Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Година
- 1955 (Пълни авторски права)
- Форма
- Приказка
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 6 (× 1 глас)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Петър Бобев
Заглавие: Деца на слънцето
Издание: първо (не е указано)
Издател: Български писател
Град на издателя: София
Година на издаване: 1955
Тип: сборник; приказка
Националност: българска
Печатница: Печатница на Държавно военно издателство — София
Излязла от печат: 20.VI.1955 год.
Редактор: Ангел Каралийчев
Художествен редактор: Евгени Клинчаров
Технически редактор: Асен Михайлов
Художник: Люба Паликарова
Коректор: Веса Шопова; Ана Шарланджиева
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/18744
История
- — Добавяне
Край прозореца в дъсчено сандъче растеше едно лимоново дръвче. До него стоеше Светла и разглеждаше загрижено два жълти листа.
Устните й прошепнаха тихо:
— Още два листа паднаха. Какво ли става с него? Навярно трябва пак да го полея.
Тогава лимончето изписка с тъничко гласче:
— О, не, не! Не ме поливай! Саксията ми е пълна с вода.
Но Светла не го послуша.
— Ти мълчи сега! — каза тя. — Ти си мъничко и не знаеш нищо.
Тя донесе цяла кана вода и я изля върху корените му.
Лимончето изплака:
— Оле-ле! Ще ме удавиш!
Светла го изгледа уплашено. Разбра, че беше сбъркала, и се смути. Вместо да се освежи, дръвчето още повече посърна.
В стаята влезе баща й. Видя, че е нажалена, и запита:
— Какво има, Светле?
Тя отвърна:
— Лимончето ми е болно. Моля те, повикай чичо доктор да го прегледа!
Баща й каза:
— Лекарите не могат да познават болестите на дръвчетата. Те лекуват само хора.
— Тогава кой ще му помогне?
— Агрономите. Те познават болестите на растенията. Аз имам приятел-агроном. Ще го потърся още днес.
Той излезе.
Светла поиска да покаже на лимончето си колко много знае и почна да му обяснява:
— Ти не се страхувай! Чичо доктор няма да ти направи нищо лошо. Той ще почука с пръст по гърдичките ти и ще сложи слушалката си на сърцето ти. Но то не боли. После ще поиска да му покажеш езика си и да викаш: ааа!
Тя замълча. После въздъхна:
— Знаеш ли, че той не може да те прегледа — та ти нямаш уста!
Дръвчето се умисли. Умисли се и Светла.
В това време се върна баща й. Той водеше един непознат човек. Прегърна я и каза:
— Този чичко е моят приятел, който лекува растенията. Срещнах го случайно пред входа. Разправих му за болното лимонче и той дойде да го види.
Светла го разгледа внимателно. Та той никак не приличаше на лекар. Нямаше бяла престилка, нямаше слушалка, нямаше и чанта с инжекции. Как ли ще лекува тогава?
Гостът отиде при лимончето. Разгледа добре листата му — разгледа клонките и стъблото му. Пипна и размаза между пръстите си почвата от сандъчето. Обърна се към Светла и подметна:
— Не го поливай толкова много — вредно е!
Тя се изчерви.
Той я повика при себе си:
— Разкажи ми по какво позна, че е болно!
Момичето почна да изрежда всичко, което си спомняше:
— Листата му почнаха да пожълтяват и да падат.
— Друго?
— Нови пъпки не покарваха.
— Така. А имаше ли цветове?
— Имаше много, но окапаха.
— Слагахте ли му някакъв тор?
— Тор? Не, не сме. Нищо не сме му слагали.
Гостът се усмихна:
— Ясно е — дръвчето не е болно. То е гладно.
— Гладно ли? А аз толкова го поливам.
— Ти можеш ли да се нахраниш само с вода?
— Не мога.
— И дръвчето не може. То също иска да яде.
Светла попита:
— Тогава какво да му дам за ядене?
Той отвърна бързо:
— Тор. Точно така. Ние се храним с хляб, месо и зеленчуци, а растенията — с торове. Ти знаеш добре, че те вместо уста имат корени. Корените всмукват от почвата разтворената храна и я разпращат в стъблото, листата и плодовете.
Светла поклати глава.
— Разбирам, но ние нямаме тор.
— Утре ще намина пак към вас. Ще донеса изкуствен тор.
И наистина на другия ден той дойде и донесе един пакет, пълен с някакви бели зрънца.
— Това е изкуственият тор — нарича се селитра. Дайте ми една кофа вода! Ще ви покажа как ще го торите.
Светла изтича в кухнята и помоли майка си да й напълни кофата с вода. После двете я занесоха в стаята.
Приятелят на баща й поиска и една лъжица. Напълни я с белите зрънца от пакета и я изсипа в кофата. Разбърка водата, докато зрънцата се разтвориха съвсем, изправи се и предложи:
— Закуската е готова. Да я поднесем на нашия болник!
Бавно, с продължителни прекъсвания той поля с този разтвор почвата в сандъчето.
— Но да не пропусна — никога не слагайте повече тор във водата! Да не отровите растението. Неговите коренчета са нежни. Те могат да приемат храната си само ако е много разредена. Запомнете това добре! А сега трябва да си ходя! Една розичка чака да й присадя по-хубави цветове.
На сбогуване той добави:
— Поливайте го с този разтвор през десетина дни и ще видите как ще се оправи!
Светла послуша съвета му и почна да тори най-редовно своето лимонче.
Лека-полека то се освежи и пусна нови листенца: тъмнозелени, едри, здрави. След това цъфна. Завърза. Плодовете му наедряха и почнаха да пожълтяват.
Когато станаха златни, Светла откъсна едно лимонче и го разряза. Натопи резенчето в пудра захар и го захапа. Изведнъж цялото й лице се набръчка смешно от киселината.
Дръвчето запита смутено:
— Не ти ли харесва?
Светла поклати глава, изсмука добре резенчето и чак тогава отговори:
— Как може да не ми харесва — такова сладко и киселичко едновременно, свежо, ароматно! Чудесно е! Татко казва, че е много полезно — има витамини. Ето сега ще си отрежа още едно парченце!
Един слънчев лъч надникна през прозореца и огря дръвчето. То светна и се засмя доволно.