Метаданни
Данни
- Серия
- Алиса (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Alice in Wonderland, 1865 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Лазар Голдман, 1996 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5 (× 80 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- Гларус
- Източник
- bezmonitor.com (през sfbg.us)
Издание:
АЛИСА В СТРАНАТА НА ЧУДЕСАТА. АЛИСА В ОГЛЕДАЛНИЯ СВЯТ. 1996. Изд. Пан, София. Биб. Вечните детски романи, №1. Приказни повести. ІV изд. Превод: [от англ.] Лазар ГОЛДМАН (Алиса в страната на чудесата) и Стефан ГЕЧЕВ (Алиса в огледалния свят). Художник: Джон ТЕНИЪЛ. С ил. Формат: 20 см. Страници: 254.
История
- — Корекция
- — Добавяне
ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА
КОЙ ОТКРАДНА БАНИЧКИТЕ?
Царя и Царицата на Сърцата седяха вече на своя трон, когато те пристигнаха. Наоколо се бе събрала голяма тълпа — различни малки птички и животни, както и всички карти.
Пред тях стоеше Момчето, вързано във вериги. Пазеха го двама войници. Близо до Царя стоеше Белия Заек, с тръба в едната ръка и свитък хартия в другата.
В средата на съдебната зала имаше маса, а на нея — голяма чиния с банички. Те изглеждаха толкова хубави, че на Алиса й се прияде.
„Само да свърши по-скоро — помисли си тя, — та да почнат да черпят!“
Но тъй като нямаше никакви изгледи да свършат веднага, тя почна да гледа наоколо си и да дири занимание.
Никога не бе влизала в съдилище, но бе чела за него в книги и остана доста доволна от себе си, като видя, че знае имената, току-речи на всички неща, които се намираха там.
„Съдията — каза си тя, — лесно се познава: носи голяма перука.“
Съдията между другото беше самият Цар, носеше корона върху перуката си. Туй бе доста неудобно и разбира се, никак не му приличаше.
„А зад тая преграда — помисли Алиса — тия дванайсет същества (виждате, тя беше принудена да каже «същества», защото някои от тях бяха животни, а други — птици), които седят там… мисля, са съдебни заседатели.“
Тя повтори и потрети с гордост последната дума, защото мислеше, и то с право, че не много момичета на нейната възраст разбират напълно значението й. (Във всеки случай всичко това не бе кой знае колко важно.)
Дванадесетте съдебни заседатели усърдно пишеха на плочи.
— Какво правят? — пошушна Алиса на Грифона. — Няма защо да пишат, преди делото да почне.
— Пишат си имената — прошепна Грифона, — боят се да не ги забравят, преди да свърши делото.
— Глупости! — високо и възмутено почна Алиса, но бърже се възпря, защото Белия Заек извика: „Тишина!“, Царицата сложи очила и безпокойно се огледа да види кой говори.
Алиса забеляза, все едно като че ли гледаше над раменете им, че всички съдебни заседатели записваха на плочите „глупости!“ и дори долови, че един от тях не знаеше как се пише думата и питаше съседа си да му каже.
„На какво ли ще заприличат плочите им, докато делото се свърши!“ — помисли Алиса.
Един от съдебните заседатели имаше молив, който скърцаше. Такова нещо, разбира се, Алиса не можеше да понесе. Тя обиколи залата, спря зад него и скоро издебна случай да му го отнеме. Алиса го направи с такава бързина и ловкост, че клетото съдебно заседателче (беше Перцето, Гущера) не смогна дори да разбере какво стана с молива му. И тъй, след като го подири навред, се принуди да пише през останалото време с пръст! А туй беше безсмислено, защото пръстът не оставяше никакъв белег на плочата.
— Вестителю, прочети обвинението — каза Царя.
Тогаз Белия Заек наду триж тръбата, разгъна свитъка хартия и прочете следното:
Царицата на Сърцата
опече сладки за децата.
