Метаданни
Данни
- Серия
- Скъпоценни камъни (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Rubinrot, 2009 (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Стефана Моллова, 2012 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,1 (× 67 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Керстин Гир. Рубиненочервено
Немска. Първо издание
ИК „Ибис“, София, 2012
Редактор: Любка Йосифова
Коректор: Росица Симеонова
Технически редактор: Симеон Айтов
Оформление на корица: Владислав Кирилов, 2012
ISBN: 978-619-157-037-9
История
- — Добавяне
Глава 3
„Ex hoc momentopendet aeternitas.“
(В този миг свършва вечността.)
Когато отново можех да виждам ясно, една кола — истински старовремски автомобил — тъкмо завиваше зад ъгъла, а аз бях коленичила на тротоара и треперех от ужас.
Нещо не беше наред с улицата. Изглеждаше различно от друг път. Сякаш през последната секунда всичко се бе променило. Дъждът беше спрял да вали, затова пък духаше леден вятър и беше много по-тъмно от преди малко, почти нощ. Магнолиевото дърво нямаше нито цветове, нито листа. Дори не бях сигурна, че е магнолиево дърво. Върховете на оградата, която го заобикаляше, бяха боядисани в златно. А можех да се закълна, че вчера бяха черни.
Зад ъгъла зави още една кола — странно возило с високи колела и блестящи спици. Огледах тротоара — локвите бяха изчезнали. А също и пътните знаци. Настилката на пътя беше неравна, а уличните лампи изглеждаха някак различно, жълтеникавата им светлина едва осветяваше съседния вход. Дълбоко в мен се зароди предчувствие за нещо лошо, но все още не бях готова да допусна тази мисъл. Затова първо се заставих да си поема дълбоко дъх. След това отново се огледах наоколо, но този път по-обстойно. Добре, реално погледнато обстановката не беше чак толкова различна. Повечето къщи изглеждаха както обикновено. И въпреки това магазинът за чай отсреща, в който майка купуваше вкусните кексове, бе изчезнал. А и ъгловата къща с масивните колони никога досега не я бях виждала.
Един мъж с шапка и черно манто ме изгледа леко възмутено, докато ме заобикаляше, но не прояви желание да ме заговори или дори да ми помогне да се изправя. Надигнах се сама и изтупах прахта от коленете си. Лошото предчувствие, което ме бе обхванало, бавно, но сигурно се превърна в убеденост.
Кого се опитвах да заблудя?
Не се бях озовала на някое рали за стари автомобили, нито пък листата на магнолиевото дърво изведнъж бяха окапали. И въпреки че бих дала всичко за това Никол Кидман да се покаже внезапно иззад ъгъла, за съжаление това не беше декорът за някой от филмите по книгите на Хенри Джеймс.
Знаех много добре какво се беше случило. Просто знаех. И също така знаех, че беше станала грешка. Бях се озовала в друго време.
Не Шарлот. А аз. Някой бе допуснал огромна грешка.
Изведнъж зъбите ми затракаха. Не само от вълнение, но и от студ. Беше адски студено.
„Ще знам какво трябва да направя.“ — прозвучаха в съзнанието ми думите на Шарлот.
И така, стоях на ъгъла, трепереща и тракаща със зъби, и хората ме зяпаха. Минувачите наоколо не бяха много. Млада жена с дълго до глезените манто и кошница в ръка мина покрай мен, зад нея вървеше мъж с шапка и вдигната яка.
— Извинете — казах, — бихте ли ми казали коя година е?
Мъжът поклати глава и изръмжа:
— Какво нахалство!
Въздъхнах. Тази информация едва ли щеше да ми е от голяма полза. В крайна сметка нямаше значение дали се намирах в 1899 година или в 1923 година. Поне знаех къде се намирам. Все пак живеех на не повече от стотина метра оттук. Какво по-логично от това, да се прибера вкъщи?
Все нещо трябваше да направя.
Улицата изглеждаше тиха и спокойна в сумрака, докато се връщах обратно, оглеждайки се на всички посоки. Какво се беше променило, какво бе останало същото? Дори и при по-внимателно вглеждане къщите приличаха на тези от моето време. За много от детайлите имах чувството, че ги виждам за първи път, но може би просто досега не им бях обръщала внимание. По навик погледнах отсреща към номер осемнайсет, но входът беше пуст, никакъв облечен в черно мъж не се виждаше.
