Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Carrie, 1974 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Йонка Димова, 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,9 (× 178 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Източник: http://bezmonitor.com (през http://sfbg.us)
Издание:
КЕРИ. 1992. Изд. Плеяда 7, София Роман.. Сер. Стивън Кинг No.2. Превод: [от нем.] Йонка ДИМОВА [Carrie / Stephen KING (1974)]. Художник: Петър СТАНИМИРОВ. Печат: ДФ „Полипринт“, Враца. Формат: 128×198 мм. Страници: 208. Тираж: 40 080 бр. Цена: 25.00 лв. ISBN: 954-409-068-1.
История
- — Корекция
- — Добавяне на анотация (пратена от Елена)
- — Добавяне
Статия
По-долу е показана статията за Кери (книга) от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
- Вижте пояснителната страница за други значения на Кери.
Кери | |
Carrie | |
![]() | |
Автор | Стивън Кинг |
---|---|
Илюстратор | Петър Станимиров |
Създаден | 1973 САЩ |
Първо издание | 5 април 1974 г. САЩ |
Издателство | Дабълдей |
Оригинален език | английски |
Жанр | Ужаси |
Вид | роман |
Страници | 244* |
Издателство в България | „Плеяда“ (1992) „Ибис“ (2015) |
Преводач | Йонка Димова (1992) Адриан Лазаровски (2015) |
ISBN | ISBN 9789544092931 |
бележки
| |
Кери в Общомедия |
„Кери“ (на английски: Carrie) е роман на американския писател Стивън Кинг, публикуван през 1974 г., негова дебютна творба. Главен персонаж в историята е тийнейджърка аутсайдер с телекинетични смъртоносни способности, отгледана от религиозно фанатична майка. Романът е организиран като разказ от трето лице, примесен с писма, статии от вестници и спомени на герои. Кинг казва, че намира романа „суров“ и „с учудваща сила да наранява и плаши“. Книгата е една от най-често забраняваните в американските гимназии.
Има няколко адаптации, включително филм на Брайън Де Палма от 1976, продължение от 1999, мюзикъл на Бродуей от 1988, телевизионен филм от 2002 г. и римейк от 2013 на първоначалната лента.
Книгата е посветена на съпругата на Кинг Табита: „Тази книга е за Таби, които ме вкара в нея и после ме измъкна от там“.
Сюжет
1979 г., град Чембърлейн, щата Мейн. В момичешката съблекалня на гимназия „Юън“, докато си взима душ след час по физическо, 16-годишната Кериета „Кери“ Уайт получава своята първа менструация. Тя е ужасена от кръвта и изпада в истерия. Другите ученички от съблекалнята, водени от богатата и популярна Крис Харгенсен, започват да се подиграват на Кери и да я замерят с тампони и дамски превръзки. Учителката по физическо госпожа Дежардин се намесва, помага на малтретираното момиче да се оправи, изненадана че не знае нищо за менструация, и я отвежда в кабинета на заместник-директора. По пътя към дома Кери изпробва своите нови способности като контролира предмети от разстояние. Когато момичето се прибира вкъщи, майка ѝ Маргарет е обвинява в извършването на грях и я заключва в килера.
Директорът налага задържане след училище за съученичките на Кери взели участие в инцидента. Крис Харгенсен отказва да се съобрази с наказанието и ѝ е отнето правото да се яви на предстоящия бал по случай завършването на випуска им. Междувременно Кери открива, че притежава способност да мести и променя предмети със силата на ума (телекинеза). Тя започва да упражнява и развива тези си умения и открива, че притежава и телекинетични способности.
Сю Снел е друго популярно момиче, което е сред замерялите Кери в банята, но се разкайва за постъпката си и помолва своя приятел Томи Рос да покани Кери на бала. Кери приема поканата на Томи след известни колебания и отива с него на бала, въпреки неодобрението на майка си.
За времето от инцидента в началото до бала, от свито момиче с невпечатляващ външен вид, Кери се е превърнала в привлекателна девойка. Тя изглежда красива в червената си рокля, която е ушила сама за събитието и за първи път се чувства толкова добре. Отмъстителната Крис Харгенсен и нейният приятел обаче са подготвили неприятна изненада за Кери. Две кофи със свинска кръв са закачени на тавана в залата и се изливат върху Томи Рос и Кери, точно когато двамата са избрани за крал и кралица на бала (след намеса в гласуването от страна на Крис). Всички присъстващи избухват в неконтролируем смях. Крайно унизена, Кери напуска сградата, но се сеща за телекинетичните си способности и решава да ги използва. Тя предизвиква масови пожари в града, при които загиват много хора.
