтан в града?
— Ще разгледат църквата Темпъл — отвърна майка ми, без да обръща внимание на изнервения ми тон. — Много е стара, има много легенди и митове, свързани с нея. Японците си падат по такива неща. А в Мидъл Темпъл Хол е представена за пръв път пиесата на Шекспир „Както ви харесва“.
Известно време следвахме японците, след което свихме вляво и продължихме по една павирана уличка между къщите. Атмосферата беше направо като на село — пееха птици, пчелите бръмчаха в пищните лехи с цветя и дори въздухът бе сякаш свеж и чист.
На входовете на къщите бяха поставени месингови табели, върху които бяха гравирани множество имена.
— Всички тези хора са адвокати. Доценти от правния факултет — каза майка ми. — Не искам да знам такъв е наемът на един такъв офис.
— И аз не искам да знам — отвърнах обидено. Сякаш нямаше нищо по-съществено, за което да можем да говорим!
При следващия вход тя спря.
— Пристигнахме — обяви тя.
Къщата беше семпла и въпреки безукорната фасада и наскоро боядисаните рамки на прозорците изглеждаше много стара. Погледът ми се насочи към имената върху месинговата табела, но майка ми ме бутна през отворената врата и нагоре по стълбите към първия етаж. Две млади жени, с които се разминахме, поздравиха любезно.
— Къде сме?
Майка ми не отговори. Тя натисна един звънец, оправи блейзера си и приглади косата си.
— Не се страхувай, миличка — каза тя и аз не знаех дали говори на мен или на себе си.
Вратата се отвори с бръмчене и ние пристъпихме в светла стая, която изглеждаше като съвсем обикновен офис. Шкафове, бюро, телефон, факс, компютър… дори русата жена на средна възраст зад бюрото изглеждаше съвсем нормално. Само очилата й бяха малко страшнички — с чисто черни рамки и толкова големи, че половината й лице се скриваше зад тях.
— С какво мога да ви помогна? — попита тя. — О, това вие ли сте… госпожице… госпожо Монтроуз?
— Шепърд — поправи я мама. — Вече не нося моминското си име. Омъжих се.
— О, да, разбира се — усмихна се жената. — Изобщо не сте се променили. По косата ще ви позная навсякъде и по всяко време. — Тя ми хвърли бърз поглед. — Това да не е дъщеря ви? Е, май прилича на баща си, нали? Как е…
Мама я прекъсна.
— Госпожо Дженкинс, спешно трябва да говоря с майка си и господин Де Вилърс.
— О, боя се, че майка ви и господин Де Вилърс имат съвещание. — Госпожа Дженкинс се усмихна извинително. — Имате ли…
Мама отново я прекъсна:
— Искам да присъствам на това съвещание.
— Но… това… знаете, че не е възможно.
— Тогава го направете възможно. Кажете им, че водя техния рубин.
— Моля? Но… — госпожа Дженкинс зяпна, местейки погледа си ту към майка ми, ту към мен.
— Просто направете, каквото ви казах. — Никога досега майка ми не бе звучала толкова категорично.
Госпожа Дженкинс се изправи и заобиколи бюрото. Изгледа ме от горе до долу и аз се почувствах изключително неудобно в грозната училищна униформа. Косата ми не беше фризирана, а просто вързана на опашка. А и не бях гримирана (всъщност рядко се гримирах).
— Сигурна ли сте?
— Естествено, че съм сигурна. Смятате ли, че ще си позволя такава глупава шега? Моля побързайте, времето ни притиска.
— Моля изчакайте тук. — Госпожа Дженкинс се обърна и изчезна през една врата, намираща се между два шкафа.
— Рубин? — повторих аз.
— Да. Всеки от дванайсетте пътуващи във времето е наречен на някакъв скъпоценен камък. А ти си рубинът.
— Откъде знаеш?
— Опал и кехлибар са първата двойка, ахат пее в си, вълкът-аватар, дует — solutio! — с аквамарин. Могъщо следват смарагд и цитрин, Близнаците карнеоли — в Скорпион, и нефритът, номер осем, е digestio. В ми мажор: черният турмалин, сапфир във фа, колко искреше. И почти едновременно диамантът, като единайсет и седем, познат като Лъв. Projectio! Времето тече, настояще и минало сливат се в едно. Рубин е началото и края.
Майка ми ме погледна с тъжна усмивка.
— Все още го знам наизуст.
Поради някаква незнайна причина докато тя декламираше кожата ми настръхна. Не ми прозвуча като стихотворение, а по-скоро като заклинание, нещо, което злите вещици от филмите си мърморят, докато разбъркват казан, пълен със зеленикава бълбукаща течност.
— Какво означава това?
— Не е нищо повече от стихотворение, съчинено от заговорничещи старци, за да направят сложното да изглежда още по-сложно. Дванайсет цифри, дванайсет души, пътуващи във времето, дванайсет скъпоценни камъка, дванайсет музикални тона, дванайсет зодиакални знака, дванайсет стъпки за създаването на Философския камък[1]…
— Философският камък? Какво… — спрях се и въздъхнах дълбоко. Беше ми писнало да задавам въпроси, отговорите, на които ме караха да се чувствам още по-незнаеща и объркана. А и без това майка ми, изглежда, нямаше особено желание да отговаря на въпросите ми. Тя погледна през прозореца.