Спрях се.
Къщата ни изглеждаше точно като в моето време. Прозорците на приземния и на първия етаж бяха силно осветени, както и таванската стая на мама. Когато погледнах нагоре, истински ми домъчня за вкъщи. От края на покрива висяха ледени висулки.
„Ще знам какво трябва да направя.“
Да, какво би направила Шарлот? Скоро щеше съвсем да се стъмни, а и беше адски студено. Къде би отишла Шарлот, за да не замръзне? У дома?
Взирах се нагоре към прозорците. Може би дядо ми вече бе роден? Може би дори щеше да ме познае? Все пак ме бе люлял на коленете си, когато бях малка… ох, глупости.
Дори и да е вече роден, едва ли би могъл да знае, че един ден, когато остарее, ще ме люлее на коленете си.
Студът се просмука през дъждобрана. Е, добре, просто ще позвъня на вратата и ще помоля за подслон за през нощта. Въпросът беше как точно да го направя.
— Здравейте, казвам се Гуендолин и съм внучка на лорд Монтроуз, който вероятно все още не е роден.
Едва ли можех да очаквам някой да ми повярва. Най-вероятно щях набързо да се озова в някоя лудница. А сигурно в тези времена това бяха безрадостни места, където попаднеш ли веднъж — няма излизане.
От друга страна, не разполагах с много алтернативи. Не след дълго щеше съвсем да се стъмни, а все някъде трябваше да прекарам нощта, без да измръзна от студ. И без да бъда набелязана от Джак Изкормвача. Боже господи! По кое ли време е безчинствал и убивал? И къде? Дано не и тук, в изискания Мейфеър!
Ако можех да поговоря с някой от моите предци, може би щях да успея да го убедя, че знам повече за семейството и къщата, отколкото чужд човек би могъл. Например, кой друг, освен мен би могъл от раз да каже, че конят на моя прапрапрапрачичо Хю се е казвал Дебелата Ан? Това си беше чисто вътрешна информация!
Повей на вятъра ме накара да потръпна. Беше толкова студено. Нямаше да се учудя, ако започнеше да вали сняг.
— Здравейте, аз съм Гуендолин и идвам от бъдещето. За доказателство ще ви покажа този цип. Обзалагам се, че все още не е открит, нали? Както и самолета джъмбо джет, и телевизора, и хладилника…
Е, поне можех да опитам. Дишайки дълбоко, тръгнах към входната врата.
Стъпалата ми се струваха странно познати и в същото време чужди. По навик посегнах към звънеца. Но нямаше такъв. Явно електрическите звънци също все още не бяха измислени. За съжаление това не ми даде никаква информация за точната година, в която се намирах. Та аз дори не знаех кога точно е открито електричеството. Преди или след парните кораби? Учили ли сме го това в училище? Ако да, за съжаление не можех да си спомня.
Открих дръжка, която висеше на верига, подобно на старомодното казанче в тоалетната в къщата на Лесли. Дръпнах силно и чух как вътре в къщата се разнесе звук от звънец.
О, боже!
Сигурно ще отвори някой от персонала. Какво трябваше да кажа, за да ме допусне до някой член на семейството? Може би прапрапрапрачичо Хю бе роден? Или все още жив? Просто ще попитам за него. Или за Дебелата Ан.
Чух приближаването на нечии стъпки и призовах цялата си смелост на помощ. Но не видях кой отвори вратата, защото краката ми отново се подкосиха, бях катапултирана през времето и пространството и после изплюта.
Озовах се върху изтривалката пред нашата врата, изправих се и се огледах. Всичко изглеждаше като преди малко, когато бях тръгнала да купя лимонови бонбони за леля Мади. Входната врата, паркираните коли, дори дъждът. Мъжът в черно пред номер осемнайсет ме зяпаше.
— Да, не само ти си изумен — измърморих под нос.
Колко дълго ме е нямало? Мъжът в черно беше ли видял как изчезнах на ъгъла и отново се появих на изтривалката? Сигурно не можеше да повярва на очите си. Така му се падаше. Нека да види какво е, когато някой ти се прави на загадъчен. Зазвъних на пожар. Господин Бърнард отвори вратата.
