ТОМ КЛАНСИ

ПАТРИОТИЧНИ ИГРИ

Част 2 от „Джак Райън“

Превод от английски: Венцислав Градинаров, 1993

chitanka.info

На Уонда

Когато лоши хора се сговорят, добрите трябва да се съюзят; в противен случай ще паднат един по един, а това е безсмислена жертва в една низка борба.

Едмънд Бърк

Иззад цялата политическа реторика, с която ни замерят от чужбина, ние даваме да се разбере един факт — за всеки цивилизован човек тероризмът е престъпление, извършвано срещу невинни хора, които са далеч от сцената на политическия конфликт, и трябва да се борим с него като с престъпление… Най-голямата ни надежда да се справим с тероризма се крие в разбирането на престъпния му характер… Нека използваме инструментите, с които разполагаме. Нека потърсим сътрудничеството, което имаме правото да очакваме по целия свят, и нека заедно мачкаме тъмните и влажни убежища дотогава, докато тези страхливи мародери бъдат изправени да отговарят като престъпници пред открит обществен съд за извършените от тях престъпления, и да получат наказанието, което наистина заслужават.

Уилям Х. Уебстър

директор на федералното бюро за разследване,

15 октомври 1985

1.

ЕДИН СЛЪНЧЕВ ДЕН В ЛОНДОН

За половин час Райън на два пъти едва не загина. Остави таксито на няколко преки от целта си. Денят беше приятен и ясен, слънцето — вече слязло ниско в небето. След като бе седял с часове на различни дървени столове с прави облегалки, сега той искаше да се поразкърши. Движението по улиците и тротоарите беше сравнително слабо. Това го изненада, защото очакваше да види вечерния наплив. Явно тези улици не са подходящи за натоварено движение и беше сигурен, че следобедният хаос ще е интересна гледка. Според първото впечатление на Джек, Лондон беше приятен град за разходки и той крачеше с типичната си забързана походка, придобита по време на службата в морската пехота, като потупваше в такт ръба на „папката“ по крака си.

Когато наближи ъгъла, по улицата нямаше автомобили и той понечи да я пресече преди пешеходната пътека. Автоматично погледна наляво, после надясно, а след това отново наляво, както правеше още от детските си години, после слезе от бордюра… И за малко да го смаже някакъв двуетажен червен автобус, който изрева пронизително само на половин метър от него.

— Извинете, сър! — Райън се обърна и видя един полицай — припомни си, че тук го наричат констабъл — в пълна униформа и с шапка като саксия. — Моля ви, внимавайте и пресичайте на ъглите. Не забравяйте да обръщате внимание на надписите по настилката, които напомнят да се оглеждате надясно и наляво. Стараем се да опазим колкото се може повече туристи в битката им с транспорта.

— Откъде знаете, че съм турист? — Дори и да не знаеше, сега вече щеше да го разбере по акцента му.

Полицаят се усмихна търпеливо:

— Защото не погледнахте накъдето трябва, сър, пък и сте облечен като американец. Моля ви, бъдете внимателен, сър. Довиждане.

Полицаят си тръгна, кимайки приятелски, и остави Райън замислен за чисто новия си костюм с жилетка, по който личеше, че е американец.

Поомекнал, той тръгна към ъгъла. Буквите, написани с боя върху асфалта, напомняха да погледне НАДЯСНО, а за онези, които не разбират езика, имаше стрелка. Изчака светофарът да се смени и се постара да не се отклонява от линиите на пешеходната пътека. Джек си спомни, че трябва да обръща повече внимание на движението, особено когато наеме колата във вторник. Англия беше едно от малкото места с обратно движение. Сигурен беше, че ще му трябва известно време, докато свикне.

Но Джек си помисли, че тук правеха всичко останало достатъчно добре. За първи път беше във Великобритания и впечатленията му бяха само от един ден. Райън беше наблюдателен, а такъв човек лесно може да си направи заключения само от няколко погледа. Разхождаше се в район на бизнесмени и професионалисти. Другите хора по тротоара бяха облечени по-добре, отколкото биха били американските им колеги — като оставим пънковете с изправената оранжева и пурпурночервена коса. Сградите тук представляваха смесица от времето на Октавиан Август до Мис ван де Рое[1], но повечето имаха онзи стар и приятен външен вид, който в Ню Йорк отдавна щеше да бъде заменен от редици нови бездушни стъклени кутии. И двете предимства на града приятно се съчетаваха с добрите обноски, които беше срещнал досега. За Райън това беше работна ваканция, но впечатленията му подсказваха, че независимо от това щеше да е много приятна.

Поразяваха го и някои несъответствия. Струваше му се, че твърде много хора носеха чадъри. Райън си беше направил труда да провери прогнозата за деня, преди да се впусне в пътешествието си с изследователска цел. Съвсем точно бяха предсказали хубав ден — всъщност бяха го нарекли горещ ден, въпреки че температурата не надминаваше петнадесети на градуса. За това време на годината денят беше топъл, разбира се, но чак пък „горещ“? Джек се зачуди дали тук на този сезон му викат циганско лято. Вероятно не. И все пак защо ли носят чадъри? Хората нямат ли доверие на местната метеорологична служба? „По това ли полицаят позна, че съм американец?“

Другото нещо, което го впечатли, беше изобилието от ролс-ройси по улиците. През целия си живот беше виждал само няколко и въпреки че улиците тук не бяха претъпкани с тях, имаше доста. Самият той обикновено караше петгодишния си „Фолксваген Рабит“. Спря се пред будка за вестници, за да си купи „Икономист“, и няколко секунди се бори с рестото от таксито, за да плати на търпеливия продавач, който, без съмнение, беше разбрал, че е американец. Вървеше надолу по улицата и вместо да гледа къде ходи, започна да разлиства списанието. В един момент установи, че се намира на половин пресечка по-надолу от мястото, към което беше тръгнал. Закова се и започна да си припомня картата на града, която беше разгледал, преди да излезе от хотела. Едното от нещата, на които Джек не можа да се научи, беше да запомня имената на улиците, но пък имаше фотографска памет за карти. Отиде до пресечката, зави наляво, продължи още две преки надолу, сви вдясно и ето — озова се в парк „Сейнт Джеймс“. Погледна часовника си — беше пристигнал петнадесет минути по-рано. Улицата слизаше надолу покрай паметника на Йоркския херцог. Джек пресече близо до дълга класическа сграда от бял мрамор.

Другото чудесно нещо в Лондон беше изобилието на озеленени площи. Паркът изглеждаше голям и Райън виждаше, че тревата се поддържа грижливо. Есента тук трябва да е била нетипично топла. По дърветата все още имаше много листа. Наоколо не се виждаха много хора. Е, какво пък, вдигна рамене той. Сряда е. Средата на седмицата. Всички деца са на училище и това си е един нормален работен ден. Толкова по-добре. Нарочно беше дошъл тук след туристическия сезон. Не обичаше тълпите. Морската пехота го беше научила и на това.

— Татееее! — Райън рязко извърна глава и видя малката си дъщеря, която тичаше към него иззад едно дърво и, естествено не мислеше за безопасността си. Сали стигна до него и се блъсна в крака му, както често правеше. След нея се появи и Кати Райън, която никога не можеше да догони този малък смерч. Съпругата на Джек наистина приличаше на турист. Фотоапаратът „Канон-35 мм“ беше преметнат през рамото й заедно с калъфа, който й служеше за свръхголямо портмоне по време на ваканция.

— Как мина, Джек?

Райън целуна жена си и в същия момент си помисли, че може би англичаните не правят това на открито.

— Отлично, скъпа. Отнасяха се с мен като със собственик. Всичките записки са скътани тук. — И той потупа „папката“. — Ти нищо ли не купи?

Кати се засмя:

— Тук в магазините има всичко. — След това се усмихна недвусмислено и той разбра, че се е разделила с доста голяма част от парите, определени за пазаруване. — Взех нещо наистина хубаво за Сали.

— О? — Джек се наведе, за да погледне дъщеря си в очите. — И какво ли е то?

— Изненада, тате. — Малкото момиченце се завъртя и започна да хихика като истинско четиригодишно дете. Посочи към парка: — Тате, там има езеро с лебеди и пекалини.

— Пеликани — поправи я Джек.

— Големи и бели! — Сали обожаваше пеликаните.

— Ъ-хъ — измънка Райън, а после се обърна към жена си: — Засне ли нещо интересно?

Кати потупа фотоапарата.

— О, разбира се. Лондон вече е „увековечен“ — или може би предпочиташ да прекараме целия ден в пазаруване? — Фотографията беше единственото хоби на Кати, а и нея си я биваше.

— Ха! — Райън погледна надолу по улицата. Настилката беше червеникава, а не черна, и около пътя имаше дървета, подобни на брези. Сигурно това беше пътят към двореца. Не можеше да си спомни, но нямаше да пита жена си, посещавала Лондон много пъти. Дворецът беше на около триста метра от тях, скрит зад някакъв мраморен паметник, и представляваше мрачна постройка, по-голяма от очакванията му. Малкото коли наоколо се движеха бързо.

— Какво ще правим за вечеря?

— Ще вземем такси и ще се върнем в хотела. — Тя погледна часовника си. — Или пък можем да се разходим дотам.

— Трябва да имат хубав ресторант. Но е още рано. На такива цивилизовани места човек трябва да чака до осем или девет часа.

Видя още един ролс-ройс, който се движеше в посока към двореца. Очакваше вечерята, но не смяташе, че Сали трябва да бъде с тях. Четиригодишните деца и ресторантите с четири звезди не се връзваха много. Вляво от него изпищяха спирачки. Зачуди се дали в хотела има детегледач…

БУУМ!

Райън подскочи от звука на експлозията на тридесетина метра от тях. „Граната“ — премина през съзнанието му. Дочу свистенето на парчетата във въздуха, а миг след това — тракането на стрелба от автоматично оръжие. Завъртя се и видя ролс-ройса, завъртян косо на улицата. Предницата му изглеждаше по-ниска, отколкото би трябвало, а пътят му беше пресечен от някаква черна кола. Зад десния й калник беше застанал човек и стреляше с автомат АК-47 в предницата на ролс-ройса, докато друг бягаше отляво към задницата му.

„Залегни!“ Райън сграбчи дъщеря си за рамото и я натисна към земята зад едно дърво, като в същото време грубо дръпна и жена си до детето. Зад ролс-ройса бяха спрели безразборно няколко коли, но нито една от тях не се намираше на повече от петнадесет метра и точно тези коли прикриваха семейството му от стрелбата. Отдясно движението беше блокирано от черната кола. Стрелецът експлоатираше докрай възможностите на автомата и обсипваше ролс-ройса с куршуми.

— Копеле мръсно! — Райън държеше главата си вдигната и не можеше да повярва на очите си. — Това е проклетата ИРА[2] и убиват някого…

Тръгна наляво. С периферното си зрение видя лицата на хората нагоре и надолу по улицата — по всички се виждаха очертанията на зейнала от шока уста. „Това е истина! — помисли си той. — Право пред мен, просто така, просто като в някакъв гангстерски филм за Чикаго. Две копелета извършват убийство. Точно тук. Точно сега. Просто така.“

— Кучи син!

Райън се придвижи още по-наляво, където една спряла кола го скриваше. Клекнал зад десния й калник, той виждаше някакъв мъж, застанал отляво до задната част на ролс-ройса. Просто си стоеше, а ръката с пистолета беше протегната напред, сякаш очакваше някой да изскочи от вратата на пътника. Купето на ролс-ройса криеше Райън от стрелеца с автомата, който беше коленичил, за да контролира оръжието си. Човекът с пистолета се намираше с гръб към Райън. Беше на не повече от петнадесетина метра. Стоеше, без да мърда, концентрирал вниманието си върху вратата на автомобила. Все още беше обърнат с гръб. По-късно Райън не можеше да си спомни да е вземал някакво съзнателно решение.

Той заобиколи спрялата кола, като се движеше с ниско приведена глава, без да се изправя, и бързо набираше скорост. Беше съсредоточил поглед върху целта — кръста на мъжа — така, както го бяха учили в часовете по футбол в гимназията. Измина разстоянието само за няколко секунди и сякаш искаше да внуши на човека да стои така още малко. На около метър и половина Райън наведе рамо и се оттласна с двата си крака. Треньорът му би се гордял с него.

Ударът отзад изненада човека. Гърбът му се изви като лък и Райън дочу изпращяване на чупещи се кости, когато жертвата му отхвръкна напред и надолу. Приятно за ухото издрънчаване му даде да разбере, че главата му е отскочила от бронята на колата при падането върху тротоара. Райън стана веднага задъхан, но възбуден — и клекна до тялото. Пистолетът беше изпаднал от ръката на мъжа и лежеше до него. Райън го взе. Беше автоматичен пистолет, какъвто никога не беше виждал. Приличаше на деветмилиметров „Макаров“ или някакъв друг военен модел от блока на източноевропейските страни. Ударникът беше изтеглен назад, а предпазителят — спуснат. Внимателно намести пистолета в дясната си ръка — лявата не беше както трябва, но той не й обърна внимание. Погледна към човека, когото току-що беше съборил, и стреля веднъж в бедрото му. След това вдигна пистолета на нивото на очите си и отиде до десния заден ъгъл на ролс-ройса. Сниши се още повече и надникна иззад купето.

