Метаданни
Данни
- Оригинално заглавие
- Konstruktor, 1964 (Пълни авторски права)
- Превод от полски
- [Няма данни за преводача; помогнете за добавянето му], 1967 (Пълни авторски права)
- Форма
- Разказ
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- няма
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и начална корекция
- K-129 (2014 г.)
- Допълнителна корекция и форматиране
- Mandor (2015 г.)
Публикувано в списание „Авиация и космонавтика“, брой 5/1967 г.
История
- — Добавяне
— Виждаш ли ги? — запита Марп.
— Не. И дълго още няма да ги видя…
— Летиш… като че ли към системата Толимак… Звезди и звезди… Не ти ли е скучно? — Марп изведнъж стана сериозен. — Те не отговарят вече втора седмица…
— Може да им е толкова хубаво, че да са забравили и за Земята, и за предаването на съобщения…
— Не се смей, Тор. Всичко това не е чак толкова забавно…
— Навярно някой метеорит е улучил антената им…
— Отдавна биха я поправили. Сото, знаеш ли го този, главния космик на базата. Не би седял със скръстени ръце, докато ни чака. Аз го познавам…
Неочаквано от репродуктора се чу висок ясен сигнал.
— Те ли са? — запита Марп.
— Да.
— Аз слушах за този техен автомат, те го наричат Конструктора. Той е един от най-големите в Слънчевата система. Всъщност той изпълнява цялата работа… а те там също… как да ти кажа… Те само наглеждат. Сото космикът даже казваше, че те имат извънредно много грижи с Конструктора…
— И аз чувах — кимна Тор.
— Преди три седмици, когато срещнах Сото, той се връщаше от института. Те се занимават там с най-сложните системи. Той искаше да се консултира с тях по-често, но връзката… Не можеха ли да построят тази база някъде по-близо?
— Не, не можеха… — Тор погледна Марп и се усмихна. — Несполучливите изпитания завършват обикновено с малък термоядрен взрив… Ще им подам сигнал.
Тор натисна клавиша за повикване. Светна индикаторът: енергията от антената започна да изтича в пространството.
— Тор — Марп се спря пред пулта. — Тор, те прекъснаха предаването…
— Не разбирам… Какво значи прекъснаха?…
— Техния сигнал го няма.
— Това не е страшно. Нашите прибори ще ги намерят.
— Разбира се, ще ги намерят. Но след това аз ще подам рапорт и този Сото ще го преместят на някоя периферна марсианска станция. Там той ще може спокойно да отглежда салата. — Марп се обърна от пулта, където търсеше на екрана безуспешно сигналите на базата. — И целият екипаж заедно с него — добави той. — Такива въобще не трябва да се изпращат в Космоса.
— Напразно се нервираш. А рапорт ние ще изпратим… — той неочаквано се запъна. — Има астероид! — Тор показа на екрана мъничко ярко петно.
— Е, значи така, ние сме вече у дома — каза Марп и седна в креслото. — Тор, знаеш ли какво: ти забеляза ли кога замлъкна тяхната радиостанция? Забеляза ли? Щом като ние заговорихме… Те нарочно се изключиха, а това значи…
— Но това е невъзможно…
— А това значи, че те са против нашето посещение.
— Глупости!
— Слушай какво ти казвам.
— Погледни — каза Тор, когато те вече бяха близко. — Виждаш ли базата? Астероидът е неговата обвивка. Там в дълбочината работи Конструктора. Скалите го предпазват от метеорити и взривове от несполучливи модели на космически кораби.
— Тор, погледни…
— А!… Космическа корабостроителница. И нов космически кораб. Но, дявол да го вземе, каква нелепост! Ако това е космолет, то той е най-страшният от тези, които съм виждал… Да кацнем?
Тор дръпна към себе си ръчката за управление.
… Скоро те вече стояха на бялата плоча на космодрума.
— Ало, Сото, ние долетяхме от Земята. Вие чухте ли нашето повикване? — каза Марп в микрофона.
Около минута нямаше отговор, след това репродукторът щракна.
— Най-после вие долетяхте. Влезте. Аз съм в лабораторията.
— Ти чакаше ли ни?
Отговор нямаше.
— Сото, отговори. Ти помниш ли ме? Аз съм Марп.
— Влезте. Аз съм в лабораторията — повтори репродукторът.
Те тръгнаха надолу по коридора. Стените фосфоресцираха със синкав отблясък. В безкрайна редица стояха аварийните автомати.
Централната зала приличаше на парче земя. Отгоре вместо свод се синееше призрачно небе, гореше илюзорно слънце, преминаваха подобия на облаци. Само растенията бяха истински и истински беше ароматът на късното лято.
— Ей… има ли някой тук? — завика Марп.
От храстите изскочи малък автомат.
— Никакви сигнали не са постъпвали — каза той лаконично.
— Обясни.
— Съгласно заповедта аз се намирам във връзка с автоматите по приемане. Сигналите от космолета отслабнаха под нивото на шума. Приемането поеха специалните автомати. Сега сигнали липсват.