— Бързаме ли за някъде? — попита той.
— Вие може би не, но аз — да!
Господин Бърнард повдигна вежди.
— Извинете, забравих нещо важно. — Промъкнах се покрай него и се затичах нагоре по стълбите, взимайки по две стъпала наведнъж.
Пралеля Мади погледна изненадано, когато се втурнах през вратата.
— Мислех, че вече си тръгнала, ангелче.
Останала без дъх погледнах към часовника на стената. Бяха минали едва двайсет минути, откакто напуснах стаята.
— Но добре, че дойде отново. Забравих да ти кажа, че в „Селфриджис“ предлагат същите бонбони и без захар, а опаковката изглежда по същия начин. Но в никакъв случай не купувай от тях, защото от тези без захар се получава… ами разстройство!
— Лельо Мади, защо всички са толкова убедени, че Шарлот носи гена?
— Защото… не можеш ли да ме попиташ нещо по-лесно? — пралеля Мади изглеждаше малко объркана.
— Изследвали ли са кръвта й? Не може ли и някой друг да има гена? — Постепенно дишането ми се успокои.
— Със сигурност Шарлот е носителка на гена.
— Защото е установено в ДНК-то й ли?
— Наистина не питаш правилния човек. По биология винаги съм била кръгла нула, дори не знам какво е ДНК. Мисля, че всичко това има повече връзка с висшата математика, отколкото с биологията. За съжаление и по математика винаги съм била много зле. Когато става въпрос за числа и формули, ушите ми изключват. Единственото, което мога да ти кажа, е, че Шарлот е родена точно в деня, определен за нея и изчислен преди столетия.
— Значи рождената дата определя дали си носител на гена? — Прехапах долната си устна. Шарлот бе родена на седми октомври, а аз — на осми. Делеше ни само един-единствен ден.
— По-скоро е обратното — отвърна леля Мади. — Генът определя рождения час. Те са изчислили всичко съвсем точно.
— А ако са се объркали в изчисленията?
Само с един ден! Беше толкова просто. Ставаше дума за объркване. Не Шарлот носеше проклетия ген, а аз. Или го носехме и двете. Или… Отпуснах се върху табуретката.
Пралеля Мади поклати глава.
— Не са се объркали в изчисленията, ангелче. Мисля, че ако тези хора наистина умеят нещо добре, то това е да смятат.
Всъщност, кои изобщо бяха „тези хора“?
— Всеки може да сбърка в изчисленията — казах аз.
Пралеля Мади се засмя.
— Опасявам се, че не и Исак Нютон.
— Нютон е изчислил рождената дата на Шарлот?
— Мило дете, разбирам любопитството ти. Когато бях на твоите години, бях същата. Но първо, понякога е по-добре да си в неведение, и второ, наистина, ама наистина бих искала да си получа лимоновите бонбони.
— Всичко е толкова нелогично — казах аз.
— Само така изглежда — пралеля Мади погали ръката ми. — Дори и да не си по-наясно от преди, нека този разговор да си остане между нас. Ако баба ти научи какво съм ти разказала, ще се разсърди. А когато е сърдита, става още по-ужасна, отколкото по принцип е.
— Няма да те издам, лельо Мади. И веднага ще ти донеса бонбоните.
— Ти си добро дете.
— Имам само още един въпрос: колко време след първото пътуване във времето се случва отново?
Пралеля Мади въздъхна.
— Моля те — примолих се аз.
— Не мисля, че има някакво правило — рече тя. — При всеки носител на гена е различно. Но никой не може сам да контролира пътуванията си във времето. Случва се всеки ден, напълно неконтролируемо, дори по няколко пъти на ден. Затова този хронограф е толкова важен. Доколкото разбрах, благодарение на него Шарлот няма да се лашка безпомощно във времето. Може да бъде изпратена целенасочено в безопасна година, където нищо лошо няма да й се случи. Така че — не се притеснявай за нея.
Честно казано много повече се притеснявах за мен самата.
— Колко време липсваш в настоящето, докато се намираш в миналото? — попитах, останала без дъх. — И може ли при втория път да се върнеш назад чак във времето на динозаврите, когато всичко тук е било едно блато?