Автоматът на другия стрелец лежеше на улицата и той стреляше в колата със собствения си пистолет, а в другата си ръка държеше нещо. Райън пое дълбоко дъх, излезе иззад колата и насочи пистолета към гърдите на мъжа. Стрелецът най-напред обърна глава, а след това, като загуби равновесие, се извъртя, за да насочи своя пистолет. И двамата стреляха едновременно. Райън усети парещ удар в лявото рамо и видя как неговият изстрел улучи мъжа в гърдите. Девет милиметровият куршум отхвърли жертвата назад като при нанесен силен удар. Райън наведе отскочилия от изстрела пистолет и стреля още веднъж. Вторият куршум улучи мъжа под брадата и изби от тила му в мокър розов облак. Той се строполи на тротоара, без да помръдне, като марионетка, на която са отрязали конците. Райън задържа пистолета насочен към гърдите на мъжа, докато гледаше какво става с главата му.

— О, господи!

Адреналинът се стопи така бързо, както беше нахлул. Времето забави хода си и тръгна с нормално темпо и изведнъж Райън се почувства замаян и изтощен. Устата му зееше и той се задъхваше. Силата, която държеше тялото му изправено, каквато и да беше тя, сякаш го напускаше, като го оставяше слаб — на границата на припадъка. Черната кола измина няколко метра на заден ход, а след това, набирайки скорост, профуча край него и зави в една странична улица. И през ум не му мина, че трябва да запомни номера. Беше зашеметен от светкавичното развитие на нещата, все още не можеше да ги проумее.

Ясно беше, че човекът, когото простреля, е мъртъв. Очите му бяха отворени и сякаш учудени от сполетялата го съдба, а под главата му се червенееше тридесетсантиметрова локва кръв. Райън с ужас забеляза, че в лявата си ръка, на която беше сложена ръкавица, убитият държеше граната. Наведе се, за да се убеди, че предпазният щифт е на мястото си в дървената дръжка, а след това се изправи бавно и с болка. Погледна към ролс-ройса.

Първата граната беше разбила предницата на парчета. Предните колела стояха разкривени, а гумите им бяха спукани. Шофьорът беше мъртъв. На седалката до него лежеше свлечено надолу тяло. Дебелото предно стъкло беше пръснато на парчета. Лицето на шофьора беше… изчезнало, превърнало се в кървава пореста каша. На стъклената преграда, разделяща седалката на шофьора от отделението за пътници, имаше кърваво петно. Джек заобиколи колата и погледна отзад. Видя човек, легнал на пода, а отдолу се подаваше ръбът на женска рокля. Почука по стъклото с дръжката на пистолета. Мъжът се размърда, а след това се вцепени. Беше жив.

Райън погледна пистолета си. Беше празен — цевта стоеше заключена в задно положение, което означаваше празен пълнител. Джек дишаше на пресекулки. Краката му се огъваха, ръцете му трепереха конвулсивно и кратки, остри вълни от силна болка прииждаха в раненото рамо. Огледа се и зърна гледка, която го накара да забрави болката…

Към него тичаше един войник, следван на няколко метра от полицай. Джек предположи, че той е от охраната на двореца. Войникът беше загубил мечешкия си калпак, но автоматичната пушка с половинметровия щик на цевта все още беше у него. Райън се запита дали пушката е заредена, но реши, че ще му струва много скъпо да разбере това. Този е от охраната, професионален войник от добър полк, и е трябвало да докаже, че е смелчага, преди да го пратят да изкара школата, от която излизаха механичните играчки, по които зяпаха туристите. Може би е добър като морски пехотинец. Как стигна толкова бързо?

Бавно и внимателно Райън протегна пистолета на една ръка разстояние. Натисна бутона за освобождаване на пълнителя и той изтрополи на улицата. След това завъртя пистолета, за да може войникът да види, че е празен. Постави го на тротоара и отстъпи назад. Опита се да вдигне ръце, но лявата отказваше да се движи. През цялото време младежът действаше хитро — с вдигната глава, а очите му се местеха натам-насам, но не изпускаха Райън нито за миг. Спря се на три метра от него, като държеше пушката свалена ниско, с щик, насочен към гърлото на Джек — точно според устава. Гръдният кош на войника се повдигаше, но лицето му представляваше безизразна маска. Полицаят беше изостанал. Лицето му беше разкървено и той крещеше в някакво малко радио.

— Спокойно, войнико — каза колкото е възможно по-твърдо Райън. Не успя да му направи впечатление. — Двама от лошите са повалени. Аз не съм от тях.

Лицето на войника дори не трепна. Момчето си беше професионалист. Райън можеше да прочете мислите му и да разбере намерението му — как по-лесно да забие щика така, че да го изкара през гърба на жертвата си. Джек не беше в състояние да избегне такъв удар.

— Татее, татее, татее! — Райън обърна глава и видя малката си дъщеричка, която тичаше към него покрай спрелите автомобили. Четиригодишното дете спря на няколко метра от него с ужасени очи. Засили се, обви с две ръце крака на баща си и изкрещя:

— Да не си посмял да нараниш моя татко!

Удивен, войникът премести поглед от бащата към дъщерята, а в това време към тях се приближи и Кати — по-внимателна и е разтворени ръце.

— Войнико — каза тя като човек, свикнал да дава нареждания, — аз съм лекар и ще прегледам тази рана. Ето защо можете да свалите пушката. Веднага!

Полицаят сграбчи рамото на войника и му каза нещо, което Райън не можа да разбере. Пушката промени незначително ъгъла си и момчето се отпусна едва забележимо. Райън видя още полицаи, които бягаха насам, и някаква бяла кола с виеща сирена. Ситуацията, каквато и да е тя, беше овладяна.

— Лунатик такъв! — Кати огледа раната безстрастно. На рамото си Райън имаше тъмно петно, от което сивият вълнен плат на новия му костюм ставаше пурпурночервен. Сега цялото му тяло се тресеше. Едва стоеше, а тежестта на Сали, увиснала върху крака му, го караше да се клатушка. Кати хвана дясната му ръка и му помогна да седне на асфалта, като го подпря на колата. Отдръпна сакото от раната и леко опипа рамото. Само че не му се стори никак леко. Кати протегна ръка и извади от задния му джоб кърпичка, която притисна отгоре.

— Не изглежда никак добре — отбеляза тя, без да се обръща към някого.

— Тате, целият си в кръв! — Сали стоеше на един дъх разстояние от него и ръцете й пърхаха като крилцата на малка птичка. Джек искаше да я приласкае, да й каже, че всичко е наред, но не можеше да я достигне, сякаш тя беше на хиляди мили от него, а и рамото му даваше да разбере, че нещата съвсем не бяха наред.

Сега около колата се суетяха десетина задъхани полицаи. Трима с пистолети в ръце оглеждаха събиращата се тълпа. От западната страна на улицата се появиха още двама войници в червени униформи. Приближи се един сержант от полицията. Кати не му даде възможност да каже нищо, защото рязко нареди:

— Повикайте линейка. Незабавно!

— Линейката е на път, мадам — отговори сержантът с неочаквано мек тон. — Защо не ни позволите да се погрижим за тези неща?

— Аз съм лекар — отсече тя. — Имате ли нож?

Сержантът се обърна, свали щика от пушката на войника и се наведе, за да помага. Кати вдигна сакото и жилетката, за да може той да ги среже, а след това му помогна да разрежат и ризата и да освободят рамото. Тя захвърли настрани кърпичката, която вече беше просмукана с кръв. Джек започна да протестира.

— Млъкни, Джек! — Кати погледна сержанта и кимна към Сали: — Махнете я оттук!

Сержантът махна на един от войниците. Редникът пое Сали и нежно я притисна към гърдите си. Джек видя малката си дъщеричка разплакана жално, но всичко му изглеждаше някак си отдалечено. Почувства кожата си студена и мокра — шок ли е това?

— По дяволите! — изруга кисело Кати. Сержантът й подаде дебела превръзка. Притисна я към раната, но докато се опитваше да я завърже, тя почервеня. Райън изпъшка. Изпитваше болка, сякаш някой е забил брадва в рамото му.

— Джек, какво се опитваше да направиш, дявол да го вземе? — запита тя през зъби, докато оправяше превръзката.

— Не се опитвах, а го направих, мамицата му! — изруга в отговор Райън, а внезапно обзелият го гняв притъпи болката. За да изговори всичко това, изчерпа почти всичките си сили.

— Аха — изпъшка Кати. — Е, Джек, кървиш като заклано прасе.

От другата страна на улицата прииждаха тичешком още хора. Изглежда, сто коли със сирени се бяха събрали тук и от тях изскачаха мъже — някои униформени, а други цивилни, — за да се присъединят. Един полицай с по-богато украсени пагони започна да крещи и да нарежда на останалите. Сцената беше впечатляваща. Една отделна, независима част от мозъка на Райън отбеляза всичко това. Ето, той седеше тук е накисната риза, сякаш върху нея са изливали кръв от кана. Кати, чиито ръце бяха покрити с кръвта му, все още се опитваше да нагласи превръзката както трябва. Дъщеря му се задавяше в собствените си сълзи в ръцете на едрия войник, който, изглежда, й пееше песен на непознат за Райън език. Очите на Сали, пълни с отчаяние и мъка, бяха приковани върху него. Независимата част на съзнанието му реши, че всичко това е много забавно, но нова вълна от болка внезапно го върна в реалността.

Полицаят, очевидно взел нещата в свои ръце, се приближи до тях, след като беше огледал района.

— Сержант, преместете го.

Кати го погледна и отговори гневно:

— Отворете вратата от другата страна, по дяволите, аз се боря с кървяща рана!

— Другата врата е заяла, мадам. Позволете да ви помогна.

Райън дочу друга сирена, докато тримата се навеждаха над него. Отместиха го на тридесетина сантиметра встрани и старшият офицер се опита да отвори вратата на колата. Не го бяха преместили достатъчно далеч. Когато вратата се отвори и завъртя, ръбът й удари рамото на Райън. Последното нещо, което си спомни, преди да припадне, беше пълният с болка вик.

Очите на Райън дойдоха бавно на фокус, но съзнанието му беше все още замъглено и в него изплуваха несвързани мисли. За момент му се стори, че се вози в кола. Поклащането встрани, докато колата се движеше, предизвикваше болка в гърдите му, а и далечината се чуваше някакъв атонален звук, който всъщност не беше чак толкова далеч. Стори му се, че видя две познати лица. И Кати беше там — не, имаше някакви хора в зелени дрехи. Всичко беше притъпено, освен парещата болка в рамото и гърдите, но като премигна, откри, че всички си бяха отишли. Пак дойде в съзнание, но вече на ново място.

На пръв поглед таванът беше бял и почти еднообразен. По особен начин Райън усещаше, че е под въздействието на наркотик. Разбираше чувствата си, но не можеше да си припомни защо. Необходими му бяха няколко минути, прекарани в лениво концентриране, за да установи, че таванът е направен от акустични плочки, монтирани на бели метални рамки. Някои от плочките имаха петна от вода и му служеха за ориентири. Други пък бяха направени от прозрачна пластмаса за мекото луминесцентно осветление. Нещо беше вързано под носа му и след малко усети някакъв хладен газ да минава през ноздрите му — дали не е кислород? Едно след друго останалите му сетива започнаха да възприемат. В посока от главата надолу по тялото те започнаха да го обследват и с нежелание пращаха сигнали към мозъка. Някакви невидими неща бяха прикрепени е лепенки към гърдите. Усещаше ги на космите си, с които Кати обичаше да си играе, когато беше пийнала. Чувстваше лявото си рамо като… никак не го чувстваше. Тялото му беше прекалено тежко, за да може да го помести дори и на сантиметър.

„Болница — реши той след няколко минути. — Защо съм в болница?…“ Съсредоточи се за известно време, за да се досети защо се намира тук. Добре беше, че когато си спомни, че е отнел човешки живот, омаята на наркотика му помогна да го понесе по-леко.

„Застреляха ме, нали?“ Райън бавно завъртя глава надясно. Една банка с вътрешновенозна течност висеше на метална стойка до леглото, а гумените маркучета се криеха под чаршафа, където беше привързана ръката му. Опита се да открие къде е забодена иглата, която трябваше да се намира от вътрешната страна на лакътя, но не можа. Устата му беше суха — сякаш пълна с памук.

„Не ме простреляха отдясно…“ Опита се да завърти глава наляво. Пречеше му нещо меко, но много устойчиво. Райън не беше в състояние да се тревожи за това. Не прояви и особено любопитство за положението си. По неизвестна причина всичко наоколо му изглеждаше много по-интересно от собственото му тяло. Погледна право нагоре и видя прибор, наподобяващ телевизионен екран, заедно с някакви електронни уреди, които не можа да разпознае, тъй като ги виждаше под остър ъгъл. „Това електрокардиограф ли е? Нещо такова трябва да е“ — реши той. Всичко дойде на мястото си. Намираше се в реанимация след хирургическа операция, обвързан с жици като космонавт, а персоналът правеше изводи дали ще оживее или не. Наркотикът му помагаше да обмисля нещата е удивителна обективност.