— Те са ни търсили на подшумово приемане, като че ли сме се намирали на милиони километри от базата.
— Странно…
— Странно? Абсурдно! Те си играят тук на космонавти, както децата в училищния двор…
— Да отидем при Сото, Марп — каза сериозно Тор.
— Да отидем. Аз мисля, че имаме какво да му кажем… Във всеки случаи, той няма да остане дълго на длъжността космик.
— Къде е лабораторията? — запита Тор автомата.
— Химическата лаборатория е на втория хоризонт, в първия коридор.
— Покажи ни другите лаборатории.
— Други няма.
— Как няма? — учуди се Марп.
— Той е прав. Сега си спомням… Преди да отлетим, някой ми каза, че за разлика от другите бази, тук не се занимават с изследвания. Тази, химическата, също скоро се появи. Те започнаха да изучават космическия прах.
— Вярно, вярно. Тогава Сото ми разказваше за новия химик, който бил останал сам в базата.
— Ние сме вече някъде близо.
— Аха, в този коридор, но на другия хоризонт.
Те преминаха още няколко крачки.
— Лабораторията!
Те влязоха.
— Тук са гасили пожар! — възкликна Марп. — Здравата е горяло…
— Погледни, пожарният автомат е на мястото си. Пяната е изсъхнала И се троши. Тя е изстинала преди една седмица… А автоматът стои, никой не го е отпратил. Виждаш ли, той ни видя и излиза…
— Не разбирам…
— Той може да си отиде само по заповед на човека.
— Значи… пяната…
— Да, тук не е имало никой най-малко преди една седмица. Въпреки пожара.
— Тогава кой ни извика? — Марп подозрително се огледа. — Къде са те? Ние трябва да ги намерим… — Марп тръгна към изхода.
— Спри. Нека отначало да помислим какво е предизвикало пожара?
— Не е важно. Да вървим да ги търсим!
— Успокой се… Погледни, тук всичко е изгоряло. Ето този почернял прибор някога е бил анализатор на химически съединения.
— Но анализаторът не се взривява.
— Разбира се, не. Ти си прав. Затова пък той може да се запали.
— Съмнявам се… Освен ако е работил няколко десетки часа подред.
— И при това предпазителите му не са били в ред. Да, всичко това изглежда странно… — Тор стоеше неподвижно в средата на лабораторията.
— Все пак той ни извика тук. Помниш ли: „Най-после вие долетяхте. Аз съм в лабораторията…“ Изглежда, нас са ни очаквали…
— Това, което чухме, химикът можеше да предаде на автомата.
— Тогава да проверим съдържанието на паметта на този автомат — разпали се Марп.
— Но химикът е можел да направи това и преди пожара.
— Вярно. Значи неговите думи са били отправени не към нас.
— А към кого?
Марп се приближи към микрофона.
— Шлюзов автомат! Предай последната заповед!
Репродукторът щракна.
— Най-после вие долетяхте. Влезте. Аз съм в лабораторията…
Те мълчаха една минута.
— Да, ние бяхме прави — наруши мълчанието Тор.
— Е, и какво? Къде е химикът? За кого са тези думи? Къде е Сото и този, вторият инженер по космолети…
Тор повдигна рамена. Той гледаше външния екран, където сред звездите се отделяше назъбеният контур на близкия хоризонт на астероида. Неочаквано хоризонтът, всичките върхове на скалите заблестяха с ослепителна светлина от термоядрен взрив. След това по базата от основите се появи трептене.
— Ядрен взрив! — извика Марп.
— Навярно онзи нелеп кораб отвън се е разлетял на парчета… Това беше чудовищно съоръжение… — Тор се замисли. — Марп! Впрочем не, това е невъзможно…
— Невъзможно?
— Знаеш ли, дойде ми на ум, че взривилият се кораб може да бъде построен само от неконтролирания Конструктор…
— Не разбирам.
— Изглежда, че в базата няма никого! Никого! Разбираш ли? Вече най-малко една седмица. Кажи ти кога се видя със Сото?
— Преди повече от три седмици… — каза Марп, а след секунда добави: — Ти мислиш, че те не са се върнали от Земята?
— Да.
— И са останали в космоса без връзка?
— Да.
— И затова Земята не получаваше съобщения!… Но защо е станало така?
— Това бих искал да зная и аз.
— А химикът? Какво се е случило с химика? Нали той не е летял до института!
— Ще опитам да проверя паметта на Конструктора.
Те тръгнаха надолу по коридора.
Зад тях се чуха неочаквано стъпки. Двамата се обърнаха, но това беше същият този малък автомат.
— Какво има? — запита Марп.
— Няма никакви сигнали — каза автоматът.
— Това ти вече каза — отвърна Тор.
— Имам заповед за повторение. Изменяш ли заповедта?
— Не — отвърна Тор, а след това с неочакван интерес добави: — Обясни!