Когато се прибира, майка ѝ опитва да я убие, защото смята, че е обладана от Сатаната, и я наръгва с нож. Кери използва способностите си и спира сърцето на майка си, причинявайки смъртта ѝ.
Кери намира Крис и нейния приятел, които се опитват да избягат с кола и ги убива.
Сю Снел открива Кери, колабирала в един паркинг. Кери разбира, че Сю е невинна, прощава ѝ и умира.
Персонажи
- Кериета „Кери“ Уайт - телекинетично момиче, което от първия ден в училище е тормозено от своите съученици.
- Маргарет Уайт - майка на Кери, фанатична, почти фундаменталисти религиозна.
- Ралф Уайт - баща на Кери и съпруг на Маргарет. Умира в резултата на нещастен случай през 1963 г. - пада от скелето на строителен обект в Портланд.
Създаване
„Кери“ е всъщност четвъртият роман на Кинг, но е първият, който е публикуван. В началото е замислен като разказ за списание „Кавалиър“.[1][2] и работата по него започва 1973 г.[3] По това време Кинг живее в град Хърмон (Пънобскот (окръг, Мейн)), заедно със съпругата си Табита и двете си деца в един фургон. Той работи като учител по английски в академия „Хемпдън“ и пише разкази за различни мъжки списания.[4] Използва преносима пишеща машина за написването на „Кери“ (на същата, на която е написан и „Мизъри“), която принадлежи на Табита. Идеята за произведението идва на бъдещия писател когато е на двадесет години и работи лятото като чистач в гимназията „Брунсвика“ с партньор на име Хари. Веднъж трябвало да почистят стените на женската тоалетна.[4] Кинг си спомня:
„ | Някаква жена каза „може да пишете всички тези мачо-истории, но не можете да пишете за жени“. Аз казах „Не ме е страх от жените. Мога да пиша за тях, ако поискам“. Така ми хрумна идеята за история за инцидент в женската баня, при който едно от момичетата ще владее телекинеза. Другите момичета ще я замерят с дамски превръзки, когато ѝ дойде цикълът. Цикълът ѝ ще освободи правилните хормони и тя ще излее гневът си върху тях… написах сцената под душовете, но не ми хареса и я изхвърлих. | “ |
Жена му вади страниците от кошчето и го насърчава да завърши историята; той последва съвета ѝ и я разширява в роман. Кинг казва: „Продължих, защото бях пресъхнал и нямах по-добри идеи… личното ми мнение беше, че съм написал най-слабият роман на света“. Образът на Кери е съставен от две момичета, с които Кинг е учил. „Тя беше много странно момиче от много странно семейство. Майка ѝ не беше религиозна кукувица като майката на Кери; тя беше обсебена от игри, от лотарийни залагания, абонираше се за списания за хора участващи в конкурси… момичето си смени дрехите само веднъж за цялата учебна година и всички останали деца ѝ се подиграваха. Имам много ясен спомен за деня, в който дойде с новите си дрехи, които си беше купила сама. Тя беше обикновено провинциално момиче, но беше сменила черната си пола и бялата блуза – които бяха единственото, с което някой е бе виждал – със светла карирана блуза с пухкави ръкави и пола, която беше модерна по онова време. И всички ѝ се подиграваха още по-лошо, защото никой не искаше да види как тя променя образа си.“ Кинг казва, че му било интересно какво би било да бъдеш отгледан от такава майка и създал история като контрапункт на приказката за Пепеляшка. Освен това казва на биографа Джордж Бийм, че момичето „се омъжи за мъж странен като нея, имаше деца и в крайна сметка се самоуби“. Телекинезата на Кери е резултат от книга, която Кинг е чел по-рано по темата. Той прави и кратко проучване по темата докато е учител по английски в академията Хемпдън.
По времето на публикуването Кинг работи като гимназиален учител и трудно свързва двата края. За да намали разходите си, спира телефона в дома си. В резултат на това, когато книгата е избрана за публикуване Кинг няма телефон. Издателя на Дабълдей Уилям Томпсън (с когото Кинг става близък приятел) му праща телеграма гласяща: „Кери официално е книга на Дабълдей. $2500 предварително срещу правата върху нея. Поздр, хлапе – бъдещето е пред теб, Бил“.[5] Ню Американ Лайбръри купува правата върху книгата от Дабълдей за 400 хил. долара, който издателството и автора си поделят. След като получава хонорара си, Кинг напуска работата като учител. От изданието с твърди корици са продадени около 13 хил. копия, а от това с меки повече от милион само през първата година.