— Тук нищо не се е променило. Сякаш времето е спряло.
— Често ли си идвала тук?
— Понякога баща ми ме взимаше със себе си — отговори мама. — В това отношение беше малко по-благосклонен от майка ми. Както и що се отнася до тайните. Като дете с удоволствие идвах тук. А по-късно, когато Люси… — Тя въздъхна.
За момент се подвоумих дали да продължа да задавам въпроси, но любопитството ми надделя.
— Пралеля Мади ми каза, че и Люси е от пътуващите във времето. Тя затова ли е избягала?
— Да — отвърна мама.
— И къде е отишла?
— Никой не знае. — Мама отново приглади косата си.
Явно беше разтревожена, никога не я бях виждала толкова притеснена. Ако самата аз не бях толкова отчаяна, щеше да ми стане жал за нея. Известно време мълчахме. Мама продължаваше да гледа през прозореца.
— Значи аз съм рубин — казах. — Той е червен, нали?
Мама кимна.
— А Шарлот какъв камък е?
— Никакъв — отвърна тя.
— Мамо, дали случайно нямам и сестра близначка, за която си забравила да ми споменеш?
Майка ми се обърна към мен и се усмихна.
— Не, миличко, нямаш близначка.
— Сигурна ли си?
— Напълно съм сигурна. Все пак присъствах на раждането.
Отнякъде се чуха стъпки, които бързо приближаваха. Тялото на мама се скова и тя си пое дълбоко въздух. Заедно с очилатата госпожа през вратата мина и леля Гленда, а зад нея в помещението пристъпи нисък, плешив възрастен мъж.
Леля Гленда изглеждаше ядосана.
— Грейс! Госпожа Дженкинс твърди, че си казала…
— Вярно е — рече мама. — И нямам никакво желание да губя времето на Гуендолин, за да убеждавам в истината точно теб. Искам веднага да се срещна с господин Де Вилърс. Гуендолин трябва да бъде запаметена в хронографа.
— Но това е напълно смехотворно! — Леля Гленда направо викаше. — Шарлот…
— … още не е пътувала във времето, нали? — Майка ми се обърна към малкия плешив чичко. — Познавам ви, но за съжаление не мога да си спомня името ви.
— Джордж — отвърна мъжът. — Томас Джордж. А вие сте Грейс, по-малката дъщеря на лейди Ариста. Много добре си ви спомням.
— Господин Джордж, разбира се! Вие ни посетихте в Дърам след раждането на Гуендолин, аз също си ви спомням. Това е Гуендолин. Тя е рубинът, който все още ви липсва.
— Това е невъзможно! — каза леля Гленда с пронизителен глас. — Това е напълно и абсолютно невъзможно! Гуендолин не е родена на правилния ден. А и освен това се роди два месеца преждевременно. Недоразвито недоносче. Само я погледнете.
Господин Джордж вече ме оглеждаше с приветливите си бледосини очи. Опитах се да отвърна на погледа му възможно най-невъзмутимо и да прикрия неудобството си. Недоразвито недоносче! На леля Гленда май й хлопаше дъската! Бях висока почти метър и седемдесет, а чашките на сутиена ми бяха размер В, с неприятната тенденция да станат С.
— Вчера за пръв път е пътувала във времето — обясни мама. — Единственото, което искам, е да не й се случи нищо лошо. С всеки следващ неконтролиран скок във времето рискът се увеличава.
Леля Гленда се изсмя злобно.
— Никой няма да вземе думите ти на сериозно. Това е просто жалък опит да станеш център на внимание.
— О, затваряй си устата, Гленда! Не искам нищо по-силно от това да стоя настрана от цялата тази история и да предоставя на твоята Шарлот неблагодарната роля на опитно зайче на откачени езотерични псевдоучени и фанатични заговорници! Но не Шарлот е наследила проклетия ген, а Гуендолин! — Погледът на мама бе изпълнен с гняв и презрение. Това също бе напълно непозната нейна черта за мен.
Господин Джордж се засмя тихо.
— Нямате особено добро мнение за нас, госпожо Шепърд.
Майка ми сви небрежно рамене.
— Не, не, не! — Леля Гленда се стовари в един стол. — Нямам намерение да слушам тези глупости. Та тя дори не е родена на точната дата. Освен това се роди и преждевременно!
Явно това с преждевременното раждане според нея бе особено съществено.
Госпожа Дженкинс прошепна:
— Да ви донеса ли чаша чай, госпожо Монтроуз?
— О, разкарайте се с вашия чай — озъби се леля Гленда.
— Някой друг да иска чай?
— Не, благодаря — отвърнах аз.
През това време господин Джордж отново ме фиксира с бледосините си очи.
— Гуендолин, значи вече си пътувала във времето?
Кимнах.
— И къде беше, ако мога да попитам?