— Будни ли сме? — Гласът не беше приглушен като от радиоточка. Райън наведе брадичката си и видя сестра на около петдесет. Лицето й беше сбръчкано от години, прекарани в мръщене — приличаше на Бети Дейвис[3].

Опита се да й каже нещо, но устата му беше като залепена. Това, което успя да произнесе, беше нещо средно между стържене и грачене. Сестрата изчезна, преди Джек да успее да определи точно на какво приличаше звукът.

След около минута се появи мъж, също на около петдесет години, висок и сух, облечен в зелена престилка на хирург. На врата му висеше слушалка и носеше нещо, което Райън не можа да види добре. Изглеждаше доста уморен, но на лицето му играеше самодоволна усмивка.

— Е — каза той, — значи сме будни. Как се чувстваме?

Този път Райън успя да изграчи истински. Лекарят направи знак на сестрата. Тя пристъпи и даде на Райън глътка вода със стъклена сламка.

— Благодаря — той изжабури водата в устата си. Тя не беше достатъчно, за да може да я глътне. Тъканите му, изглежда, я попиха веднага. — Къде се намирам?

— В отделението за реанимация след хирургически операции на болницата „Сейнт Томас“. Претърпяхте операция на горната част на лявата ръка и рамото. Аз съм вашият хирург. С екипа ми работихме над вас в продължение на… на около шест часа и по всяка вероятност ще живеете — добави мъдро той. Изглежда, считаше Райън за успешен случай.

Бавно и някак си вяло Джек си помисли, че чувството за хумор на англичаните, колкото и да е забележително, е твърде неприложимо в случай като този. Мъчеше се да намери отговор, когато видя пред себе си Кати. Сестрата, която приличаше на Бети Дейвис, се опита да препречи пътя й.

— Съжалявам, мисис Райън, но само медицински лица…

— Аз съм лекар. — Тя вдигна пластмасовата си идентификационна карта. Мъжът я пое.

— Институт за очни болести „Уилмър“, болница „Джон Хопкинс“. — Хирургът протегна ръка към Кати и й се усмихна приятелски, като на колега. — Здравейте, докторе. Казвам се доктор Скот.

— Точно така — потвърди замаяният Райън. — Тя е докторът медик, а аз съм докторът историк.

Не му обърнаха внимание.

— Сър Чарлс Скот? Професор Скот?

— Същият. — По лицето на хирурга се разля блага усмивка.

„Всеки обича да го зачитат“ — помисли си Райън, като го гледаше.

— Един от шефовете ми ви познава — професор Ноулс.

— О, как е Денис?

— Добре е, докторе. Сега е и доцент по ортопедия. — Кати плавно излавира, връщайки се към темата. — Имате ли рентгеновите снимки?

— Заповядайте. — Скот взе един кафяв плик и извади от него голяма черна снимка. — Тази я направихме, преди да влезем в операционната.

— По дяволите! — Носът на Кати се сбърчи. Сложи си очилата с половин стъкла, които използваше за работа отблизо и които Джек мразеше. Той наблюдаваше как главата й се поклаща бавно встрани. — Не предполагах, че е така зле.

Професор Скот кимна.

— Да. Според нас ключицата е била счупена, преди да го прострелят, а куршумът е преминал оттук — на косъм от нервния сплит на ръката, така че може би нервите не са сериозно засегнати — и е предизвикал цялото това разкъсване. — Хирургът прокара химикалката си по снимката. Райън не виждаше нищо от леглото си. — После е причинил ето това в горната част на раменната кост и е спрял тук. Мощни са тези деветмилиметрови куршуми. Както виждате, увреждането е било доста сериозно. Поизмъчихме се, докато намерим всички костици и ги сглобим на мястото им, но… успяхме да се справим. Ето. — Скот вдигна втората снимка и я приближи до първата. В продължение на няколко секунди Кати мълчеше и леко поклащаше глава напред-назад.

— Справили сте се много добре, докторе!

Усмивката на сър Чарлс се разтегли още малко.

— След като го казва хирург от болницата „Джон Хопкинс“ — да, мисля, че мога да приема похвалата. Тези два винта са постоянни, а боя се, че този тук също, но всичко друго ще заздравее доста добре. Както виждате, всички големи парчета са там, където им е мястото. Имаме всички основания да очакваме пълно възстановяване.

— Каква е степента на трайното увреждане?

Въпросът беше зададен безпристрастно. Кати можеше да бъде влудяващо неемоционална, когато ставаше дума за работата й.

— Още не знаем със сигурност — бавно отговори Скот. — Вероятно има известно увреждане, но не би трябвало да е много сериозно. Не можем да гарантираме пълно възстановяване — разкъсванията бяха твърде широки и не ни позволяват да прогнозираме.

— Имате ли нещо против да обясните на мен? — Райън се опита да запита с гневен глас, но някак си не се получи.

— Това, което искам да кажа, мистър Райън, е, че вероятно ще остане трайна загуба на функциите на дясната ръка — все още не можем да кажем с точност до каква степен — но отсега нататък ще разполагате с вграден барометър. Ще разбирате преди другите кога времето ще се влоши.

— Колко време ще трябва да прекара в този гипс? — запита Кати.

— Най-малко месец. — Хирургът говореше така, сякаш се извиняваше. — Неприятно е, зная, но рамото трябва да е напълно обездвижено минимум за такъв срок. След това ще трябва отново да прегледаме раната и може би ще е възможно да използваме нормална превръзка за още… може би още един месец. Предполагам, че заздравява бързо и че не е алергичен. Изглежда, общото му физическо състояние е добро.

— Джек се радва на добро здраве, с изключение на няколко разхлопани дъски в главата — кимна в знак на съгласие Кати, а в уморения й глас прозвуча остра нотка. — Той тича. Няма никакви алергии и оздравява бързо.

— Да — потвърди Райън. — Белезите от зъбите й обикновено изчезват за седмица. — Според него това беше страхотно смешно, но никой не се засмя.

— Добре — заяви сър Чарлс. — Докторе, виждате, че съпругът ви е в добри ръце. Ще ви оставя заедно за пет минути. След това той трябва да си почива, а и вие, изглежда, имате нужда от същото. — Хирургът си тръгна, а след него и Бети Дейвис.

Кати се приближи, изражението й се промени. Професионалистът се преобрази в загрижена съпруга. Може би за милионен път Райън си помисли какъв късметлия беше да има това момиче. Каролайн Райън имаше малко, кръгло лице, къса пясъчноруса коса и най-красивите сини очи на света. Зад тези очи се криеше личност с интелект най-малкото равен на неговия. Той я обичаше толкова много, колкото е способен да обича един мъж. Никога нямаше да разбере как я беше спечелил. Райън осъзнаваше с болка, че дори и когато изглежда най-добре, недодяланите му черти — тежката брада и голямата челюст — го правеха да наподобява чернокоса версия на Дъдли Праволинейния[4]. На фона на котешката й грация той изглеждаше като гарга. Джек се опита да хване ръката й, но някакви ремъци му попречиха. Кати стисна дланта му.

— Обичам те — тихо каза той.

— О, Джек. — Кати се опита да го прегърне. Не успя, заради гипса, който Райън не можеше да види. — Джек, за какъв дявол ти трябваше да правиш това?

Той вече беше решил как да отговори на този въпрос:

— Всичко е свършено и все още съм жив, нали? Как е Сали?

— Мисля, че най-после е успяла да заспи. Долу е с един полицай. — Кати изглеждаше уморена. — Ти как мислиш, че е тя, Джек? Господи! Тя видя как за малко не те убиха. Уплаши и двама ни до смърт. — Около сините й очи имаше червени кръгове и косата й изглеждаше ужасно. Е, тя никога не можеше да направи кой знае какво с нея — хирургическата шапка винаги я съсипваше.

— Да, зная. Но както и да е. Изглежда, вече няма да мога да правя така за известно време — изръмжа той. — Всъщност, изглежда, няма да мога да правя нищо за известно време.

Това я накара да се усмихне. Радваше се, че може да я види усмихната.

— Добре. Сега трябва да пазиш силите си. Може би това ще ти послужи за урок — и не ми разправяй, че всичките тези хотелски легла не струват нищо. — Тя стисна ръката му. Усмивката й стана дяволита. — Вероятно ще разберем нещо след няколко седмици. Как изглеждам?

— Ужасно — засмя се тихо Джек. — Предполагам, че докторът беше голяма клечка.

Видя как жена му се поотпусна.

— Може и така да се каже. Сър Чарлс Скот е един от най-добрите ортопеди в света. Той е обучавал професор Ноулс — свършил си е превъзходно работата върху теб. Късметлия си, че изобщо ръката ти остана… Господи!

— Спокойно, мила. Нали знаеш, че ще живея?

— Зная, зная.

— Ще ме боли, нали?

Кати се усмихна отново.

— Само малко. Е, аз трябва да сложа Сали да спи. Ще се върна утре. — Наведе се да го целуне. След наркотиците, кислородните тръби, сухотата в устата и всичко останало, целувката му се стори приятна. „Господи — помисли си той, — как обичам това момиче.“ Кати стисна ръката му още веднъж и излезе.

Сестрата, двойник на Бети Дейвис, се върна. Смяната на компанията не беше сполучлива.

— И аз съм „доктор Райън“ — уморено каза Джек.

— Много добре, докторе. Време е да си починете. Аз ще бъда тук, за да ви наглеждам през нощта. Сега спете, доктор Райън.

След тази забележка Джек затвори очи. Утрешният ден щеше да бъде отвратителен, сигурен беше в това. И не само утрешният.

[1] Людвик Мис ван де Рое (1886–1969) — американски архитект, роден и Германия, ръководител на школата „Бакхаус“, който е разработил рационален и функционален стил, характеризиращ се с чисти геометрични проекции. — Б.пр. ↑

[2] Ирландска републиканска армия — нелегална терористична организация на ирландските католици националисти. — Б.пр. ↑

[3] Рут Елизабет Дейвис (1908) — американска филмова актриса. — Б.пр. ↑

[4] Русокос герой от канадския анимационен филм „Маунтис“, който се старае винаги да постъпва правилно, но не му се удава. — Б.пр. ↑

2.

ПОЛИЦАИ И КРАЛСКИ ОСОБИ

Райън се събуди в 6:35 сутринта. Знаеше колко е часът, защото водещият го съобщи по радиото, а после гласът му заглъхна и започна песен в стил „кънтри и уестърн“. Джек избягваше този тип музика у дома и слушаше единствено новини. Текстът на песента беше призив към майките да не позволяват на синовете си да стават каубои и първата мисъл, която му хрумна, беше: „Тук определено нямат такива проблеми… нали?“ В продължение на половин минута мисълта му беше заета от това, като се чудеше дали англичаните имат каубойски барове с дървени стърготини по пода, механични бикове за езда и служители с остри ботуши и колани с петкилограмови катарами… „Защо не? — заключи той. — Вчера видях нещо направо от каубойските филми.“

Джек с удоволствие щеше да се унесе отново в сън. Затвори очи и се опита да се отпусне, но без полза. Самолетът от летище „Дълес“ бе излетял рано сутринта, по-малко от три часа след като се беше събудил. Не беше спал в самолета — това просто не му се удаваше, — но летенето винаги го изтощаваше и той си беше легнал веднага щом пристигнаха в хотела. А колко ли време е прекарал в безсъзнание в болницата? Установи, че е доста. Съвсем си беше отспал. Трябваше да застане лице в лице с деня.

Вдясно от себе си Райън дочу някакво радио. Той извърна глава и видя рамото си…

„Рамото — помисли си той. — Ето защо съм тук. Но къде е това тук?“ Стаята беше напълно различна, с равен гипсов таван. Беше тъмно — единствената светлина идваше от лампата до леглото, която вероятно беше достатъчна за четене. На стената имаше някакъв правоъгълник — различен на цвят, по-тъмен, — изглежда, беше картина. Райън започна да мисли за нея, като съзнателно се опитваше да забрави за лявата си ръка, докато най-накрая не му остана никакво оправдание. Бавно завъртя глава наляво. Първо видя ръката си. Тя стърчеше нагоре под ъгъл, обвита в превръзка от гипс и фибростъкло, която стигаше надолу до дланта му. Пръстите му стърчаха, сякаш забравени, и изглеждаха сивкави като цвета на отливката. На китката му беше поставен метален пръстен със закачена кука, а верижката й стигаше до метална рамка, простираща се като кран над леглото.

„Да караме подред.“ Райън се опита да размърда пръстите си. Изминаха няколко секунди, преди те да се подчинят на централната му нервна система. Изпусна дълга въздишка и затвори очи, за да благодари на Бога. Около лакътя му имаше метален прът, огънат надолу и свързан с останалата част от отливката, която, както установи най-накрая, започваше от врата и слизаше по диагонал чак до кръста му. Заради нея ръката му стърчеше, сякаш е откъсната, и Райън изглеждаше като половината от някакъв мост. Превръзката не беше стегната на гърдите му, но го докосваше почти навсякъде и вече имаше сърбежи на недостъпни за почесване места. Хирургът беше споменал нещо за обездвижване на рамото и с мрачно чувство Райън разбра, че не се беше пошегувал. Изпитваше едва доловима болка в рамото си, която обещаваше, че ще се обажда още дълго време. Устата му вонеше на писоар, а тялото му беше схванато и го болеше. Обърна глава в обратната посока.