Пралеля ми ме накара да замълча с махване на ръката.
— Стига вече, Гуендолин! И аз нямам отговор на всичките ти въпроси.
Надигнах се от табуретката.
— Все пак ти благодаря за отговорите — казах й. — Много ми помогна.
— Съмнявам се. Изпитвам ужасно чувство на вина. Всъщност не би трябвало да насърчавам интереса ти, още повече, че и аз самата не би трябвало да знам всичко това. Когато преди разпитвах брат ми — твоя скъп дядо — за всички тези тайни, винаги получавах един и същи отговор. Той казваше, че колкото по-малко знае човек за това, толкова по-добре за здравето му. Сега ще отидеш ли най-сетне да ми вземеш от бонбоните? И моля те не забравяй: със захар!
Пралеля Мади ми помаха за довиждане.
Как можеха някакви си тайни да не са добре за здравето? И колко е знаел дядо ми за всичко това?
— Исак Нютон? — повтори Лесли изумена. — Това не беше ли този, който е измислил закона за земното притегляне?
— Да. Но явно е изчислил и рождената дата на Шарлот. — Намирах се в „Селфриджис“, пред млеката в отдела за хранителни стоки и с дясната ръка държах мобилния си телефон до едното ухо, докато с лявата запушвах другото. — Само дето е много тъпо как никой не вярва, че може да се е объркал в изчисленията. То е ясно — кой би повярвал, когато става въпрос за Нютон! Но трябва да се е объркал, Лесли. Родена съм един ден след Шарлот, но аз пътувах във времето, а не тя.
— Това е наистина повече от мистериозно. Ох, на проклетото нещо отново му трябват часове, докато зареди. Действай по-бързо, бракма такава! — караше се Лесли на компютъра си.
— О, Лесли, беше толкова… странно! За малко да говоря с някой от предците ми! Представяш ли си, може би с онзи дебел чичко от картината на стената пред тайната врата, прапрапрапрачичо Хю. Тоест, ако съм била по негово време, а не по някое друго. Но, разбира се, можеха да ме затворят и в някоя лудница.
— Можеше да ти се случи какво ли не — каза Лесли. — Още не мога да повярвам! През всичките тези години разиграваха такъв театър заради Шарлот, а то какво се случи! Трябва веднага да разкажеш на майка си. И трябва веднага да се прибереш в къщи! Всеки момент може да се случи отново!
— Страшно е, нали?
— Определено. Добре, сега вече съм в интернет. Първо ще потърся в Гугъл нещо за Нютон. А сега се прибирай вкъщи, хайде! Знаеш ли откога съществува „Селфриджис“? Възможно е едно време там да е имало яма и да паднеш от дванайсет метра височина!
— Баба направо ще откачи, когато разбере.
— Да, а да не говорим за бедната Шарлот… помисли си, през всичките тези години е трябвало да се отказва от какво ли не, а сега получава едно нищо. Ето, открих нещо. Нютон, роден през 1643 година в Улсторп — това пък къде е? — починал през 1727 година в Лондон… дъра-бъра… Нищо не пише за пътуване във времето, само за метода на флуксиите. Никога не съм го чувала, а ти? После има нещо за законите за движение… оптика, елиптични орбити, дъра-бъра, аха, има го и закона за всеобщото привличане… Ами това със законите за движение звучи най-близко до пътуване във времето, не смяташ ли?
— Честно казано… не — отвърнах аз.
До мен една двойка дискутираше на висок глас за вида мляко, който трябваше да купят.
— Да не би още да си в „Селфриджис“? — извика Лесли. — Марш към вкъщи!
— Тръгвам — казах и понесох жълтата опаковка с бонбоните на леля Мади към касата. — Лесли, не мога да разкажа у нас за това. Всички ще ме помислят за луда.
Лесли изпръхтя.
— Гуени! Всяко друго семейство би те изпратило в лудницата, но не и твоето! Те не говорят за нищо друго, освен за пътуване във времето и хронометри, и всякакви мистерии!
— Хронограф — поправих я аз. — Тази джаджа работи с кръв! Не е ли гнусно, или по-скоро — ужасно гнусно?
— Хро-но-граф! Добре, потърсих го в Гугъл.
Запровирах се през навалицата на „Оксфорд Стрийт“ до най-близкия светофар.