Открадна ги Момчето смело…
И против него има дело!
— Обмислете присъдата — каза Царя на съдебните заседатели.
— Още не, още не! — прекъсна го бърже Заека. — Има още много преди това!
— Повикай първия свидетел — каза Царя.
Белия Заек наду триж тръбата и извика: „Първият свидетел!“
Първият свидетел беше Шапкаря. Той влезе с чаша чай в едната ръка и с резен хляб с масло — в другата.
— Моля прошка, ваше величество — започна той, — че ги нося със себе си. Но още пиех чая си, когато ме повикаха.
— Трябваше да си го изпил — каза Царя. — Кога започна?
Шапкаря погледна Мартенския Заек, който, хванат под ръка от Катерицата, го бе последвал до съдилището.
— На четиринайсети март, мисля, тогава — каза той.
— Петнайсети — рече Мартенския Заек.
— Шестнайсети — рече Катерицата.
— Запишете това! — каза Царя на съдебните заседатели.
И съдебните заседатели жадно написаха и трите числа на плочите, после ги събраха и превърнаха полученото в шилинги и пенита.
— Свали си шапката — каза Царя на Шапкаря.
— Не е моя — каза Шапкаря.
— Открадната! — възкликна Царя и се обърна към съдебните заседатели, които веднага си взеха бележка.
— Аз ги продавам — добави Шапкаря, за да обясни. — Сам аз нямам шапка. Шапкар съм.
Тук Царицата сложи очилата си и втренчи изпитателно поглед в Шапкаря, който пребледня и се разтрепери.
— Твоите показания — каза Царя. — И не трепери така, инак ще заповядам да те обезглавят веднага!
Свидетелят изглежда никак не се насърчи от тия думи. Той се местеше от единия си крак на другия, поглеждаше неспокойно Царицата и в стеснението си отхапа голям къс от чашата вместо от хляба с масло.
Тъкмо по това време Алиса изпита някакво странно чувство, което първо доста я смути, додето тя разбере какво е. Пак бе започнала да расте; отначало помисли да стане и напусне съда. Но като разсъди, реши да седи на мястото си, додето залата я побира.
— Не може ли да не се бутате така? — рече Катерицата, която беше до нея. — Едвам дишам!
— Правя го без да искам — каза Алиса кротко. — Раста.
— Нямате право да растете тука! — рече Катерицата.
— Не говорете глупости — каза Алиса по-смело, — много добре знаете, че и вие растете.
— Да, но аз раста с малко по-умерена бързина — рече Катерицата, — не по такъв смешен начин.
И тя се надигна силно намръщена и отиде на другата страна на съдебната зала.
През цялото време Царицата нито за миг не сне очи от Шапкаря и точно когато Катерицата минаваше на другата страна на залата, тя каза на едного от разпоредителите в съда:
— Донеси ми списъка на певците от последния концерт.
Шапкаря тъй силно се разтрепери, че и двете му обувки се изуха.
— Твоите показания! — повтори Царя ядосан. — Инак, трепериш не трепериш, ще заповядам да те обезглавят!
— Аз съм беден човек, ваше величество… — започна Шапкаря с разтреперан глас, — и не бях почнал да пия чая си… не преди седмица или толкоз… и при това… намаляваше хлябът с маслото… и бръмчеше чаят…
— Бръмчеше какво? — каза Царя.
— …започна пчелата… — отговори Шапкаря.
— Разбира се, пчелата бръмчи! — каза Царя остро. — Да не ме вземеш за невеж? Продължавай!
— Аз съм беден човек… — продължи Шапкаря — …и след това по-многото неща бръмчаха… само че Мартенския Заек каза…
— Не съм! — прекъсна го Мартенския Заек бърже.
— Каза! — повтори Шапкаря.
— Отричам! — рече Мартенския Заек.
— Той отрича — каза Царя. — Прескочи тая част.
— Добре, но Катерицата каза… — продължи Шапкаря, като неспокойно се обърна да види дали и тя ще отрече.