— Съгласно заповедта аз се намирам във връзка с автоматите за приемане. Сигналите от космолета спаднаха под нивото на шума. Приемането поеха специалните автомати. Сега сигнали липсват.
— Но той нали вече каза това — нетърпеливо рече Марп.
— А ти все още не разбираш? Така той е информирал химика за сигналите от ракетата на Сото. Това, което чуваш е последното съобщение… Ракетата на Сото се е отдалечила от астероида толкова, че е било невъзможно повече да се приемат нейните сигнали. Забележи, отначало тя е била близо до базата, сигналите са били по-ясни, по-високо от нивото на шума. След това е започнала да се отдалечава и сигналите са отслабнали.
— Отишла е в Космоса…
— Да.
— Но защо?
— Нямало е сигнали от базата.
— Значи, когато са подали сигнал от ракетата…
— Астероидът е замълчал така, както когато го викахме ние.
— Но Сото е бил с обикновен космолет, и значи горивото вече се е свършвало…
— И той не е можал да открие астероида и космолетът е преминал покрай него към границата на Слънчевата система…
— И те са предавали сигнали за бедствие…
— Които никой не е чувал. Улавял ги е само астероидът и… е мълчал.
— А химикът?
— Точно така, а какво е правил химикът? Това ние трябва да узнаем.
Сега те вървяха по коридора към центъра на базата. Минаха бронираните шлюзове, преграждащите жилищни помещения от системите на Конструктора и влезнаха вътре. Коридорът стана тесен и напомняше по-скоро горска пътечка вместо нормален коридор на космическа база. Стените изчезнаха, а тяхното място заеха сплетените в удивителна мозайка кристали на Конструктора, свързани в мрежа от прозрачни разноцветни съединения. От кристалите се лееше слаба зеленикава светлина, тя пулсираше в неправилен хаотичен ритъм. На всеки няколко метра настрана водеха тесни коридорчета, където човек не може да се промъкне.
— Проходи за ремонтните автомати — каза Тор.
— Огромен е този Конструктор.
— Да, много е голям — съгласи се Тор. — В него са всичките човешки знания за междупланетните полети, цялата астрономия, космология, сведения за атмосферите на планетите… И той не само конструира. Той се учи. Учи се веднага, стига само човек да коригира неговото решение. И никога не повтаря грешките си. Може би затова той не обича човек да изменя тези решения.
— Какво значи, „не обича“?
— Ами… Конструктора се стреми просто да не допуска такова положение, когато човек трябва да се намесва в резултатите на неговите изследвания. Именно по този въпрос Сото се беше консултирал в института.
— Интересно…
Те се спряха при блока на паметта. След минута се приближиха ремонтните автомати. Тор и Марп ги пуснаха напред и те един след друг се спуснаха в дълбочината на шахтата. Неочаквано отзад заговори вътрешният репродуктор на базата.
— Най-после вие се върнахте. Влезте. Аз съм в лабораторията…
— Какво… какво? — прошепна Марп. — Той е там някъде и ни вика…
— Това не е химикът — отвърна Тор. — Аз мисля, че Конструктора е възложил на входния автомат да повтори тези думи, за да ги чуем ние.
— Конструктора? Но защо?
— Той е зафиксирал, че след тези думи ние отиваме в лабораторията. Сега… сега той иска ние отново да отидем там… Не иска да ни пусне в системата на паметта.
— Ти така ли мислиш?
— Да. Това е обучаващ се автомат. Ти сам казваше, че Конструктора се старае да не допуска определени положения. Моля! Ето ти пример за такова поведение.
— Какво ще правим?
— Ще отидем при неговата памет. Той може да ни подхвърли такива измислици, но не може да ни задържи. В неговата псевдопсихика са вградени системи за абсолютно подчинение на човека.
Тор се спусна пръв, след него Марп. Десетина крачки по студения коридор и те се озоваха в центъра на паметта.
— Аз ще започна с прегледа на ограниченията, наложени на проектираните космолети — каза Тор. — Това е основната задача на Конструктора, неговото предназначение. Тук може да се окаже източникът на основните конфликти на автомата.
— Конфликти?
— Да. В основата на неговата псевдопсихика лежи стремежът да преодолее трудностите при създаване на нови космолети. — Като говореше това, Тор едновременно сваляше с помощта на автомата бронирания капак. Зад него блестяха хиляди малки кристали, слепени в безформена буца. Към нея незабавно се впи с еластичните си пипалца малкият пресмятащ автомат.
— Така — като почака малко, каза Тор, — това трябваше да се очаква. Най-голямото ограничение за Конструктора бил инженерът.
— Кой инженер?
— Аз не зная името му. Конструктора го определя като „човешки фактор“. Навярно този инженер е летял със Сото.
— Добре. Но защо той е бил ограничение?
— Защото не се е съгласявал на безчислените концепции на Конструктора. Навярно част от неговите възражения е била справедлива, а друга част е произлизала от навика към „нормални“ конструкции, с „нормални“ двигатели. Възгледите на Конструктора за техническите решения на космолетите, трябва да са били много смели…