— Леля Гленда ще каже, че си измислям, за да се направя на важна и да стана център на внимание вместо Шарлот.
— Е, и? Най-късно при следващото ти пътуване ще забележат, че са сгрешили.
— Ами ако няма следващ път? Ако е нещо еднократно? Като настинка.
— И ти самата не го вярваш. Добре, изглежда хронографа си е съвсем нормален часовник. Има ги в изобилие в еВау, цената стартира от десет лири. По дяволите… чакай, ще потърся в Гугъл Исак Нютон + хронограф + пътуване във времето + кръв.
— Е?
— Нула открити резултата. — Лесли въздъхна. — Съжалявам, че по-рано не проучихме всичко това. На първо място ще осигуря нужната ни литература. Всичко, което успея да намеря за пътуване във времето. За какво ми е иначе тази глупава читателска карта от библиотеката? Къде си в момента?
— Пресичам „Оксфорд Стрийт“ и ще свия по „Дюк Стрийт“. — Изведнъж ми стана смешно. — Питаш, защото искаш да дойдеш и да нарисуваш кръст с тебешир, в случай че връзката изведнъж се разпадне ли? Вече започвам да се чудя за какво изобщо би послужил тъпият кръст при Шарлот.
— Е, може би са щели да изпратят след нея онзи другия тип, който също пътува във времето. Как му беше името?
— Гидиън де Вилърс.
— Готино име. И него ще го потърся в Гугъл. Гидиън де Вилърс… Как се пише?
— Аз пък откъде да знам? Да се върнем на кръста: къде са щели да пратят Гидиън? Имам предвид в кое време? Шарлот е можела да се озове навсякъде, в която и да е минута, в който и да е час, в която и да е година, в което и да е столетие. Не, в нарисувания с тебешир кръст няма никаква логика.
Лесли изпищя толкова силно в ухото ми, че за малко да си изпусна телефона.
— Гидиън де Вилърс. Открих го!
— Наистина ли?
— Аха. Тук пише: „Отборът по поло на гимназия «Винсънт» в Гринуич и тази година спечели Националния междуучилищен шампионат. На купата се радват (на снимката от ляво надясно) директор Уилям Хендерсън, треньорът Джон Карпентър, капитанът на отбора Гидиън де Вилърс“… и така нататък и така нататък. Еха, освен всичко друго е и капитан на отбора. За съжаление снимката е миниатюрна, не може да се различи кое са момчетата и кое са конете. Гуени, къде си в момента?
— Все още на „Дюк Стрийт“. Съвпада, училище в Гринуич, отбор по поло — със сигурност е той. А пише ли, че от време на време изчезва просто ей така? Може би направо от коня?
— Ох, сега виждам, че статията е отпреди три години. Може би междувременно е завършил училище. Случайно отново да ти се вие свят?
— Засега не.
— А сега къде си?
— Лесли! Все още на „Дюк Стрийт“. Бързам колкото мога.
— Добре, ще говорим по телефона докато не стигнеш до входната врата и веднага щом влезеш вътре, ще разкажеш на майка си.
Погледнах си часовника.
— Но тя още няма да се е върнала от работа.
— Тогава ще почакаш докато се прибере, но ще говориш с нея, чуваш ли? Тя знае какво трябва да се направи, за да не ти се случи нищо лошо. Гуен? Там ли си? Разбра ли ме?
— Да, разбрах те. Лесли?
— Хъм?
— Радвам се, че те имам. Ти си най-добрата приятелка на света.
— И ти не си никак лоша приятелка — отвърна Лесли. — Имам предвид, че ще можеш да ми носиш готини неща от миналото. Коя друга приятелка би могла да го прави? А когато следващия път трябва да учим за смотания тест по история, ти ще проучиш всичко директно на място.
— Ако не беше ти, нямаше да знам какво да правя. — Наясно бях, че звуча плачевно, но се чувствах точно така.
— Всъщност, могат ли да се носят предмети от миналото? — попита Лесли.
— Нямам представа. Абсолютно никаква представа. Следващия път просто ще опитам. Между другото, сега съм на „Гросвенър Скуеър“.
