Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Emil und die drei Zwillinge, 1934 (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Владимир Мусаков, 1982 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,3 (× 12 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Ерих Кестнер. Романи за деца
Художник: Валтер Трир
Издателство „Народна младеж“, София, 1982
История
- — Добавяне
Първа глава
МОЛБАТА НА ФЕЛДФЕБЕЛА ЙЕШКЕ
Този следобед фелдфебелът Йешке беше свободен. И той се беше появил у Тишбайнови със забележителен пакет сладкиши. Майката на Емил беше направила кафе. И ето че сега тримата седяха около кръглата маса в гостната и проверяваха апетита си. Неусетно голямата чиния със сладки се изпразни. Емил едва можеше да диша. А господин Йешке разказваше, че кметът на Нойщат възнамерявал да махне конния трамвай и да построи истински, електрически. Оставало да се уреди само финансовият въпрос.
Емил запита:
— А защо не построят направо подземна железница? Като изчезнат конните трамваи, Нойщат ще загуби половината от хубостта си. Електрически трамваи има навсякъде.
Но майка му забеляза:
— Щом финансовият въпрос още не е уреден, Нойщат ще остане със старите си трамваи до второ пришествие.
Утешен от думите й, Емил взе от чинията и последното парче ябълков сладкиш и му отдаде дължимото.
Фелдфебелът попита учтиво дали може да запуши. Госпожа Тишбайн каза: „Но, разбира се, господин Йешке!“ И гостът извади голяма черна пура от кожената си табакера, запали я и се обви в гъст сивосин облак.
После госпожа Тишбайн стана, събра чашите и чиниите, занесе ги в кухнята и като се върна, каза, че ще изтича до дрогерията за катранен сапун, защото след един чдс щяла да дойде госпожа Хомбург да си мие главата.
Емил стана и бързо преглътна последната си хапка.
— Не, момчето ми, ще отида аз — каза майка му. Емил я погледна учуден.
Господин Йешке също погледна госпожа Тишбайн, но глътна повече дим и се закашля. След това каза:
— Емиле, искам да поговоря с тебе. Тъй да се рече, между мъже.
Навън вратата на антрето хлопна. Госпожа Тишбайн беше излязла.
— Моля — каза Емил. — Както обичате. Но аз просто не разбирам защо майка ми изведнъж избяга. За покупките се грижа аз.
Фелдфебелът остави пурата си на пепелницата, кръстоса крака и почна да чисти с пръсти пепелта от куртката си. (Върху нея обаче нямаше пепел.) След това каза:
— Майка ти може би излезе, за да можем да разговаряме на спокойствие.
После той смутено загледа тавана. Емил също погледна нагоре. Но там нямаше нищо за гледане.
Фелдфебелът взе пурата си от масата и запита направо:
— Всъщност много ли съм ти несимпатичен?
Емил едва не падна от стола.
— Откъде-накъде? Това е смешен въпрос, господин Йешке.
А като помисли малко, прибави:
— Наистина, по-рано много се страхувах от вас.
Фелдфебелът се засмя.
— Заради паметника ли?
Момчето кимна.
— Такива глупости правехме и ние, когато бяхме ученици — рече Йешке.
— А вие? Лично? — запита Емил изненадан.
— Да, лично! — каза полицейският чиновник.
— Тогава сте ми симпатичен — рече Емил.
Господин Йешке, изглежда, се зарадва. После каза:
— Трябва да те запитам нещо важно. С майка ти говорих по този въпрос още миналата неделя. Но тя каза, че трябва да питам и теб. Ако ти не се съгласиш, няма да стане нищо.
— Така, така — рече Емил. Известно време той стоя замислен. После каза: — Не ми се сърдете, но не разбирам нито дума.
Йешке гледаше пурата си. И понеже беше изгаснала, той бавно я запали отново и каза:
— Трудно е да се говори за такова нещо с голямо момче… Помниш ли баща си?
— Почти не. Бил съм петгодишен, когато е умрял.
Фелдфебелът кимна. После бързо каза:
— Бих искал да се оженя за майка ти!