Кинг си спомня: „Кери“ беше написана след „Бебето на Розмари“, но преди „Заклинателят“, което наистина ѝ разчисти пътя. Не очаквах много от „Кери“. Мислех си, че никой няма да иска да чете за бедно малко момиче с менструални проблеми. Не можех да повярвам, че го пиша. В друг разговор споделя: Не казвам, че „Кери“ е боклук и не се отричам от нея. Тя ме направи звезда, но беше млада книга на млад автор. В ретроспекция ми напомня на курабийки, изпечени от първокласник – достатъчно вкусни, но някак безформени и изгорени отдолу.
Адаптации
- Първата адаптация на „Кери“ е едноименния филм, излязъл през 1976 г. Сценарист е Лоурънс Д. Коен, а режисьор е Браян Де Палма. В главните роли са Сиси Спейсик, Пайпър Уори, Ейми Ървинг, Джон Траволта и др. Филмът е считан за повратна точка в хорър жанра и е една от най-добре продаваните филмови адаптации по творба на Кинг. Спейсик и Уори получават номинации за Оскар, съответно за за най-добра женска роля и за най-добра поддържаща женска роля.
- През 1988 г. на Бродуей е представен мюзикъл със същото име, който е свален след само пет представления и 16 отзива, което го прави един от най-големите провали на Бродуей за всички времена.
- Продължение на филма излиза през 1999 г. под заглавието „Кери 2“. Филмът е основан на идеята, че бащата на Кери е имал много връзки и друга дъщеря, която също владее телекинеза. Сю Снел, единствената оживяла от първата част също се появява този път като училищен съветник. Филмът получава отрицателни отзиви и е абсолютен търговски провал.
- През 2002 г. е заснета телевизионна версия с участието на Емили дьо Равин. В тази версия се поддържа, че Кери е оживяла след бала, което и дава живот на сериала.
- Драматурга Ерик Джаксън получава съгласието на Кинг да създаде постановка по „Кери“ (не мюзикъл), който вижда бял свят през 2006 г.
- През 2013 г. излиза римейк на лентата от 2013 г. с участието на американската актриса Клоуи Грейс Морец в главната роля.
Аудио книги
- Издателство „Simon & Schuster Audio“ издава аудио книга „Кери“, прочета от американската актриса Сиси Спайсик през 2005 г. Записът е издаден на CD и аудио касета.[6]
- Сайтът за аудио книги Storytel пуска български вариант на „Кари“ 18 февруари 2020 г. Четенето е направено от Десислава Знаменова с дължина от 7 часа и 52 минути и е от превода на Адриан Лазаровски.[7]
Външни препратки
- „Кери“ в chitanka.info (превод на Йонка Димова)
- ((en)) Рецензия на романа Кери
Източници
- ↑ Невский, Борис. „Король ужасов Стивен Кинг“ // Мир фантастики, 24 декември 2007. Посетен на 5 август 2021. (на руски)
- ↑ Роугек 2011, с. 113.
- ↑ Кинг 2003, с. 170 – 173.
- ↑ а б Кинг 2002, с. ?.
- ↑ „Първият чек на Стивън Кинг за книга е бил от $2 500 за "Кери"“ // bgvoice. BG VOICE, 3 август 2022. Посетен на 9 март 2023. (на български)
- ↑ „Carrie (audiobook)“ // StephenKing.com. Посетен на 10 април 2022. (на английски)
- ↑ „Кери“ // Storytel, 18 февруари 2020. Архивиран от оригинала на 2022-05-17. Посетен на 10 април 2022. (на български)
Библиография
- Кинг, Стивен. „Как писать книги: Мемуары о ремесле“. Москва, АСТ, 2002. ISBN 5-17-007777-7. с. 316. (на руски)
- Кинг, Стивен. „Пляска смерти“. Москва, АСТ, 2003. ISBN 5-17-018378-X. с. 506. (на руски)
- Роугек, Лайза. „Сердце, в котором живёт страх. Стивен Кинг: жизнь и творчество“. Москва, АСТ: Астрель, 2011. ISBN 978-5-17-070665-5. с. 416. (на руски)
![]() ![]() |
Тази страница частично или изцяло представлява превод на страницата Carrie (novel) в Уикипедия на английски. Оригиналният текст, както и този превод, са защитени от Лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“, а за съдържание, създадено преди юни 2009 година – от Лиценза за свободна документация на ГНУ. Прегледайте историята на редакциите на оригиналната страница, както и на преводната страница, за да видите списъка на съавторите.