— Значи скоро ще си си у вас — отдъхна си Лесли. — Освен шампионата по поло, Гугъл не откри нищо друго за Гидиън де Вилърс. Но пък има една камара информация за някаква частна банка „Де Вилърс“ и адвокатска кантора „Де Вилърс“ в Темпъл.
— Да, това трябва да са те.
— Някакво чувство на замаяност?
— Не, но благодаря, че попита.
Лесли се прокашля.
— Знам, че се страхуваш, но някак си е много готино. Искам да кажа, че е истинско приключение, Гуен. И ти си в центъра на всичко това!
Да. Аз съм в центъра на всичко това. По дяволите!
Лесли беше права, нямаше причина да смятам, че майка ми няма да ми повярва. Открай време изслушваше историите ми за духове с подобаваща сериозност. Винаги можех да отида при нея, когато нещо ме изплашеше.
Докато живеехме в Дърам, месеци наред бях преследвана от духа на един демон, който всъщност трябваше да изпълнява задълженията си като гаргойл на покрива на катедрала. Казваше се Азраел и изглеждаше като нещо средно между човек, котка и орел. Когато разбра, че мога да го виждам, толкова се зарадва отново да може да си поговори с някого, че подтичваше и летеше след мен, заливайки ме с приказките си, а нощно време дори искаше да спи в кревата ми. След като преодолях първоначалния си страх — както повечето гаргойли и Азраел бе надарен с доста страховита муцуна — двамата се сприятелихме. За съжаление той не можеше да се премести заедно с нас в Лондон и все още ми липсваше. Малкото гаргойли, които бях видяла тук, в Лондон, бяха предимно несимпатични същества и досега не бях срещнала някой, който да може да стъпи и на малкото пръстче на Азраел.
Щом мама ми повярва за Азраел, значи щеше да повярва и за пътуването ми във времето. Зачаках подходящ момент, за да поговоря с нея. Но някак си подходящият момент все не настъпваше. Тъкмо се беше прибрала от работа, трябваше да поспори със сестра ми Каролайн, защото тя се бе записала като доброволка по време на лятната ваканция да поеме грижите за терариума на класа, включително и за талисмана на класа — хамелеон с името Мистър Бийн. Въпреки че до началото на лятната ваканция оставаха още много месеци, явно дискусията не търпеше отлагане.
— Каролайн, не можеш да вземеш Мистър Бийн тук, за да се грижиш за него! Много добре знаеш, че баба ти е забранила да се внасят животни в къщата — каза майка ми. — А леля ти Гленда е алергична.
— Но Мистър Бийн няма козина — отвърна Каролайн. — А и през цялото време ще стои в аквариума си. Няма да пречи на никого.
— Ще пречи на баба ти!
— Значи баба е голяма досада!
— Каролайн, няма да стане! А и тук никой не разбира от хамелеони. Представи си, че не го гледаме както трябва и Мистър Бийн се разболее и умре!
— Това няма да се случи, защото аз знам как да се грижа за него. Моля те, мамо! Позволи мида го взема! Ако не, отново ще го вземе Тес, а тя винаги ужасно много се фука, че е любимката на Мистър Бийн.
— Каролайн, не може!
Половин час по-късно дискусията все още продължаваше, дори когато мама отиде в банята и затвори вратата след себе си. Каролайн бе застанала отпред и говореше на висок глас:
— Не е нужно лейди Ариста да знае за това. Можем да внесем терариума тайно в къщата, докато я няма. Тя почти никога не влиза в стаята ми.
— Дори и в тоалетната ли човек не може да намери спокойствие? — извика мама.
— Не — отвърна Каролайн, която можеше да е голяма досада.
Тя престана да мрънка едва след като мама обеща лично да се застъпи пред лейди Ариста за пребиваването на Мистър Бийн вкъщи по време на ваканцията.
Времето, което мама и Каролайн пропиляха в спорове, аз прекарах махайки дъвка от косата на брат ми Ник.
Седяхме в стаята за шиене. По главата му беше полепнала поне половин килограм дъвка, а той не можеше да си спомни как се е озовала там.
— Все трябва да си усетил! — казах аз. — За съжаление ще трябва да ти отрежа няколко кичура.
— Нищо — отвърна Ник. — Направо я отрежи цялата. Лейди Ариста каза, че изглеждам като момиче.