След това се закашля. А когато се успокои, продължи:
— Аз мога да се преместя във вътрешната служба. И по-късно ще стана инспектор, Сигурен съм, че ще взема изпита. Макар да не съм учил в реално училище, не съм глупава глава. А като инспектор ще получавам добра заплата. И ако имаш желание, ти ще можеш да следваш.
Емил очисти няколко трохи от сладкиша, останали върху пъстрата покривка на масата. Фелдфебелът каза:
— А ако не искаш, тя няма да се омъжи за мен.
Момчето стана и се приближи до прозореца. Погледна към улицата. После се извърна и каза тихо:
— Най-напред трябва да свикна; с тази мисъл, господин Йешке.
— Разбира се — отговори мъжът.
Емил отново погледна през прозореца. „Всъщност аз си представлявах всичко съвсем, иначе — мислеше той, докато очите му следяха един камион. Аз исках сам да печеля пари. Толкова много, че да не трябва тя да работи повече. И исках да остана през целия си живот само с нея. Само ние двамата. И никой друг. А сега идва един полицай и иска да й стане мъж!“
В този момент майка му се появи на ъгъла. Тя вървеше бързо и гледаше угрижено пред себе си.
Емил се закри с пердето. „Сега трябва да реша — рече си той. — И не бива да мисля само за себе си. Това би било подло. Тя винаги е мислила само за мен. И тя го обича. В никой случай не бива да покажа, че съм тъжен. Трябва дори да бъда весел. Иначе ще й разваля цялата радост.“
После пое дълбоко дъх, обърна се и каза високо:
— Аз съм съгласен, господин Йешке!
Фелдфебелът стана, приближи се до него и му стисна ръката. В същия миг вратата се отвори. Майка му влезе бързо в стаята и погледна момчето си въпросително.
Емил още веднъж си каза: „А сега бъди весел!“ После застана до Йешке, засмя се и рече на майка си:
— Какво ще кажеш? Господин фелдфебелът Йешке току-що поиска от мен ръката ти!
Когато госпожа Хомбург дойде да си мие главата, годеникът Йешке си тръгна доволен. А вечерта се върна пак, с букет цветя. И четвърт кило вкусно мешано. И шише сладко вино. „За да се чукнем“ — каза той. След вечерята се чукнаха.
Емил държа тържествена реч, на която господин Йешке се смя много. Госпожа Тишбайн седеше доволна на софата и галеше ръката на сина си.
— Мое мило момче — рече господин Йешке, — благодаря ти за добрите пожелания. Безкрайно радостен съм за всичко и имам само още една молба. Не искам да ми казваш татко. Това ми се струва много необикновено. Аз наистина ще ти бъда като баща. Но то е друго. Само думата не ми допада.
Емил много се зарадва в себе си на това предложение й гласно каза:
— На заповедите ви, господин фелдфебел. Но как трябва да ви наричам? „Добър ден, господин Йешке“ с течение на времето ще звучи твърде смешно. Не намирате ли и вие, че е така?
Годеникът се изправи:
— Най-напред ще пием „за побратимяване“. Аз вече и без това ти говоря на „ти“. Отсега и ти трябва да правиш това.
Пиха „за побратимяването“.
— И ако за в бъдеще почувствуваш нужда да ме наричаш с някакво име — рече господин Йешке, — то трябва да ти съобщя, че се казвам Хайнрих. Ясно ли е?
— Тъй вярно, Хайнрих! — каза Емил.
И беше щастлив, като чу, че майка му се смее.
След като Хайнрих Йешке си тръгна към къщи, майката и синът се приготвиха да спят. Както винаги, те се целунаха за „лека нощ“. После всеки легна в леглото си. Но и двамата дълго още стояха будни, Емил си мислеше: „Тя не забеляза нищо и сигурно мисли, че никак не ми е мъчно. Сега може да се ожени за господин Йешке и да бъде толкова щастлива, колкото от сърце и желая. А и той е много мил човек!“
А майка му си мислеше: „Ах, колко се радвам, че момчето не забеляза нищо! То не бива никога да узнае, че аз бих предпочела да остана сама, само с него! Но не бива да мисля за себе си, а само за момчето си. И за бъдещето му. Кой знае докога още ще мога да печеля пари. А и господин Йешке е мил човек.“