ВАЖНО: Този шаблон се отнася единствено до авторските права върху съдържанието на статията. Добавянето му не отменя изискването да се посочват конкретни източници на твърденията, които да бъдат благонадеждни. |
Част трета
Останки от катастрофата
БЛАГОТВОРИТЕЛНА БОЛНИЦА — АНДОУВЪР/ ИСТОРИЯ НА ЗАБОЛЯВАНЕТО
Име: Уайт Кериета Н.
Адрес:47, Карлин стрийт, Чембърлейн, Мейн 02249
Бърза помощ: не
Линейка: №16
Лечение: не
Време на настъпване на смъртта: 28, май, 1979 год, 2.00 ч. прибл.
Причина на смъртта: кръвоизлив, шок, коронарно запушване и/или коронарна тромбоза (възможна)
Лице, идентифицирало смъртта: Сузан Д. Снел, 19 Бек Чембърлейн, Мейн, 02249
Роднини: няма
Тялото да се предаде на: Общината на Мейн
Дежурен лекар:
Патолог:
От Националната телеграфна служба, Петък, 5 юни, 1979 г.
ЧЕМБЪРЛЕЙН, МЕЙН
ДЪРЖАВНИ СЛУЖИТЕЛИ ТВЪРДЯТ, ЧЕ БРОЯТ НА ЗАГИНАЛИТЕ В ЧЕМБЪРЛЕЙН Е 409, КАТО 49 ВСЕ ОЩЕ СЕ СМЯТАТ ЗА ИЗЧЕЗНАЛИ. РАЗСЛЕДВАНЕТО ВЪВ ВРЪЗКА С КЕРИЕТА УАЙТ И Т. НАР. ТК ФЕНОМЕН ПРОДЪЛЖАВА СРЕД УПОРИТИТЕ СЛУХОВЕ, ЧЕ АУТОПСИЯТА НА МОМИЧЕТО УАЙТ Е РАЗКРИЛА НЯКОИ НЕОБИКНОВЕНИ ОБРАЗУВАНИЯ В МОЗЪЧНАТА КОРА. ГУБЕРНАТОРЪТ НА ЩАТА Е НАЗНАЧИЛ КОМИСИЯ С ШИРОКИ ПРАВОМОЩИЯ ЗА РАЗСЛЕДВАНЕ НА ЦЯЛАТА ТРАГЕДИЯ. КРАЙ.
ЮНИ 5, 0303н
От: „Люистън Дейли Сън“, Неделя, 7 септември (стр. 3)
Наследството на ТК:
Изпепелена земя и изпепелени сърца
ЧЕМБЪРЛЕЙН — Нощта на Бала е вече история. Учените хора от векове казват, че времето лекува всички рани, но раната на този малък град в западен Мейн може да бъде смъртоносна. Улиците в жилищните квартали на източната част на града са все още там, охранявани от двестагодишни дъбове, спретнатите къщи в стил ранчо са все още чисти и неповредени. Но тази пасторална Нова Англия лежи на границата на едно почерняло и разхвърляно пепелище и в предните дворове на много от спретнатите къщи има табелки с надпис „Продава се“. Къщите, в които все още живеят хора, имат черен креп на входните врати. Големите ярко жълти товарни камиони и ремаркета за мебели са постоянна гледка по улиците на Чембърлейн тези дни.