— Има ли някой там? — тихо попита той.

— О, здравейте! — До края на леглото Райън видя едно лице. Човекът беше по-млад от него — към двадесет и пет годишен, слаб. Беше облечен неофициално, с разхлабена вратовръзка, а под сакото му се показваше раменен кобур. — Как се чувствате, сър?

Райън се опита да се усмихне и се зачуди дали е успял.

— Както изглеждам. Къде се намирам? Кой сте вие… не, най-напред има ли тук чаша вода?

Полицаят взе една пластмасова кана и наля вода с лед в пластмасова чаша. Райън протегна дясната си ръка и установи, че не е завързана, както беше при предишното му събуждане. Усещаше мястото, където беше забита иглата за вътрешновенозната течност. Джек жадно изпи водата през сламката. Това беше просто вода, но така му се услади, както не беше му се услаждала дори и бира след тежък работен ден.

— Благодаря, приятел.

— Казвам се Антъни Уилсън. Трябва да се грижа за вас. Вие се намирате в болничната стая за важни персони в болницата „Сейнт Томас“. Спомняте ли си защо сте тук, сър?

— Да, мисля, че да — кимна с глава Райън. — Можете ли да ме откачите от това нещо? Трябва да ида до едно място.

Пак си припомни за иглата.

— Ще позвъня на сестрата. Ето. — Уилсън натисна бутона до възглавницата на Райън.

След по-малко от петнадесет секунди влезе сестрата и включи осветлението. Ярката светлина заслепи Джек за момент, а малко след това той видя, че сестрата не е същата. Не беше Бети Дейвис. Тази беше млада и хубава, с обичайния за медицинските сестри старателен и покровителствен маниер. Райън беше срещал такъв тип жени и преди и ги мразеше.

— О, ние сме будни — бодро отбеляза тя. — Как се чувстваме?

— Великолепно — изгрухтя Райън. — Можете ли да ме откачите? Трябва да ида до тоалетната.

— Все още не можем да се движим, доктор Райън. Позволете да ви донеса нещо. — Тя излезе, преди Джек да може да се възпротиви. Уилсън я огледа одобрително в гръб. Ченгета и медицински сестри — за тях си помисли Райън. Баща му се беше оженил за медицинска сестра, с която се беше запознал, когато закарал в „Бърза помощ“ жертвата от някаква престрелка.

Сестрата — на картичката й беше записано името Китиуейк — се върна след по-малко от минута. Носеше гърне от неръждаема стомана така, сякаш беше някакъв безценен дар, но Райън призна пред себе си, че при дадените обстоятелства беше точно такъв. Сестрата вдигна завивките от леглото и изведнъж Райън установи, че нощницата му всъщност не беше облечена, а просто хлабаво завързана около врата му. Но най-неприятното беше, че сестрата имаше намерение да направи необходимото, за да може да използва гърнето. Дясната му ръка се стрелна надолу под завивката, за да й го отнеме. За втори път тази сутрин благодари на Бога, че може, макар и едва-едва, да стигне там, където трябва.

— Ще ме, ъъ, извините ли за момент? — помоли Райън и момичето излезе от стаята с усмивка, съдържаща нотка на разочарование. Джек изчака вратата да се затвори докрай и едва тогава използва гърнето. За разлика от Уилсън той сподави въздишката на облекчение. Китиуейк се върна, след като беше преброила до шестдесет. Този път тя пъхна термометър в устата му и го улови за китката, за да премери пулса. Термометърът беше електронен и всичко трая само петнадесет секунди. Райън попита за резултата, но вместо отговор получи усмивка, която остана на лицето й и докато записваше данните в картона. След като приключи с всичко това, сестрата пооправи завивките, все така лъчезарно усмихната. „Малката мис Ефикасност — помисли си Райън. — Това момиче ще е истинска досада.“

— Желаете ли да ви донеса нещо, доктор Райън? — попита тя. Кафявите й очи контрастираха със сламенорусата коса. Беше хубава. И гледаше с такъв премрежен поглед. Райън не можеше да се ядосва на красиви жени и ги мразеше за това. Особено млади медицински сестри с премрежен поглед.

— Кафе? — попита с надежда той.

— Закуската е едва след час. Искате ли чаша чай?

— Чудесно. — Не беше никак чудесно, но поне за малко щеше да се отърве от нея. Чистосърдечно усмихната, сестра Китиуейк изхвръкна през вратата.

— Болници! — изръмжа Райън, след като тя беше излязла.

— О, не зная — отбеляза Уилсън. В съзнанието му образът на сестра Китиуейк беше все още свеж.

— Да, ама не си ти този, на когото му сменят пелените — оплака се Райън и се отпусна на възглавницата. Знаеше, че няма смисъл да се съпротивлява. Усмихна се напук на себе си. Няма смисъл да се съпротивлява. Беше изпадал в това състояние два пъти досега. И тогава сестрите бяха млади и красиви. Ако човек е намръщен, те още повече се стараят да бъдат съкрушително приятни — болният беше в ръцете им, имаха време и търпение, достатъчни да прекършат всекиго. Въздъхна и реши да се предаде. Не си струваше само да губи енергия в напразна съпротива.

— Значи си ченге, така ли? От специалния отдел?

— Не, сър. Работя в Ц-13, отдел „Антитероризъм“.

— Можете ли да ми разясните какво стана вчера? Аз май пропуснах някои неща.

— Какво си спомняте, докторе? — Уилсън приближи стола си. Райън забеляза, че той застана полуобърнат с лице към вратата и дясната му ръка беше свободна.

— Видях… е, чух експлозия. От ръчна граната според мен и като се обърнах, видях двама, които съсипваха от стрелба един ролс-ройс. Предполагам, че са от ИРА. Очистих двамата, а един се измъкна с колата. Дойде кавалерията, аз припаднах и се свестих тук.

— Не беше ИРА, а АОЪ — Армията за освобождение на Ълстър. Маоистка издънка на ИРА-Извънредни. Гадни копелета са. Оня, когото убихте, е Джон Майкъл Маккори, много неприятен тип от Лондондери. Един от избягалите от затвора „Мейс“ през миналия юли. Това е първото му появяване оттогава. А другия — хладно се усмихна Уилсън — още не сме успели да идентифицираме. Не знаехме кой е, поне до застъпването ми на пост преди три часа.

— АОЪ? — вдигна рамене Райън. Спомни си, че беше чул името, но не можеше да говори за това. — Човекът, когото убих, имаше автомат „Калашников“, но когато заобиколих колата, държеше пистолет. Защо?

— Защото е тъп и го е блокирал. Имал е два заредени пълнителя, завързани един за друг с тиксо, както често се случва по филмите и както ни учеха в парашутните войски в никакъв случай да не правим. Предполагаме, че го е ударил на излизане от колата. Вторият пълнител е бил огънат в горния край и не е подавал патроните правилно. Дяволски късмет сте имали. Вие знаехте ли, че се намирате пред човек с „Калашников“? — Уилсън наблюдаваше отблизо лицето на Райън.

Джек кимна с глава.

— Не изглежда много умно, нали?

— Глупак такъв! — Уилсън каза това точно в момента, в който Китиуейк влезе с поднос с чай. Сестрата му хвърли рязък неодобрителен поглед, постави подноса на количката и я докара до леглото. Китиуейк подреди с лекота нещата и изкусно наля чаша чай на Райън. Уилсън трябваше да си налее сам.

— А кой беше в колата? — попита Райън. Забеляза реакциите на двамата.

— Не знаехте ли това? — Китиуейк беше поразена.

— Нямах много време да разбера. — Райън пусна две бучки захар в чашката си. Внезапно спря да разбърква чая си, когато Уилсън му отговори:

— Принцът и принцесата на Уелс. И новороденото им бебе.

Райън завъртя глава рязко:

— Какво?

— Вие наистина ли не знаехте? — попита сестрата.

— Сериозно ли говориш? — тихо попита Райън. „Не биха се шегували с такова нещо, нали?“

— Точно така, по дяволите. Сериозно говоря — продължи Уилсън с много равен глас. Думите му показваха колко дълбоко го е развълнувала тази случка. — Ако не бяхте вие, сега и тримата щяха да бъдат мъртви и, дявол да го вземе, това ви превръща в герой, доктор Райън. — Уилсън отпи от чая си и ловко извади цигара.

Райън сложи чашката си на масичката.

— Искате да кажете, че сте ги оставили да се возят в колата си без полиция или секретни служби… или как му викате тук… без ескорт?

— Твърди се, че това е било неофициално пътуване. Разпоредбите за сигурността на кралското семейство не са към моя отдел. Но си мисля, че хората, отговарящи за охраната му, ще премислят някои неща — отбеляза Уилсън.

— Не са ли ранени?

— Не, но шофьорът им е убит. А също и охраната от ГОД — Групата за охрана на дипломатите — Чарли Уинстън. Познавах Чарли. Имаше жена и четири деца, вече големи.

Райън отбеляза, че ролс-ройсът би трябвало да е с бронирани стъкла.

Уилсън изпръхтя:

— Имаше бронирани стъкла. Всъщност те бяха от пластмаса, някакъв сложен поливъглероден материал. За нещастие, изглежда, никой не е чел какво пише на опаковката от завода. Гаранцията е само една година. Оказва се, че слънчевата светлина разваля материала. Предното стъкло не е било по-добро от обикновено автомобилно. Нашият приятел Маккори е изстрелял тридесет куршума в него, то се е пръснало и първият убит е бил шофьорът. Слава богу, вътрешната преграда не е била изложена на въздействието на слънчевата светлина и е останала здрава. Чарли натиснал бутона — последното, което е успял да направи. Вероятно това ги е спасило, но не помогна много на Чарли. Имал е достатъчно време да изтегли пистолета си, но не и да стреля.

Райън си припомни сцената. В задната част на колата имаше кръв — не просто кръв. Главата на шофьора е била пръсната и мозъкът му се е разплискал в отделението за пътниците. Джек потрепери, като си помисли за това. Ескортиращият ги офицер вероятно се е навел най-напред да натисне бутона, преди да се защити… „Е — помисли си Джек, — за това им плащат. Що за проклет начин да си вадиш хляба.“

— Цяло щастие е, че се намесихте. И двамата имаха ръчни гранати.

— Да, аз видях една. — Райън изпи остатъка от чая си. — По дяволите, за какво мислех?

„Изобщо не мислеше, Джек. Ето за какво мислеше.“

Китиуейк забеляза, че Райън побледнява.

— Добре ли ви е? — попита тя.

— Предполагам, да — изпъшка изумен Райън. — Какъвто тъпак бях, сега би трябвало да се чувствам много добре. Трябваше да съм мъртъв.

— Категорично заявявам, че това няма да се случи тук — потупа го тя по ръката. — Моля да ми позвъните, ако се нуждаете от нещо. — Отправи му пак една лъчезарна усмивка и излезе.

Райън все още клатеше глава.

— А другият, който се измъкна?

— Намерихме колата до един вход на метрото, на няколко пресечки по-надолу — кимна Уилсън. — Разбира се, беше открадната. За него не е било голям проблем да се измъкне чист. Изчезва в метрото. Отива на „Хийтроу“ може би и взема самолет за континентална Европа — за Брюксел например, — а след това за Ълстър или Ирландската република. После взема кола и с нея изминава оставащия път до дома. Това е един маршрут. Има и други и не е възможно всичките да бъдат покрити. Вероятно снощи си е пил бира и е гледал новините по телевизията в любимата си кръчма. Видяхте ли лицето му?

— Не. Само силует. Не си и помислих да запомня номера на колата. Тъпо! Веднага след това оня с червената униформа дотича до мен. — Райън отново потръпна. — Господи, за миг си помислих, че ще ме прободе с оня шиш. За миг си представих всичко — правя добро, а след това някой от нашите ме убива.

— Нямате представа какъв късмет сте имали — засмя се Уилсън. — Настоящата охрана на двореца е от Уелския полк.

— Е и?

— Така да се каже, собственият полк на Негово Кралско Височество. Той е командирът им. А вие сте били там с пистолет в ръка — как бихте очаквали да реагира войникът? — Уилсън загаси цигарата си. — Отново сте имали късмет, защото жена ви и дъщеря ви са дотичали до вас, войникът значи решава да почака малко, достатъчно, за да могат нещата да се уредят сами. След това нашият човек стига до него и му казва да кротува. Идват и стотина от моите хора. Надявам се, че ни разбирате, докторе. Трима души са мъртви, други двама — ранени, принц и принцеса, които също смятат за мъртви, — между другото жена ви ги изследва на място и ги обяви за здрави малко преди да дойде линейката, — едно бебе и стотина свидетели, всеки със собствено мнение за случилото се. Един проклет янки, който на всичко отгоре е и ирландец от американски произход, а жена му твърди, че той е от добрите. Пълен хаос! — Уилсън се засмя отново.