— На същото място, където бях и преди това — отвърнах.
— Имам предвид, в кое време си била — усмихна се господин Джордж.
— Нямам никаква представа — отговорих грубо. — Никъде не беше изписана годината. А и никой не поиска да ми каже. Вижте, аз не искам това! Искам да престане. Не можете ли да направите нещо, за да престане?
Господин Джордж не ми отговори.
— Гуендолин се роди два месеца преди определения термин — каза той, без да се обръща конкретно към някого. — На осми октомври. Аз лично проверих акта за раждане в съвета. И детето също проверих.
Зачудих се какво ли можеше да бъде проверено на едно бебе. Дали е истинско?
— Тя се роди вечерта на седми октомври — каза майка ми, но сега гласът й трепереше леко. — Подкупихме акушерката да промени часа на раждане върху документите с няколко часа напред.
— Но защо! — господин Джордж изглежда не можеше да проумее причината, също като мен.
— Защото… след всичко, което се случи с Люси, исках да спестя на детето си всички тези трудности. Исках да я защитя. И се надявах, че може би не е наследила гена и че случайно се е родила в същия ден, определен за истинската носителка на гена. Все пак Гленда бе родила Шарлот и бе оправдала надеждите на всички…
— О, недей да лъжеш! — извика леля Гленда. — Направила си всичко с умисъл! Твоето бебе трябваше да се роди през декември, но ти си рискувала бременността си и си предизвикала преждевременно раждане, за да можеш да родиш в същия ден като мен. Но не се е получило! Дъщеря ти се е родила един ден по-късно. Толкова се смях, когато научих за това.
— Не би трябвало да е трудно всичко това да се докаже — каза господин Джордж.
— Забравих фамилията на акушерката — бързо рече мама. — Знам само, че се казваше Доун. Но всичко това е без значение.
— Ха! На твое място и аз щях да кажа същото — рече леля ми.
— Сигурно имаме името и адреса на акушерката в архивите ни. — Господин Джордж се обърна към госпожа Дженкинс. — Важно е да я намерим.
— Не е необходимо — възрази майка ми. — Оставете бедната жена на мира. Тя просто получи малко пари от нас.
— Искаме само да й зададем няколко въпроса — рече мъжът. — Моля, госпожо Дженкинс, разберете къде живее жената днес.
— Веднага се заемам — отвърна тя и изчезна през съседната врата.
— Кой друг знае за това? — попита господин Джордж.
— Само съпругът ми знаеше — отвърна мама и в гласа й се усети непокорство и триумф. — А него не можете да го разпънете на кръст с въпросите си. За съжаление той почина.
— Знам. От левкемия, нали? Голяма трагедия. — Господин Джордж започна да крачи из стаята. — Кога казахте, че е започнало?
— Вчера — отвърнах.
— Три пъти за последните двайсет часа — добави майка ми. — Страхувам се за нея.
— Вече три пъти? — Господин Джордж се спря. — И кога е бил последният път?
— Преди около час — отговорих на въпроса му. — Или поне така си мисля.
Откакто събитията започнаха да се случват едно след друго, бях загубила всякакво чувство за време.
— Значи ще разполагаме с известно време, за да се подготвим.
— Не е възможно да вярвате на всичко това — включи се леля Гленда. — Господин Джордж! Познавате Шарлот. А сега погледнете това момиче тук и я сравнете с моята дъщеря. Наистина ли вярвате, че пред вас стои номер дванайсет? Рубин, надарен с магията на гарвана, затваря кръга сол мажор, който дванайсетте образуват. Вярвате ли?
— Е, все пак съществува такава вероятност — каза господин Джордж. — Макар мотивите ви да ми се струват повече от странни, госпожо Шепърд.
— Това си е ваш проблем — отвърна майка ми хладно.
— Ако наистина сте искали да предпазите детето си, тогава не е трябвало да я държите толкова години в неведение. Да се пътува във времето без никаква предварителна подготовка е много опасно.
Мама прехапа устни.
— Просто се надявах, че Шарлот е тази, която…
— И наистина е тя — извика леля Гленда. — От два дни има ясни симптоми. Всеки момент може да се случи. Може би се случва точно сега, докато ние тук си губим времето да слушаме напълно изсмуканите от пръстите истории на завистливата ми по-малка сестра.
— Може би за разнообразие трябва да размърдаш малко мозъка си, Гленда. — Изведнъж майка ми звучеше уморено. — Защо ни е да измисляме подобни неща? Кой, освен теб би причинил това доброволно на детето си?
— Настоявам… — Изречението на леля ми увисна във въздуха и тя не доизказа за какво настоява. — Всичко това ще се окаже злонамерена измама. Веднъж вече имаше саботаж и добре знаете докъде доведе това, господин Джордж. А сега, толкова близо до целта, не можем да си позволим повече издънки.
— Не мисля, че ние сме тези, които решават. Моля, последвайте ме, госпожо Шепърд. И ти също, Гуендолин. — След кратък смях той добави: — Не се страхувай, откачените езотерични псевдоучени и фанатични заговорници не хапят.