Основното промишлено предприятие на града — Чембърлейнският тъкачен завод — е все още там, недокоснато от огъня, който опустоши голяма част от града през онези майски дни. Но от 4 юли насам то работи само на една смяна и, според президента Уйлям Чемблис, много е вероятно да бъдат освободени и още работници. „Имаме поръчки — заяви той — но не можете да поддържате производство без хора. Нямаме хора. От 15 август до сега получих още 34 заявления за напускане. Единственото нещо, което можем да направим, е да закрием бояджийския цех и да го изнесем другаде. Не ни се иска да освобождаваме хора, но нещата опират до финансовото оцеляване.“
Роджър Фиърън живее в Чембърлейн от двадесет и две години, осемнадесет от които работи в завода. През това време той се е издигнал от треторазряден бояджия, с надница от седемдесет и три цента на час, до началник на бояджийския цех; въпреки това, изглежда странно безразличен към възможността да загуби работата си. „Бих загубил дяволски добра заплата, каза той, това не е нещо, което човек прави с лека ръка. Двамата с жената го обсъдихме. Бихме могли да продадем къщата — Цената й е поне 20000 долара — но, макар, че сигурно няма да можем да вземем и половината от тази цена, ще я обявим за продан. Това няма значение. Не искаме вече да живеем в Чембърлейн. Както искате го приемайте, но за нас Чембърлейн е вече лошо място.“
Фиърън не е единственият. Хенри Кели, собственик на магазин за цигари и сода, наричан Кели Фрут преди да изгори в нощта на Бала, няма планове да го изгражда наново. „Децата ги няма, повдига рамене той, ако отворя магазина отново, ще има прекалено много призраци в ъглите. Ще взема парите от застраховката и ще се оттегля в Сан Питърсбърг.“
Седмица след като торнадото през 1954 година премина смъртоносния си и разрушителен път през Уорчестър, във въздуха се носеше звука на ударите с чукове, аромата на пресни чамови дъски, чувството за оптимизъм и човешка жилавост. В Чембърлейн няма нищо такова. Главният път беше разчистен от отломките и, толкоз. Лицата, които виждате, са изпълнени с тъпа безнадеждност. Мъжете пият бира мълчаливо в бара на Франк на ъгъла на Съливан Стрийт, жените си говорят за загуба и тъга в задните дворове. Чембърлейн беше обявен за бедствена зона и има достатъчно пари, с които градът да се изправи на крака и да започне възстановяването на бизнес кварталите му.
Но главният бизнес в Чембърлейн през последните четири месеца е погребалният.
За сега е установена смъртта на четиристотин и четиридесет, други осемнадесет се смятат за изчезнали. И шестдесет и седем от мъртвите са били абитуриенти от Средното училище Иуйн. Навярно това повече от всичко друго, е смазало духа на Чембърлейн.
Те бяха погребани на 1 и 2 юни в три масови церемонии. На 3 юни се състоя панахида на градския площад. Това беше най-вълнуващата церемония, на която съм присъствал. Присъстваха хиляди хора, но цялото множество беше съвършено безмълвно когато училищният оркестър, намалял от шестдесет и шест на само четиридесет души, изпълни химна на училището.
Следващата седмица се състоя тържествена церемония по връчване на дипломите в Академията в съседния Мотън, но само петдесет и двама абитуриенти бяха останали живи да си получат дипломите. Ученикът, който произнасяше прощалната реч, Хенри Стемпъл, избухна в сълзи по средата на речта и не можа да продължи. Нямаше вечерни забави след церемонията, абитуриентите просто си взеха дипломите и си отидоха вкъщи.
Но, с напредването на лятото, приказките продължаваха да се разплитат при откриването на нови и нови тела. На някои жители им се струваше, че коричката от раната се олющваше отново и отново, така че раната пак да започне да кърви.
Ако сте един от многото любители на сензации, които се размотаваха из Чембърлейн миналата седмица, трябва да сте го видели като град, страдащ от смъртоносен рак на духа. Малко хора, с вид на загубени, бродят между рафтовете на магазина A&P. Конгрегистката църква на Карлин Стрийт я няма, пометена е от огъня, но тухлената Католическа църква все още стои на Елм Стрийт, а спретнатата Методистка църква, макар и белязана от огъня, е цяла. Но посещението е много слабо. Старците все още седят на пейките на Градския площад, но без интерес към игрите на квадрати, както и към разговорите.
Цялостното впечатление, което се създава, е, че това е град, който чака да умре. Днес не е достатъчно да се каже, че Чембърлейн никога няма да бъде същия като преди. Навярно по-близо до истината ще бъдем, ако кажем, че Чембърлейн просто няма да го бъде.