— Най-важното, разбира се, беше да отведем кралското семейство на безопасно място. Полицаите и охраната се заеха с тази работа и вероятно са се молели този път никой да не създава неприятности. Чувам, че все още се чувстват зле, ядосани са повече, отколкото при инцидента с бомбата. Не е трудно да ги разбере човек. Както и да е, жена ви категорично отказа да ви изостави, докато не бяхте настанен тук под лекарски грижи. Доста енергична жена, разправят.

— Кати е хирург — каза Райън. — Когато си играе на доктор, е свикнала да получава своето. Такива са хирурзите.

— След като се увери, че всичко е наред, я закарахме в Скотланд Ярд. През това време доста си поиграхме, за да разберем кой сте вие. Обадиха се на аташето по правните въпроси в американското посолство и той направи проверка във ФБР, а и в морската пехота.

Райън си открадна една цигара от пакета на Уилсън. Полицаят я запали с газова запалка. Джек се задави от дима, но му се пушеше. Знаеше, че Кати ще му създаде доста неприятности заради това, но реши да кара нещата по реда им.

— И да ви кажа, изобщо не сме и мислели, че сте с ония. Трябва да сте маниак, за да докарате жената и детето си при изпълнението на такова нещо. Но човек трябва да внимава.

Позамаян от дима, Райън поклати глава утвърдително. „Откъде са се досетили да направят проверка чрез морската пехота… може би са видели картата ми за Асоциацията на морските пехотинци…“

— Във всеки случай нещата са наред. Вашето правителство ни изпраща всичко, от което се нуждаем — вероятно в момента материалите са вече тук. — Уилсън погледна часовника си.

— Семейството ми как е?

Уилсън кимна по доста странен начин.

— За тях се грижат много добре, доктор Райън. Имате думата ми за това.

— Наричай ме Джек.

— Чудесно. За приятелите си съм Тони. — Най-после си стиснаха ръцете. — И както казах, ти си герой. Искаш ли да видиш какво пишат вестниците? — Той подаде на Райън един „Дейли Мирър“ и „Таймс“.

— Милостиви Боже!

Почти на цялата първа страница на пълния със сензации „Мирър“ имаше голяма цветна снимка, на която той седеше облегнат в безсъзнание на ролс-ройса. Гърдите му представляваха кървавочервена каша.

ОПИТ ЗА ПОКУШЕНИЕ НАД НЕГОВО КРАЛСКО ВИСОЧЕСТВО — МОРСКИ ПЕХОТИНЕЦ СЕ ПРИТИЧА НА ПОМОЩ

Дързък опит за убийство на техни кралски височества принца и принцесата на Уелс в околностите на Бъкингамския дворец бе пресечен от смел американски турист.

Джон Патрик Райън, историк и бивш лейтенант от морската пехота на САЩ, се хвърли с голи ръце в разгорещената битка на пътя към двореца, докато над стотина лондончани наблюдаваха станалото в шок и изумление. Райън, на 31 г., от Анаполис, Мериленд, успешно обезвреди един въоръжен и вземайки пистолета му, уби друг. Самият Райън бе сериозно ранен по време на стрелбата. Откаран беше с линейка до болницата „Сейнт Томас“, където сър Чарлс Скот му направи успешна хирургическа операция.

Трети терорист успя да се измъкне от мястото на събитията, като избяга в източна посока по улицата, а след това зави по „Марлборо роуд“.

Висшите полицейски служители бяха единодушни в мнението си, че ако не е бил смелият Райън, техни кралски височества щяха да бъдат убити.

Райън обърна страницата, за да види друга своя цветна снимка, направена при по-щастливи обстоятелства — завършването в Куантико[1], — и се усмихна на себе си — блестящ, облечен в синьо поло, с две лъскави златни ленти на пагоните и сабя. Това беше една от малкото снимки, на които изглеждаше прилично.

— Откъде са намерили тази снимка?

— О, хората от вашата морска пехота бяха изключително услужливи. Всъщност един от военноморските ви кораби — хеликоптероносач или нещо такова — в момента е в пристанището в Портсмут[2]. Дочух, че бившите ви колеги в момента се наливат с безплатна бира, колкото могат да носят.

Райън се засмя. След това взе „Таймс“ — там заглавието беше далеч по-малко сензационно.

Днес следобед принцът и принцесата на Уелс се спасиха от сигурна смърт. Трима или вероятно четирима терористи, въоръжени е ръчни гранати и автомати „Калашников“, направиха засада на кралския ролс-ройс, но плановете им бяха осуетени от смелата намеса на Дж. П. Райън, бивш лейтенант втора степен от морската пехота на Съединените щати, а понастоящем историк…

Райън прелисти на вътрешната страница. Уводната статия, подписана от редактора, призоваваше за отмъщение, като в същото време възхваляваше Райън, Съединените щати и морската пехота на САЩ и благодареше на Божието провидение с цветисти изрази, достойни за папска енциклика.

— За себе си ли четете? — Райън вдигна поглед. Сър Чарлс Скот стоеше при долния край на леглото му и държеше алуминиевата подставка за диагнозата.

— За първи път пишат за мен във вестниците. — Райън ги постави на леглото.

— Заслужили сте го, а, изглежда, и сънят ви се е отразил добре. Как се чувствате?

— Нелошо, като се има предвид състоянието ми. Много ли съм зле? — попита Райън.

— Пулсът и температурата са нормални — почти нормални. Цветът на лицето ви също не е лош. Ако имаме късмет, ще избегнем следоперационна инфекция, въпреки че не бих искал да се обзалагам за това — каза лекарят. — Болката силна ли е?

— Боли, но е поносимо — предпазливо отговори Райън.

— Изминали са само два часа от последната доза лекарства. Вярвам, че не сте от онези дебелоглави глупци, които отказват да вземат болкоуспокояващи лекарства.

— Точно от тях съм — отговори Райън. Продължи предпазливо: — Докторе, досега съм бил два пъти в такова състояние. Първия път ми дадоха твърде много от тези лекарства и възстановяването след това беше… по-добре да не се повтаря всичко това. Разбирате ли ме?

Кариерата на Райън в морската пехота беше приключила само за три месеца заради катастрофа с хеликоптер на брега на остров Крит по време на учение на НАТО. Райън беше наранен в гърба и се наложи да постъпи във Военномедицинския център в Бетесда — покрайнините на Вашингтон. Там лекарите бяха доста по-щедри по отношение на болкоуспокояващите лекарства и му бяха необходими две седмици, за да се възстанови от тях. Не желаеше това да се повтаря.

Замислен, сър Чарлс кимна:

— Мисля, че да. Е, ръката си е ваша.

Сестрата се върна, докато той вписваше някои неща в диагнозата.

— Завъртете малко леглото.

Райън не беше забелязал, че рамката, на която висеше ръката му, всъщност беше кръгла. С вдигането на леглото ръката му зае по-удобен ъгъл. Лекарят погледна през очилата си към пръстите на Райън.

— Бихте ли ги раздвижили, моля?

Райън се подчини.

— Добре. Това е много добре. Не мислех, че ще има поражение на нервите, доктор Райън, и ще ви дам нещо леко, просто за да отстрани най-силните болки. Бих желал да вземате лекарството, което ви предписвам. — Скот завъртя глава и застана с лице към Райън. — Все още не съм имал пациент, който да се е пристрастил към наркотиците, и не мисля да започна от вас — освен ако не искате да останете в болницата още няколко месеца?

— Разбрано, сър Чарлс.

— Добре. — Хирургът се усмихна. — Ако изпитате нужда от нещо по-силно, аз ще бъда тук целия ден. Само повикайте сестра Китиуейк.

Момичето грейна в очакване.

— Какво ще кажете за малко храна?

— Мислите ли, че ще можете да я задържите в организма си?

„Ако не успея, може би Китиуейк с удоволствие ще ми помогне да повърна.“

— Докторе, през последните тридесет и шест часа съм само на закуска и един лек обяд.

— Много добре. Ще опитаме с мека храна. — Отбеляза още нещо на диаграмата и стрелна Китиуейк с поглед, сякаш й каза: „Наглеждай го.“ Тя кимна.

— Чаровната ви съпруга ми каза, че сте голям инат. Ще видим. Въпреки всичко вие се възстановявате изключително бързо. Можете да благодарите на доброто си физическо състояние. И, разбира се, на изключителните ми умения на хирург. — Скот се усмихна. — След закуската един санитар ще ви помогне да се освежите за нови, ъъ, официални посещения. О, не очаквайте скоро да се видите със семейството си. Снощи бяха доста изтощени. Дадох нещо на жена ви, за да заспи. Надявам се, че го е взела. Милата ви малка дъщеричка беше много уморена. — Скот погледна Райън сериозно. — Преди малко не ви заблуждавах. Дискомфортът ще забави възстановяването ви. Правете каквото ви казвам, и ще ви измъкнем от това легло след седмица, а може би след още една ще ви изпишем. Но трябва да правите точно това, което ви казвам.

— Разбрано, сър. И благодаря. Кати каза, че сте свършили добра работа върху ръката ми.

Скот повдигна рамене и се опита да отмине забележката. За миг се усмихна.

— Човек трябва да се грижи за гостите си както трябва. Ще се върна късно следобед, за да видя как вървят нещата.

Излезе и мърморейки, нареди нещо на сестрата.

Полицията пристигна в осем и тридесет. По това време Райън беше успял да изяде закуската си и да се измие. Закуската беше едно огромно разочарование и Уилсън щеше да припадне от смях, като чу на какво му прилича, а Китиуейк беше така съкрушена от това, че Райън се беше почувствал задължен да изяде всичко, като изгълта дори и задушените сливи, които мразеше още от детството си. Чак след това той разбра, че тя може би се преструваше, за да го накара да изяде всичката тази помия. „Сестрите — припомни си той — са пълни с номера.“ В осем часа санитарят беше дошъл, за да му помогне да се измие. Държеше огледалото, докато Райън се избръсне, и издаваше кудкудякащи звуци всеки път, когато той се порежеше. Поряза се четири пъти. Обикновено използваше електрическа самобръсначка и не беше хващал бръснач в продължение на години. Към осем и тридесет Райън отново изглеждаше и се чувстваше като човек. Китиуейк беше донесла втора чашка кафе, не много хубаво, но все пак кафе.

Влязоха трима висши офицери. Райън реши, че са важни клечки, като видя как Уилсън скочи на крака и се засуети наоколо, за да им донесе столове. Извини се и излезе от стаята.

Джеймс Оуенс изглеждаше най-старши и се заинтересува от състоянието на Райън. Направи го с достатъчно вежлив тон, сякаш наистина беше загрижен за това. Напомняше на Райън собствения му баща. Беше грубоват, едър мъж и ако се съди по големите му, възлести ръце, явно е стигнал до званието си след доста години патрулиране по улиците и строг надзор за спазването на закона.

Главният полицейски шеф, Уилиям Тейлър, беше на около четиридесет години, по-млад от колегата си от отдела за борба с тероризма и по-спретнат. И двамата висши детективи бяха добре облечени, със зачервени очи от непрекъсната работа през нощта.

Дейвид Ашли беше най-млад и най-елегантен от тримата. Едър колкото Райън, но може би с пет години по-възрастен. Представи се като човек от Министерството на вътрешните работи и изглеждаше доста по-хитър от другите двама.

— Сигурен ли сте, че можете да издържите? — попита Тейлър.

— Няма смисъл да чакам — мръдна рамо Райън.

Оуенс взе един касетофон от куфарчето си и го постави на леглото. Включи два микрофона — един обърнат към Райън и втори — към офицерите. Натисна бутона за запис и обяви датата, часа и мястото.

— Доктор Райън — попита Оуенс с официален глас, — известно ли ви е, че това интервю се записва?

— Да, сър.

— И не възразявате ли?

— Не, сър. Мога ли да ви задам един въпрос?

— Разбира се — отговори Оуенс.

— Обвинен ли съм в нещо? Ако е така, бих искал да се свържа с посолството и да получа адвок… — Райън се чувстваше твърде неловко да бъде в центъра на вниманието на полицаи от такъв ранг, но беше прекъснат от смеха на мистър Ашли. Разбра, че другите офицери изчакаха Ашли да отговори.

— Доктор Райън, вие може би не разбирате нещата правилно. Официално заявявам, че нямаме намерение да ви обвиняваме в нищо. Ако мислехме да го сторим, трябва да ви кажа, че до края на деня щяхме вече да си търсим нова работа.

Райън кимна с глава, без да изразява облекчението си. Никак не беше сигурен. Единственото сигурно нещо беше, че законът не трябва непременно да е смислен. Оуенс започна да чете въпросите си от някакъв жълт бележник.

— Можете ли да ни кажете името и адреса си?

— Джон Патрик Райън. Адресът, на който получаваме пощата, е Анаполис, Мериленд. Къщата ни се намира на Перигрин клиф, на около десет мили южно от Анаполис, в залива Чесапийк.

— Какъв сте по професия? — Оуенс отбеляза нещо в бележника.

— Би могло да се каже, че имам две професии. Преподавам история във Военноморската академия в Анаполис. Понякога чета лекции във Военноморския колеж в Нюпорт и от време на време провеждам някои консултации — като странична дейност.