— Според лейди Ариста всички, на които косите им са по-дълги от клечка за зъби, изглеждат като момичета. А при твоите хубави къдрици ще е срамота да те офъкаме така.
— Пак ще пораснат. Отрежи ги, чу ли?
— Не става с ножица за нокти. Трябва да отидеш на фризьор.
— Ще се справиш — рече Ник, изпълнен с доверие. Явно беше забравил, че веднъж вече го бях подстригвала с ножица за нокти и беше изглеждал като току-що излюпено лешоядче. Тогава бях на седем, а той — на четири. Къдриците му ми трябваха, защото исках да си направя от тях перука. Разбира се, не се получи, но затова пък получих един ден домашен арест.
— Да не си посмяла — каза мама, която бе влязла в стаята и взе ножицата от ръката ми. — Ако изобщо се стигне дотам, тогава ще го направи фризьор. Утре. Сега трябва да слезем долу за вечеря.
Ник изпъшка.
— Не се притеснявай, лейди Ариста я няма днес! — ухилих му се аз. — Никой няма да мрънка заради дъвката. Или заради петното върху суичъра ти.
— Какво петно? — Ник погледна надолу. — О, по дяволите, това трябва да е ябълков сок. Изобщо не съм забелязал.
Бедният той, съвсем приличаше на мен.
— Както казах, никой няма да се кара.
— Но днес не е сряда — отбеляза Ник.
— Въпреки това излязоха.
— Страхотно!
Когато лейди Ариста, Шарлот и леля Гленда присъстваха, вечерята се превръщаше в доста натоварващо събитие. Лейди Ариста критикуваше преди всичко маниерите на хранене на Каролайн и Ник (а понякога и тези на пралеля Мади), леля Гленда непрестанно разпитваше за оценките ми, за да ги сравни с тези на Шарлот, докато Шарлот се усмихваше като Мона Лиза и когато някой я попиташе нещо, отговаряше: „Това не те засяга“.
С удоволствие бихме се лишили от тези вечерни сбирки, но нашата баба настояваше всеки да присъства. Само заразноболните биваха извинени.
Яденето се приготвяше от госпожа Бромптън, която идваше от понеделник до петък, и освен за храната, се грижеше и за прането. През почивните дни готвеха или леля Гленда, или майка. За мое съжаление, а също и на Ник, поръчки на пица за вкъщи или китайско никога не се допускаха.
Сряда вечер, когато лейди Ариста, леля Гленда и Шарлот се занимаваха с мистериозните си дела, вечерята протичаше значително по-спокойно. Днес на всички ни се струваше страхотно, че наоколо цареше атмосфера, сякаш е сряда, въпреки че бе едва понеделник. Не че сърбахме силно, мляскахме или се оригвахме, но си позволявахме да говорим един през друг, да се подпираме с лакти на масата и да разискваме теми, които лейди Ариста смяташе за неподходящи, като например хамелеоните.
— Харесваш ли хамелеони, лельо Мади? Не би ли искала да имаш един? Един съвсем кротък?
— Ами, хм, всъщност да, сега като го споменаваш, ми се струва, че винаги съм искала да имам хамелеон — каза пралеля Мади и напълни чинията си с картофи с розмарин. — Непременно.
Каролайн засия.
— Може би желанието ти скоро ще се сбъдне.
— Лейди Ариста и Гленда обаждали ли са се? — осведоми се мама.
— Майка ти се обади следобед, за да каже, че няма да присъстват на вечерята — рече пралеля Мади. — От името на всички изказах нашето дълбоко съжаление, надявам се нямате нищо против.
— О, да — изкиска се Ник.
— А Шарлот? Дали…? — попита мама.
— Явно все още не — сви рамене пралеля Мади. — Но всеки момент очакват да се случи. На бедното момиче непрекъснато му се вие свят, а сега е получила и мигрена.
— Наистина е за съжаление — съгласи се мама. Остави вилицата си настрани и се втренчи невиждащо в тъмната ламперия на трапезарията, която изглеждаше сякаш някой е сбъркал стените с пода и е поставил паркета върху тях.
— А какво ще се случи, ако Шарлот не може да пътува във времето? — попитах аз.
— Рано или късно ще се случи! — изимитира Ник патетичния глас на нашата баба.