Откъс от писмо с дата 9 юни, от Директора Хенри Грейл до Питър Филпот, Главен инспектор по училищата:
… и затова чувствам, че не мога повече да остана на сегашния си пост, чувствам, че тази трагедия би могла да се избегне ако аз бях показал повече проницателност. Моля да приемете оставката ми, считано от 1 юли, ако това е приемливо за Вас и Вашия отдел…
Откъс от писмо с дата 11 юни, от Рита Дисжардин, учител по физическо възпитание, до Директора Хенри Грейл:
„… с настоящето отказвам договора си с Вас. Чувствам, че по-скоро бих се самоубила, отколкото да преподавам отново. Всяка нощ си мисля: само, ако бях достигнала до това момиче, само ако, само ако…“
Надпис, направен с боя на тревата пред мястото, където е била къщата на Кери:
КЕРИ УАЙТ СЕ ПЕЧЕ НА ОГЪН ЗАРАДИ ГРЕХОВЕТЕ СИ. ИСУС НИКОГА НЕ ПРОПУСКА
От: „Телекинеза: Анализ и последствия.“ (Научен годишник, 81) от Дийн Макгафин:
В заключение, бих искал да подчертая големия риск, който поемат властите, като заравят случая Кери Уайт в дебрите на бюрокрацията — имам предвид конкретно т. нар. комисия Уайт. Сред политиците изглежда има много силно желание да гледат на ТК феномена като на нещо, с което се сблъскваме веднъж в продължение на един човешки живот и, макар и да е разбираема, тази позиция е неприемлива. Възможността да се прояви отново, от генетическа гледна точка, е 99 процента. Време е да започнем да планираме какво бихме правили…
От: „Обяснение на жаргонните термини: наръчник за родители“. Джон Р. Кумбс (Ню Йорк, Лайтхаус Прес, 1985 г.), стр. 73
да се опщепиш като Кери: да причиниш насилие или разрушение; безредица; объркване; (2) да подпалиш пожар (от Кери Уайт, 1963–1979).
От: „Сянката експлодира“ (стр. 201)
На друго място в тази книга споменахме за страница от училищна тетрадка на Кери Уайт, където строфа от известния рок певец на 60-те години — Боб Дилън, е написана многократно, като че ли в момент на отчаяние.
Сигурно няма да е неподходящо да привършим тази книга с няколко реда от друга песен на Боб Дилън, които биха могли да служат като епитаф на Кери:
„Бих искал, скъпа моя, да напиша мелодия тъй ясна,
която би спасила те от участта на безумие ужасно,
която тръпката, и огъня, и болката да облегчи
на безполезното ти и безпредметно знание…“
От: „Името ми е Сузан Снел“ (стр. 98)
Малката книжка вече е завършена. Надявам се да се продава добре, така че да мога да отида някъде, където никой не ме познава. Искам да обмисля всичко още веднъж, да реша какво ще правя от сега до онзи момент, когато моята светлинка ще се спусне надолу по онзи дълъг тунел в чернотата…
От заключението на Държавния съвет за разследване на Мейн във връзка със събитията на 27–28 май в Чембърлейн, Мейн:
… така, ние трябва да заключим, че макар и аутопсията, извършена на трупа, да показва някои изменения в мозъка, които може да са индикатори за наличието на някаква паранормална сила, не виждаме причини да се смята, че възникването на други такива случаи е възможно…
Откъс от писмо с дата 3 май, 1988 г. от Амелия Дженкс, Ройал Ноб, Тенеси, до Сандра Дженкс, Мейкен, Джорджия:
„… а малката ти племенничка расте като гъба, ужасно едра е за 2-годишно дете. Има сини очи като татко си и моята руса коса, ама сигурно ще потъмнее. Страшно хубава е и понякога, като я гледам как спи, си мисля, че много прилича на нашата майка.
Оня ден като си играеше в праха до къщата се приближих тихичко и видях най-смешното нещо. Ани си играеше с топчетата на братята си, само че те мърдаха съвсем сами. Ани се смееше и радваше, ама аз се поизплаших. Някои от топчетата подскачаха нагоре-надолу. Това ме подсети за баба, помниш ли като дойдоха хората на закона оня път да хванат Пит и пушките им изхвърчаха от ръцете им, а баба само се смееше и смееше. И тя можеше да кара стола си люлка да се люлее, даже и когато тя не беше в него. Яко се стряскам като се сетя за това. Много се надявам тя да не получава ония сърдечни пристъпи дето ги имаше баба, помниш ли?
Сега трябва да отивам и да пера, така че предай моите поздрави на Рич и гледай да ми пратиш снимки когато можеш. Все пак, нашата Ани е страшно хубава и очите й са ясни като мъниста. Хващам се на бас, че един ден ще стане покорител на света.
С много обич
Милиа“