— Това ли е всичко? — попита Ашли с приятелска усмивка, а Райън се зачуди дали наистина е приятелска. Джек се питаше какво са успели да разберат за миналото му през изминалите — колко? — петнадесетина часа и точно за какво намекваше Ашли. „Ти не си полицай — помисли си Райън. — Какъв точно си?“ Независимо от всичко той трябваше да се придържа към версията, според която е консултант на непълно работно време в корпорацията „Майтър“.

— А каква е целта на посещението ви в страната? — продължи Оуенс.

— Едновременно и отпуск, и пътуване с изследователска цел. Събирам данни за нова книга, а Кати се нуждаеше от почивка. Сали все още е в предучилищна възраст, затова решихме да дойдем сега и да пропуснем туристическия сезон. — Райън си взе цигара от пакета, оставен от Уилсън. Ашли поднесе златна запалка. — В сакото ми, не зная къде се намира то сега, ще намерите писма, представящи ме пред вашето адмиралтейство и пред Кралския военноморски колеж в Дартмур.

— Разполагаме с писмата — отговори Оуенс. — Доста нечетливи са. Боя се, че и костюмът ви е напълно съсипан. Каквото кръвта не е успяла да съсипе, са го довършили с ножа жена ви и сержантът. И така, кога пристигнахте във Великобритания?

— Все още е четвъртък, нали? Ами ние тръгнахме от международното летище „Дълес“ край Вашингтон във вторник вечерта. Пристигнахме към седем и тридесет, в хотела бяхме към девет и тридесет, поръчахме си закуска в стаята и веднага заспахме. Пътуването със самолет винаги ме съсипва — умора от смяната на часовия пояс или нещо такова. Веднага заспах. — Това не беше съвсем вярно, но Райън не мислеше, че трябва да знаят абсолютно всичко.

Оуенс кимна. Вече знаеха защо Райън мрази да лети.

— А вчера?

— Събудих се към седем, поръчах си закуска и вестник в стаята, а след това се излежавах докъм осем и тридесет. Уговорихме се да се срещнем с Кати и Сали в парка към четири и половина, след това взех такси за сградата на адмиралтейството — оказа се, че не е далече, можех да отида и пеша дотам. Както казах, имах писмо, представящо ме на адмирал сър Александър Удсън, който отговаря за военноморските архиви. Всъщност той е пенсиониран. Заведе ме в някакво вмирисано на плесен мазе. Беше ми приготвил всичко, което исках да видя. Дойдох да разгледам някои материали, разменяни между Лондон и адмирал сър Джеймс Сомървил. Той е бил командващ на вашия флот в Индийския океан през първите месеци на 1942 година, а това е едното от нещата, за които пиша. Прекарах три часа в разчитане на избелели копия на военноморски телеграми и си водех записки.

— На това ли? — Ашли вдигна „папката“ на Райън. Джек я грабна от ръцете му.

— Слава богу! — възкликна той. — Сигурен бях, че се е загубила. — Отвори я, постави я на масичката и натисна някакви клавиши. — Я, още работи!

— Какво точно е това нещо? — поиска да узнае Ашли. И тримата станаха от столовете си, за да видят по-добре.

— Това е моята слабост — усмихна се Райън. При отварянето на „папката“ се разкри клавиатура като на пишеща машина и жълт дисплей с течни кристали. Външно приличаше на скъпа папка, дебела около два сантиметра и подвързана с кожа.

— Това е преносим компютър „Кеймбридж Датамастер“, модел Ц. Един мой приятел ги произвежда. Има микропроцесор МЦ 68 000 и два мегабайта бъбъл памет.

— Имате ли нещо против да преведете това? — помоли Тейлър.

— Извинете. Това е портативен компютър. Микропроцесорът върши цялата работа. Два мегабайта означават, че може да съхранява до два милиона знака — достатъчно за една книга, и тъй като има бъбъл памет, информацията не изчезва при изключване. Един приятел от ученическите ми години основа фирма за производството на тези дребосъци. Поиска ми малко пари за начален капитал. Вкъщи аз използвам „Епъл“, а този нося със себе си насам-натам.

— Знаехме, че е някакъв компютър, но нашият човек не можа да го накара да заработи — каза Ашли.

— Мярка за сигурност. Първия път, когато го използвате, въвеждате потребителския си код и включвате блокировката. След това, ако не въведете кода, компютърът просто не се включва.

— Така ли? — отбеляза Ашли. — Каква степен на сигурност има?

— Трябва да питате Фред. Може би ще можете да прочетете данните направо от чиповете. Аз не зная как работят компютрите. Само ги използвам — обясни Райън. — Ето ги записките ми.

— Да се върнем на това, което вършихте вчера — каза Оуенс, като погледна хладно Ашли. — Засега знаем какво сте правили до обяд.

— Добре. Прекъснах работа, за да обядвам. Някакъв човек от приземния етаж ме изпрати в една… една кръчма на две пресечки от мястото. Не си спомням името й. Изядох един сандвич с бира, като си играех с това нещо. Това ми отне около половин час. Прекарах още час в сградата на адмиралтейството, преди да приключа. Излязох оттам към два и петнадесет. Благодарих на адмирал Удсън — много приятен човек — и взех такси до… не си спомням адреса, но беше написан на едно от писмата. Мисля, че беше северно от парка „Риджънтс“. Адмирал сър Роджър де Вер. Служил е под командването на Сомървил. Нямаше го там. Икономът му ми каза, че е излязъл поради внезапната смърт на човек от семейството му. Оставих бележка, че съм идвал, и взех друго такси към центъра на града. Реших да сляза няколко пресечки по-рано и да измина пеш останалата част от пътя.

— Защо? — попита Тейлър.

— Главно защото се бях схванал от седенето — в адмиралтейството, в самолета, в таксито. Исках да се раздвижа. Тичам всеки ден и ставам нервен, когато не го правя.

— Къде слязохте? — попита Оуенс.

— Не зная името на улицата. Ако ми покажете карта, може би ще успея да я открия. — Оуенс му направи знак да продължава. — Както и да е. Някакъв двуетажен автобус за малко не ме прегази и един от вашите униформени полицаи ми каза да пресека на пешеходната пътека. — Оуенс изглеждаше изненадан от това и си записа нещо в бележника. Може би не са разбрали за тази среща. — Купих си списание от една будка и се срещнах с Кати към… о, три и четиридесет или там някъде. И те бяха подранили.

— А тя как беше прекарала деня? — попита Ашли. Райън беше сигурен, че вече разполагат с тази информация.

— Главно в пазаруване. Кати е била в Лондон няколко пъти и обича да пазарува тук. За последен път е идвала преди три години — на конгрес на хирурзите. Аз не можах да дойда тогава.

— Оставила ви е с малката? — тънко се усмихна Ашли. Райън почувства, че Оуенс се дразнеше от него.

— Пратихме я при дядо и баба. Това беше, преди да почине баба й. Аз работех върху доктората си в Джорджтаун. Не можех да се измъкна. Взех научната си степен за две години и половина и през последната година проливах кървава пот в промеждутъците между университета и семинарите в Центъра за стратегически и международни изследвания. Това пътуване беше за нас малка ваканция. — Райън направи гримаса. — Първата истинска ваканция от медения ни месец насам.

— Какво правехте, когато започна нападението? — Оуенс върна разговора в необходимата посока. И тримата се приведоха напред.

— Гледахме точно в обратна посока. Когато гранатата избухна, обсъждахме какво ще правим вечерта.

— Вие знаехте ли, че това е граната? — попита Тейлър.

Райън кимна утвърдително.

— Да. Те издават особен звук. Мразя тия гадости, но това е нещо, което ме научиха да използвам в морската пехота в Куантико. Същото беше и с онзи с автомата. В Куантико ни обстрелваха с източноевропейско оръжие. Боравил съм с АК-47. Звукът му се различава от този на нашите, а в боя е полезно човек да може да го разпознава. А защо и двамата не са имали АК-47?

— Доколкото можахме да установим — каза Оуенс, — човекът, когото вие ранихте, е обездвижил колата с противотанкова граната, изстреляна от автомата. Това показват изследванията на оръжейните специалисти. Следователно неговият автомат е бил от новите АК-47, малокалибрените, които имат приспособления за изстрелване на гранати. Очевидно не е имал време да снеме гранатомета и е решил да действа с пистолета. Знаете, че е имал и ръчна граната. — Джек не знаеше за изстреляната с автомата граната, но внезапно си спомни за ръчната граната, която беше видял.

— Противотанкова ли? — попита Райън.

— Вие разбирате от тези неща, нали? — отговори Ашли.

— Ако не сте забравили, аз бях морски пехотинец. Наричаха ги бронебойни гранати, нали? Пробиват дупка в леко блиндирано превозно средство и могат да причинят доста добри разрушения на един камион.

„Откъде ли са намерили тези неща и защо не са ги използвали? Пропускаш нещо, Джек.“

— И какво направихте след това? — попита Оуенс.

— Най-напред свалих жена си и детето на земята. Колите спряха да се движат веднага. Вдигнах глава, за да видя какво става.

— Защо? — попита Тейлър.

— Не зная — бавно отговори Райън. — Може би ми е останал рефлексът. Исках да видя какво, по дяволите, става — приемете го за глупаво любопитство. Видях единия, който обстрелваше ролс-ройса, и другия, който заобикаляше колата, сякаш искаше да хване всеки, опитал се да изскочи от нея. Прецених, че ако се придвижа наляво, ще мога да се приближа. Спрелите коли ме скриваха. Изведнъж се намерих на петнадесетина метра. Оня с автомата не се виждаше от ролс-ройса, а пък този с пистолета стоеше с гръб към мен. Видях, че имам шанс, и се възползвах.

— Защо? — попита Оуенс този път много тихо.

— Добър въпрос. Не зная наистина. — Райън мълча в продължение на половин минута. — Вбесих се. Всички, които бях срещал тук до този момент, се държаха много добре и изведнъж виждам как тези двама минетчии извършват убийство пред очите ми.

— Предположихте ли кои може да са те? — попита Тейлър.

— Не е нужно много въображение, нали? И се ядосах. Предполагам, че го направих от гняв. Може би това мотивира хората в боя. — Райън се замисли. — Ще трябва да помисля по въпроса. Както и да е, видях, че имам шанс, и се възползвах. Не беше трудно. Просто ми провървя.

Веждите на Оуенс се вдигнаха. Учудваше се на това как Райън омаловажава фактите.

— Оня с пистолета беше тъп. Трябваше да провери зад себе си. Вместо това той гледаше само в зоната, където убиваха много тъпо. Човек винаги трябва да проверява. Аз го изненадах. — Райън се усмихна. — Треньорът ми би се гордял — наистина го проснах добре. Но май трябваше да имам подплънка на рамото, защото докторът каза, че съм счупил нещо тук при удара. Той падна доста силно. Взех пистолета му и го прострелях. Искате да знаете защо го направих?

— Да — отговори Оуенс.

— Не исках да стане.

— Той беше в безсъзнание — не можа да се съвземе в продължение на два часа, а когато се свести, имаше тежко сътресение.

„Ако знаех, че има граната, нямаше да го застрелям в задника!“

— Как можех да зная това? — попита с основание Райън. — Предстоеше ми да се изправя пред човек с лека картечница и не се нуждаех от някого от лошите зад гърба си. Затова го неутрализирах. Можех да му пусна един куршум в тила — в Куантико, когато кажат „неутрализиране“, имат предвид убиване. Баща ми беше полицай. По-голяма част от нещата за полицейските процедури съм научил от филмите и зная, че повечето от тях са неверни. Ясно ми беше само, че не бива да допусна той да ме нападне в гръб. Не мога да кажа, че съм особено горд с тази своя постъпка, но тогава идеята ми се струваше добра. Заобиколих задния калник на колата и надникнах. Видях, че оня използва пистолет. Вашият човек, Уилсън, ми обясни това — и тук имах късмет. Не бях особено навит да се изправя срещу „Калашников“ с едно нищожно пищовче. Оня ме видя, като се показах. И двамата стреляхме в един и същи момент — предполагам, че аз просто стрелях по-точно.

Райън млъкна. Не искаше обяснението му да прозвучи по този начин. „Така ли беше? Ако ти не знаеш, тогава кой?“ Помнеше, че в критични ситуации времето тече ту бавно, ту бързо — дори едновременно. „Освен това времето обърква паметта, нали? Какво ли още можех да направя?“ Поклати глава.

— Не зная — отново се обади той. — Може би трябваше да опитам нещо друго. Може би трябваше да кажа „Остави оръжието!“, „Не мърдай!“, както правят по телевизията — но просто нямаше време. Всичко стана за момент — или той, или аз — нали разбирате какво искам да кажа? Човек не… човек не мисли за всичките тези неща, когато има половин секунда време за решаване. Предполагам, че разчита на обучението и инстинктите си. Единственото обучение, което ми е провеждано, беше в „Зелената машина“ — морската пехота. Там не ни учеха да арестуваме хора — Господи, не съм искал да убивам никого, просто в случая нямах никакъв избор.

Райън замълча за момент.

— Той защо не… се отказа, да избяга или нещо такова? Разбра, че съм го хванал натясно. Знаел е, че няма къде да мърда.