Всички, освен мен и мама се засмяха.
— Но ако не се случи? Ако са сбъркали и Шарлот не е носител на гена? — продължавах да настоявам.
Този път Ник изимитира леля Гленда:
— Още докато беше бебе си личеше, че Шарлот е родена за по-висши дела. Вие, обикновените деца, изобщо не можете да се сравнявате с нея.
Отново всички се разсмяха. Освен мама.
— Откъде ти хрумна това, Гуендолин?
— Просто така… — отвърнах колебливо.
— Вече ти обясних, че не може да има грешка — рече пралеля Мади.
— Да, защото Исак Нютон е гений, който не греши в изчисленията — казах аз. — Защо изобщо Нютон е изчислявал рождената дата на Шарлот?
— Лельо Мади! — мама я изгледа обвинително.
Пралеля Мади изцъка с език.
— Тя ме побърка с въпросите си, какво можех да направя? Същата е като теб, когато беше малка, Грейс. Освен това обеща да запази в пълна тайна нашия разговор.
— Само пред баба — казах аз. — Исак Нютон и хронографа ли е измислил?
— Клюкарка — отвърна пралеля Мади. — Нищо повече няма да ти кажа.
— Какъв хронограф? — попита Ник.
— Това е машина на времето, с която Шарлот ще бъде изпращана в миналото — обясних му. — А нейната кръв е така да се каже горивото за тази машина.
— Яко — каза Ник и Каролайн се изкиска. — Уф, кръв! А с хронографа може ли да се пътува в бъдещето?
Мама въздъхна.
— Виждаш ли какво направи, лельо Мади!
— Те са твои деца — усмихна се тя. — Нормално е да искат да знаят.
— Да, може би. — Мама ни изгледа един по един. — Но не трябва да задавате такива въпроси на баба си, чухте ли?
— Макар че сигурно тя е единствената, която знае отговорите — рекох аз.
— Но тя няма да ви ги даде.
— А ти, мамо, колко знаеш за всичко това?
— Повече, отколкото ми се иска. — Мама се усмихна, но според мен това бе тъжна усмивка. — Освен това, не може да се пътува в бъдещето, Ник, защото то още не се е случило.
— Ъ! — възкликна Ник. — Що за логика е това?
Почука се и господин Бърнард влезе, носейки телефона. Лесли сигурно щеше тотално да откачи, ако беше видяла, че слушалката бе поставена върху сребърен поднос. Понякога господин Бърнард малко прекаляваше.
— Разговор за мис Грейс — обяви той.
Мама взе слушалката от подноса, а господин Бърнард се обърна кръгом и напусна трапезарията. Хранеше се заедно с нас на вечеря само когато лейди Ариста изрично го помолеше, което се случваше не повече от няколко пъти в годината. Двамата с Ник подозирахме, че тайно си поръчва нещо от италианския или китайския ресторант и си прекарваше добре.
— Ало? А, мамо, ти ли си?
Пралеля Мади ни намигна.
— Баба ви може да чете мисли! — каза тихо. — Подозира, че говорим за забранени неща. Кой от вас ще раздигне масата? Трябва да направим място за ябълковия десерт на госпожа Бромптън.
— И за ваниловия крем! — Въпреки че бях изяла огромна порция картофи с розмарин и карамелизирани моркови с медальон от свинско месо, все още не бях сита. От всичкото това вълнение съвсем бях прегладняла. Станах и започнах да редя мръсните чинии в кухненския асансьор.
— Ако Шарлот пътува до времето на динозаврите, ще може ли да ми донесе едно малко бебе динозавърче? — попита Каролайн.
Пралеля Мади поклати глава.
— Животни и хора, които не притежават гена, не могат да бъдат пренасяни през времето. А и толкова назад не може да се пътува.
— Жалко — отвърна сестра ми.
— Е, според мен това е много добре — отвърнах аз. — Само си представи какво би станало, ако пътуващите във времето постоянно домъкват някакви динозаври и саблезъби тигри или владетеля на хуните Атила, или дори Адолф Хитлер.
Майка ми приключи разговора си по телефона.
— Ще останат за през нощта там — обяви тя. — За всеки случай.
— Къде е това „там“? — попита Ник.
Майка не отговори.
— Лельо Мади? Добре ли си?