Но Катерицата нищо не отрече; тя спеше тежък сън.
— След това — продължи Шапкаря — отрязах още малко хляб с масло…
— Но какво каза Катерицата? — запита един от съдебните заседатели.
— Не мога да си спомня — отговори Шапкаря.
— Трябва да си спомниш — забеляза Царя, — инак ще заповядам да те обезглавят.
Клетият Шапкар изпусна чашата и хляба с масло и падна на едно коляно.
— Аз съм беден човек, ваше величество… — започна той — жално ще бъд…
— Жално е, че не знаеш да говориш — каза Царя.
Едно от гвинейските прасета започна да ръкопляска, но веднага го възпрепятстваха разпоредителите на съда. (Тъй като думата е доста мъчна, просто ще ви обясня какво направиха. Донесоха голяма платнена торба, която се връзваше на края с връв, пуснаха вътре гвинейското прасе с главата надолу и седнаха отгоре.)
„Хубаво, че видях най-после как се прави — помисли Алиса. — Толкова често съм чела във вестниците, че: «през време на делото, и накрая, някои от присъстващите измежду публиката се опитаха да ръкопляскат, но бидоха незабавно възпрепятствани от разпоредителите на съда», а никога досега не знаех какво значи.“
— Ако това е всичко, което знаеш, можеш да почакаш долу — продължи Царя.
— Не мога да ида по-долу — каза Шапкаря. — И без това съм на пода.
— Тогава можеш да седнеш — отвърна Царя.
Тук другото гвинейско прасе започна да ръкопляска, но биде незабавно възпрепятствано.
„Отървахме се от гвинейските прасета — помисли Алиса. — Сега ще тръгне по-добре.“
— По-добре бих сторил да изпия чая си — каза Шапкаря и погледна угрижено Царицата, която четеше списъка на певците.
— Можеш да си вървиш — каза Царя. Шапкаря бързо напусна залата, без дори да се спре и обуе обущата си.
— И също му отсечете главата вънка — добави Царицата на едного от разпоредителите.
Но Шапкаря изчезна от погледа им, преди разпоредителят да стигне до вратата.
— Повикай следващия свидетел! — каза Царя.
Следващият свидетел беше готвачката на Херцогинята. Тя носеше кутия с пипер в ръката си. Алиса се досети, че е готвачката, дори преди тя да беше влязла в съда, по това, че всички, които бяха до вратата, почнаха изведнъж да кихат.
— Твоите показания — рече Царя.
— Нямам! — каза готвачката. Царят неспокойно погледна Белия Заек, който рече ниско:
— Ваше величество трябва да разпита тая свидетелка.
— Добре, щом трябва — трябва — каза Царя натъжено и като скръсти ръце и се намръщи на готвачката тъй, че очите му току-речи се изгубиха под веждите, каза с дълбок глас: — От какво се правят сладки?
— От пипер, най-много — отговори готвачката.
— От сироп — обади се един сънлив глас зад нея.
— Хванете тая Катерица! — изкряска Царицата. — Отсечете главата на тая Катерица! Изхвърлете тая Катерица! Запушете й устата! Ощипете я! Отрежете й мустаците!
Настъпи безредие за няколко минути. Всички се втурнаха да изтикват Катерицата навън. Додето се наредят пак по местата си, готвачката изчезна.
— Няма нищо! — каза Царя с голямо облекчение. — Повикай следващия свидетел.
И той ниско добави на Царицата:
— Наистина, мила, ти трябва да разпиташ тоя свидетел. Хваща ме много силно главоболие от разпита.
Алиса наблюдаваше как Белия Заек се мъчеше да прочете нещо в списъка и много любопитстваше да види какъв ще бъде следващия свидетел — „защото поне досега не са събрали никакви доказателства и показания“ — си каза тя. Представете си нейното учудване, когато Белия Заек прочете гласно, със своя дрезгав, тънък гласец:
„Алиса!“