Райън се отпусна на възглавницата. Докато разказваше, случката изплува съвсем ясно в съзнанието му. „Един човек е мъртъв заради теб, Джек. Наистина мъртъв. И той имаше инстинкти, нали? Но твоите бяха по-добри — защо това не те кара да се чувстваш по-добре?“

— Доктор Райън — спокойно каза Оуенс, — ние тримата сме интервюирали шест души, които имат поглед върху случилото се. Съдейки по думите им, трябва да ви кажа, че ни предадохте всичко със забележителна яснота. Като се имат предвид фактите, аз… ние… не виждаме никакъв друг избор за вас. Доколкото можем да говорим за такива неща, вие сте постъпили съвсем правилно. Вторият ви изстрел е бил без значение, ако това ви тревожи. Първият куршум е минал право през сърцето му.

Джек поклати глава.

— Да, видях това. Вторият изстрел беше напълно автоматичен, сякаш ръката ми натисна спусъка, без да има команда за това. Пистолетът се върна от рикошета и бам! Никакви мисли не ми минаха през главата… интересно нещо е човешкият мозък. Сякаш едната половина извършва действието, а другата наблюдава и съветва. Половината, която наблюдаваше, видя как куршумът се заби в десетката, но действащата половина продължи да работи, докато оня падаше. Може би щях да стрелям още веднъж, но пистолетът беше празен.

— Добре са ви научили да стреляте в морската пехота — отбеляза Тейлър.

Райън поклати глава.

— Баща ми ме научи, когато бях дете. В армията не обръщаха особено внимание на пистолетите — те са просто за показност. Ако лошите успеят да се доближат достатъчно за стрелба с пистолет, значи е време да се махаме. В армията аз носех пушка. Както и да е. Оня беше само на три метра от мен.

Оуенс си записа още нещо.

— Колата тръгна няколко секунди по-късно. Не можах да видя много добре шофьора. Не зная дали беше мъж, или жена, но имаше бяла кожа. Само толкова мога да кажа. Колата се засили нагоре по улицата и зави. Тогава я видях за последен път.

— Това е било едно от нашите лондонски таксита — не забелязахте ли? — попита Тейлър.

Райън премигна.

— О, прав сте. Изобщо не помислих за това — колко глупаво от моя страна! По дяволите, имате цял милион такива. Не се учудвам, че са използвали такси.

— Осем хиляди шестстотин седемдесет и девет, ако трябва да бъдем точни — каза Оуенс. — Пет хиляди деветстотин и деветнадесет от тях са боядисани в черно.

В главата на Райън светна лампичка.

— Кажете ми, това опит за убийство ли е било или за отвличане?

— Не сме сигурни. Може да ви се стори интересно да знаете, че от „Шин Фейн“, политическото крило на ИРА, дадоха изявление, с което напълно се дистанцират от този инцидент.

— Вярвате ли им? — попита Райън. Поради все още циркулиращите в кръвта му болкоуспокояващи лекарства той не забеляза как Тейлър умело парира въпроса му.

— Да, склонни сме да им вярваме. Дори и ИРА не са толкова смахнати. Подобно нещо има твърде висока политическа цена. Разбраха го след убийството на лорд Маунтбатън — това дори не го направи и ИРА, а ИНА — Ирландската националноосвободителна армия. Въпреки че не бяха виновни, загубиха доста пари от американските си симпатизанти[3] — каза Тейлър.

— Виждам от вестниците ви, че вашите съграждани…

— Поданици — поправи го Ашли.

— Като и да е, хората ви са доста ядосани от това.

— Разбира се, че са, доктор Райън. Забележително е как терористите винаги намират начин да ни шокират независимо какви ужасии са ставали преди това — отбеляза Оуенс. Гласът му звучеше съвсем професионално, но Райън усещаше, че шефът на отдела за борба с тероризма е готов да откъсне главата на оживелия бандит с голи ръце. Те изглеждаха достатъчно силни за това. — И какво стана след това?

— Проверих дали човекът, когото застрелях — вторият — е мъртъв. След това проверих колата. Шофьорът… е, за него знаете, както и за офицера от охраната. Той от вашите хора ли беше, мистър Оуенс?

— Чарли ми беше приятел. Работи в отряда за охрана на кралското семейство от три години… — Оуън говореше така, сякаш човекът беше все още жив. Райън се запита дали някога не са работили заедно, защото знаеше, че в полицията се създават силни приятелства.

— Е, останалото го знаете. Надявам се, че някой от вас ще похвали войника с червената униформа. Слава богу, че се забави и помисли — достатъчно дълго, за да може вашият човек да се появи и да го успокои. Щеше да е неприятно за всички, ако беше забил оня щик в мен.

Оуенс се съгласи с ръмжене:

— Разбира се.

— Заредена ли беше пушката му? — попита Райън.

— Ако е била — отговори Ашли, — той защо не я е използвал?

— Една претъпкана улица не е най-подходящото място за стрелба с мощна пушка дори ако човек е сигурен в целта си — каза Райън. — Заредена беше, нали?

— Не можем да обсъждаме въпроси на сигурността — отвърна Оуенс.

„Знаех си, че е заредена“ — каза си Райън.

— А той откъде пристигна? Дворецът е доста далеч.

— От „Кларенс Хаус“ — бялата сграда, съседна на двореца „Сейнт Джеймс“. Терористите са избрали лошо време — или лошо място — за нападението. Има охрана с часови на югоизточния ъгъл на сградата. Сменят се на всеки два часа. Когато атаката започнала, часовите тъкмо се сменяли. Това означава, че в този момент там е имало четирима войници, а не само един. Дежурният полицай в двореца дочул експлозията и автоматичната стрелба. Дежурният сержант пък затичал към портала, за да види какво става, и извикал на единия от охраната да го последва.

— Той е включил алармената инсталация, така ли? Затова ли останалите дойдоха така бързо?

— Чарли Уинстън — каза Оуенс, — ролс-ройсът има електронна алармена инсталация в случай на нападение — вие обаче не трябва да разказвате на никого за това. Тя е предупредила щаба. Сержант Прайс е действал напълно по своя инициатива. За негово нещастие войникът е тренирал бягане с препятствия на писта и крос и прескочил бариерите. Прайс опитал да стори същото, но паднал и си счупил носа. Доста се озорил, докато настигне войника. В същото време изпратил сигнал за тревога по портативния си радиотелефон.

— Е, радвам се, че все пак го догони. Този войник ми изкара ангелите. Надявам се, че и сержантът ще получи потупване по рамото.

— Като начало — Полицейския медал на кралицата и благодарностите на Нейно Величество — обади се Ашли. Едно нещо ни обърка, доктор Райън. Напуснахте военните с физически недъг, а вчера нямахте такъв.

— Знаете, че след като напуснах армията, се заех с брокерство. Създадох си име и бащата на Кати дойде да говори с мен. Тогава се запознах с нея. Отказах поканата да отида в Ню Йорк, но с Кати веднага се сприятелихме. Не след дълго се сгодихме. По онова време гърбът ми беше гипсиран, защото от време на време състоянието ми се влошаваше. Това се случи, след като се сгодихме, и Кати ме заведе в болницата „Джон Хопкинс“, за да ме прегледа някой неин преподавател. Стенли Рабиновиц, професор по неврология, ме подложи на тридневни тестове и каза, че може да ме направи почти като нов. Оказа се, че лекарите в Бетесда са объркали миелограмата[4] ми. Не искам да кажа нищо лошо за тях, много ги биваше, но Стан е може би най-добрият. И държи на думата си. Отвори ме в един петъчен ден и два месеца по-късно аз наистина бях почти като нов. Та ето това е историята с гърба на Райън. Просто имах късмета да се влюбя в хубаво момиче, което учеше за хирург.

— Съпругата ви е много способна и ерудирана жена — съгласи се Оуенс.

— А на вас ви се е сторила нахална — отбеляза Райън.

— Не, доктор Райън. Когато човек е в стрес, не е в най-добрата си форма. Освен това жена ви прегледа техни кралски височества на място, а за нас това беше от изключителна полза. Отказа да се отдели от вас, докато се намирахте под грижите на компетентни медицински лица. Човек едва ли може да я вини за такова нещо. Според нея процедурите по установяване на самоличността са малко дълги и съвсем естествено се тревожеше за вас. Можеше да бъдем по-експедитивни…

— Не трябва да се извинявате, сър. Баща ми беше полицай. Зная как стоят нещата. Разбирам, че сте имали проблеми с проучването ми.

— Малко повече от три часа — проблемът се дължеше на часовата разлика. Взехме паспорта от сакото ви, шофьорската ви книжка, на която за наша радост имаше снимка. Обадихме се на вашия аташе по правните въпроси около пет часа, а в Америка тогава е обед. Той се обади на службата на ФБР в Балтимор, които пък от своя страна се свързаха с канцеларията си в Анаполис. Идентифицирането е доста банален процес — най-напред е трябвало да намерят някой във вашата военноморска академия, който знае кой сте, кога сте дошли тук и така нататък. След това откриха пътническия агент, който е резервирал мястото ви в самолета и стаята в хотела. Друг агент на ФБР отиде в агенцията, където е регистрирана колата ви. Много от тези хора бяха излезли на обяд и предполагам, че с това загубихме около час. В същото време аташето изпрати запитване до морската пехота. За три часа получихме доста пълно описание за вас — включително и отпечатъците. Снехме отпечатъци от пръстите ви от пътните документи и от хотелската регистрация. Естествено, те съвпадаха напълно с отпечатъците от военното ви досие.

— Три часа?

„Тук е било вечер, а у дома — обед и са свършили всичко за три часа. По дяволите!“

— Докато се вършеха всички тези неща, трябваше няколко пъти да разпитваме жена ви, за да бъдем сигурни, че ни е разказала всичко, което е видяла…

— И всеки път тя ви е разказвала нещата точно по един и същи начин, нали? — попита Райън.

— Наистина — отговори Оуенс с усмивка. — Това е доста интересно.

Райън се усмихна.

— Не и за Кати. По отношение на някои неща, особено медицината, е истинска машина. Изненадан съм, че не ви е дала всичко и на фотолента.

— И тя каза същото — отговори Оуенс. — Снимките във вестниците са от японски турист — това е клише, нали? — с телеобектив от половината разстояние до следващата пряка. Предполагам, ще ви бъде интересно да узнаете, че в морската пехота имат много високо мнение за вас. — Оуенс погледна записките си. — Определен сте като първенец на класа в Куантико, а и докладите ви за годност са отлични.

— Значи имате достатъчно сведения, за да сте сигурни, че съм от добрите, нали?

— Убедени бяхме в това още от самото начало — каза Тейлър. — И все пак човек трябва да бъде внимателен в такива сложни случаи, а този беше много повече от сложен.

— Има обаче нещо, което ме притеснява — каза Джек. Притесняваха го повече неща, но мозъкът му работеше твърде бавно, за да може да подреди всичките.

— Кое е то? — попита Оуенс.

— По дяволите, какво правеха те — кралското семейство ли ги наричате? — на улицата само с един човек охрана. Чакайте малко. — Райън наклони глава. Продължи да говори много бавно, като се опитваше да подреди мислите си. — Тази засада е била планирана, не е било случайна среща. Но лошите ги хванаха в движение… Трябвало е да ударят точно определена кола на точно определено място. Някой е изчислил всичко. Тук трябва да са замесени повече хора, нали? — Райън не получи отговор. Това беше единственият отговор, от който се нуждаеше. — Някой с радио… тези типове трябва да са знаели, че колата идва, по кой маршрут ще тръгнат и точно кога колата ще навлезе в зоната на засадата. Но дори и тогава не би било твърде лесно, защото човек трябва да се притеснява и за преминаващите коли.

— Нали сте само историк, доктор Райън? — попита Ашли.

— В морската пехота ни учеха да правим засади. Ако искаш да направиш засада на определена цел… първо, трябва да разполагаш с разузнавателна информация, второ, трябва да си избереш терена, трето, изпращаш свои хора разузнавачи, за да ти кажат кога идва целта — това са най-основните изисквания. Защо тук — защо в парка „Сейнт Джеймс“, защо на улицата към двореца?

„Терористът е политическо същество. Целта и мястото се избират заради политическия ефект“ — каза си Райън.

— Не отговорихте на предишния ми въпрос. Това опит за убийство ли беше или за отвличане?

— Не сме напълно сигурни — отговори Оуенс.

Райън огледа гостите си. Току-що се беше докоснал до открит нерв.

„Обездвижиха колата с противотанкова граната, изстреляна от автомат, а и двамата имаха в себе си и ръчни гранати. Ако просто са искали да убият… гранатите биха разбили всяка броня на лека кола, защо изобщо трябва да използват автомати? Не, ако това беше чист опит за убийство, те нямаше да се бавят толкова време. Вие току-що ме избудалкахте, мистър Оуенс. Това съвсем определено си беше опит за отвличане и вие го знаете“

— А защо сте имали само един човек от охраната в колата? Трябва да пазите хората си по-добре.

„Какво каза Тони? Неофициално пътуване ли? Първото изискване за успешна засада е доброто разузнаване… Идиот такъв, не можеш да упорстваш за това!“

Полковникът разреши проблема вместо Джек.

— Е, вярвам, че огледахме нещата от всички страни. Вероятно ще се върнем утре сутринта — каза Оуенс.

— Как са терористите? Имам предвид оня, когото раних.

— Не желае да ни сътрудничи кой знае колко. Изобщо не говори с нас дори и за да ни каже името си. Позната история — винаги се повтаря, когато се занимаваме с такива като него. Успяхме да го идентифицираме преди няколко часа. Досега няма криминално досие. Фигурира като вероятен участник в два по-дребни случая, но нищо друго. Възстановява се доста бързо и след около три седмици — студено каза Тейлър — ще бъде изправен да отговаря и пред съд от дванадесет добри и верни мъже, ще бъде осъден и изпратен да прекара остатъка от живота си в затвор с максимално строг режим.

— Само три седмици ли? — попита Райън.

— Случаят е съвсем ясен — отговори Оуенс. — Имаме три снимки от нашия японски приятел, които показват как този момък държи пистолета си зад колата, а имаме и девет свидетели. Изобщо няма да се мотаем с него.

— И аз ще мога да присъствам, за да видя всичко — каза Райън.

— Разбира се. Вие ще бъдете най-важният ни свидетел, докторе. Чиста формалност, по е необходима. И нашият човек не се прави на луд, както оня, дето се опита да убие президента ви. Завършил с университет с отличие и е от добро семейство.

Райън поклати глава.

— Адска история, пали? Но повечето истински лоши типове са като него, нали?

— Запознат ли сте с тероризма? — попита Ашли.

— Просто съм чел някои неща — бързо отговори Райън.

„Сбърка. Джек. Прикрий грешката си.“

— Уилсън каза, че АОЪ са маоисти.

— Вярно с — потвърди Тейлър.

— Това наистина е шантава работа. По дяволите, дори китайците вече не са маоисти. Или поне не бяха, когато проверих за последен път. О, ами какво става със семейството ми?

Ашли се засмя.

— Време беше да попитате, докторе. Не можехме да ги оставим в хотела, нали? Разпоредено е да бъдат настанени на много сигурно място.

— Не се тревожете за тях — съгласи се Оуенс. — Те са в пълна безопасност. Имате думата ми.

— И къде точно се намират? — настоя да узнае Райън.

— Боя се, че това е въпрос, който има връзка с безопасността им — отговори Ашли. Тримата полицаи си размениха развеселени погледи. Оуенс погледна часовника си и се обърна към останалите.

— Е — каза той, като изключи касетофона, — повече не бива да ви притесняваме един ден след операцията. Вероятно ще се върнем да проверим някои подробности. За момента приемете благодарностите на Скотланд Ярд за това, че свършихте нашата работа.

— Мистър Уилсън докога ще бъде тук?

— За неопределено време. АОЪ вероятно ще се разсърдят — каза Оуенс. — И за пас ще бъде много неприятно, ако се опитат да посегнат на живота ви и ви заварят незащитен. Не е сигурно, но човек трябва да внимава.

— Ще свикна с това — съгласи се Райън. „Страхотна мишена съм тук, нали? Един третокласник може да ме убие с клечки от захарно петле.“

— Представители на пресата искат да се срещнат с вас — каза Тейлър.

— Възхитен съм. — „Само това ми липсва“, помисли си Райън. — Можете ли да ги задържите за малко?

— Лесна работа — обясни Оуенс. — Здравословното ви състояние не позволява среща. Но трябва да свикнете с тази мисъл. Сега сте известна личност.

— По дяволите! — изгрухтя Райън. — Обичам да съм незабележим.

„В такъв случай да си беше седял зад дървото, задника! Виж в какво се забърка!“

— Не можете безкрайно да отказвате срещата с тях — тихо каза Тейлър.

Джек изпусна дълга въздишка.

— Прав сте, разбира се. Но не днес. И утре е ден.

„Нека шумотевицата заглъхне малко“ — тъпо си помисли Райън.

— Човек не може винаги да бъде в сянка, доктор Райън — заяви Ашли, като се изправи. Останалите го последваха.

Полицаите и Ашли — Райън реши, че той е някакъв шпионин, разузнавач или контраразузнавач — се сбогуваха. Уилсън влезе в стаята, последван от Китиуейк.

— Измориха ли ви? — попита сестрата.

— Мисля, че ще оцелея — позволи си да се пошегува Райън. Китиуейк пъхна термометър в устата му, за да бъде сигурна.

Четиридесет минути след като полицаите си бяха тръгнали, Райън щастлив пишеше на компютъра си, като преглеждаше бележките си и приготвяше нов екземпляр. Често съпругата му го обвиняваше, че когато чете, а още по-лошо, когато питие, той не забелязва нищо дори и светът да загива. Това не беше съвсем вярно. С края на очите си Джек забеляза как Уилсън скочи и застана „мирно“, но продължи, докато не дописа абзаца. Когато вдигна поглед, видя, че новите му посетители са Нейно Величество кралицата на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия и съпругът й, Единбургският херцог. Първото свързано нещо, което премина през съзнанието му, беше една мислена ругатня, защото никой не го беше предупредил. Втората мисъл — че сигурно изглежда доста смешен с позейналата си уста.

— Добро утро, доктор Райън — поздрави с приятен глас кралицата. — Как се чувствате?

— Ъъ, много добре, благодаря, ъъ, Ваше Величество, ъъ, седнете, моля.

Райън се опита да се изправи в леглото си, но му попречи остра болка в рамото. От друга страна, му напомни, че наближава времето за лекарствата.

— Не искаме да ви се натрапваме — каза тя. Но Райън почувства, че тя не желае да си тръгне. Трябваше му само секунда, за да реши какво да отговори.

— Ваше Величество, посещение на държавен глава едва ли може да бъде определено като натрапване. Ще ви бъда особено благодарен за компанията.

Уилсън се засуети да донесе два стола и извинявайки се, излезе от стаята.

Кралицата беше облечена в костюм с цвят на праскова, с изящна простота на линията. Трябва да е отворил значителна празнина дори в нейния бюджет за дрехи. Херцогът беше в тъмносин костюм и едва сега Райън проумя защо жена му държи да си купи някои дрехи оттук.

— Доктор Райън — каза кралицата с официален тон, — от наше име и от името на хората си желаем да ви изкажем най-дълбока благодарност за това, което направихте вчера. Дължим ви много.

Райън поклати сериозно глава. Чудеше се колко ли ужасно изглежда.

— Що се отнася до мен, мадам, аз се радвам, че можах да помогна. Но истината е, че не съм направил чак толкова много. Всеки би направил същото. Просто съвсем случайно бях най-близо.

— От полицията казват друго — отбеляза херцогът. — А и след като самият аз отидох да разгледам мястото, съм склонен да се съглася с тях. Боя се, че сте герой независимо дали това ви харесва или не. — Джек си спомни, че този човек е бил професионален офицер от флотата — вероятно добър офицер. Изглеждаше такъв.

— Защо го направихте, доктор Райън? — попита кралицата.

Отблизо наблюдаваше лицето му.

Джек направи бързо предположение:

— Извинете, мадам, но ме питате защо рискувах или защо един американец от ирландски произход би поел този риск? — Джек все още подреждаше мислите си и ровеше из паметта си. „Защо го направи? Ще разбереш ли някога?“ Разбра, че не е сбъркал с въпроса си към кралицата, и бързо продължи:

— Ваше Величество, аз не мога да обсъждам вашия проблем с Ирландия. Аз съм американски гражданин и страната ми си има достатъчно свои проблеми, за да е необходимо да се рови в чужди. Там, откъдето идвам, ние — американците от ирландски произход — живеем много добре. Сред нас има хора от всякакви професии — бизнес, политика, но все още типичният американец от ирландски произход е обикновен полицай или пожарникар. Една трета от кавалерията, която е спечелила битката за Запада, е била съставена от ирландци и все още има доста такива като мен в униформа — особено в морската пехота. Половината от служителите на ФБР живееха в моя стар квартал. Носеха имена като Тъли, Съливан, О’Конър и Мърфи. Баща ми прекара половината от живота си като офицер от полицията, а свещениците и монахините, които са ме възпитавали, бяха предимно ирландци. Разбирате ли какво искам да кажа, Ваше Величество? В Америка ние сме силите на закона, лепилото, което крепи обществото — и какво се получава в резултат на това? В наше време най-известните ирландци са маниаците, които поставят бомби в паркирани коли, или убийци, които избиват хора, за да направят някакво политическо изявление. Не харесвам това и зная, че баща ми също не би го харесал. Той прекара целия си трудов живот, хващайки такива животни от улицата и затваряйки ги в клетки, където им е мястото. Доста усилено сме работили, за да бъдем там, където се намираме сега, и е трудно да бъдем щастливи, ако ни смятат за родственици на терористите. — Джек се усмихна. — Мисля, че мога да разбера как се чувстват италианците, когато се заговори за мафията. Както и да е, аз не мога да кажа, че вчера всичко това премина като на парад през главата ми, но разбрах какво ставаше. Не можех просто да си стоя там като чучело и да допусна пред очите ми да бъде извършено убийство, без да направя нещо. Имах възможност и се възползвах от нея.

— Така значи. Как да ви възнаградим?

— Да ме възнаградите ли, мадам? — Райън поклати глава. — Много ви благодаря, но не е необходимо. Радвам се, че можах да помогна. Това е достатъчно.

— Не, доктор Райън, не е достатъчно. Едно от хубавите неща на това да бъдеш кралица е, че ти е позволено да оцениш една похвална постъпка и да я възнаградиш по подобаващ начин. Носителят на короната не може да бъде неблагодарен. — Очите й блестяха от някаква нейна шега. Райън установи, че е запленен от човечността на тази жена. Беше чел, че някои хора я смятат за не съвсем интелигентна. Вече знаеше, че са далеч от истината. Зад очите й се криеше пъргав ум, съчетан с живо остроумие. — Ето защо решихме, че ще ви бъде дадено званието Рицар-командор на Викторианския орден.

— Какво… ъ, извинете, мадам. — Райън премигна няколко пъти, докато проумее това, което беше чул.

— Викторианският орден съществува отскоро и е предназначен за награждаване на хора, които са оказали лична услуга на притежателя на короната. Вие сте достоен за него. Това е първият случай от много години, когато наследникът на трона е бил спасен от почти сигурна смърт. За вас като историк може да е интересно да знаете, че повечето от нашите учени имат разногласия относно времето, когато се е случил предишният прецедент — във всеки случай от днес нататък вие ще бъдете известен като сър Джон Райън.

Джек отново си помисли, че трябва да изглежда много смешен с отворена уста.

— Ваше Величество, законите на Америка…

— Знаем — спокойно го прекъсна тя. — Още днес министър-председателят ще обсъди това с вашия президент. Вярваме, че е оглед особения характер на случая, както и в името на американско-британските взаимоотношения въпросът ще бъде разрешен по приятелски начин.

— Има достатъчно прецеденти — продължи херцогът. — След Втората световна война няколко американски офицери получиха подобно признание. Например вашият адмирал от флотата Нимиц[5] стана рицар-командор заедно с генералите Айзенхауер[6], Брадли[7], Патън[8] и някои други. За целите на американското законодателство званието вероятно ще бъде считано за почетно, по за нашите цели ще бъде съвсем истинско.

— Ами… — Райън се чудеше какво да каже. — Ваше Величество, доколкото това не е в конфликт с нашите закони, за мен ще бъде голяма чест да приема.

Кралицата се усмихна лъчезарно.

— Е, в такъв случай въпросът е разрешен. Сега да ви попитам как се чувствате — как наистина се чувствате?

— Имал съм и по-лоши моменти, мадам. Нямам оплаквания. Само ми се иска да бях се движил малко по-бързо.

Херцогът се усмихна.

— Това, че сте ранен, ви прави още по-голям герой — няма нищо по-добро от малко драма.

„Особено ако рамото е на някой друг, милорд херцог“ — помисли си Райън. Сети се за нещо:

— Извинете, но това рицарско звание не означава ли, че жена ми трябва да се нарича…

— Лейди Райън? Разбира се — каза кралицата и отново му отпрати красивата си като новогодишна елха усмивка.

Джек се усмихна широко:

— Знаете ли? Когато напуснах Мерил Линч, бащата на Кати беше пощурял… беше ми много ядосан и каза, че от мен никога няма да стане нищо, след като съм се захванал да пиша исторически книги. Това може би ще промени мнението му. — Беше сигурен, че Кати не би имала нищо против титлата Лейди Райън. Не. Не би имала абсолютно нищо против.

— Не беше толкова лошо в края на краищата, нали?

— Не, сър. Извинете ме, ако съм създал грешно впечатление. Боя се, че ме изненадахте малко. — Райън поклати глава. „Цялата тая проклета история ме изненадва доста.“ — Мога ли да ви задам един въпрос, сър?

— Разбира се.

— Полицията не ми казва къде се намира семейството ми. — Това предизвика чистосърдечен смях. Кралицата отговори:

— Полицията е на мнение, че съществува опасност от отмъщение спрямо вас или спрямо вашето семейство. По тази причина беше решено те да бъдат преместени на по-сигурно място. При дадените обстоятелства решихме, че лесно могат да се нанесат в двореца — това беше най-малкото, което можехме да направим. Когато тръгнахме насам, жена ви и дъщеря ви спяха дълбоко и наредихме да не бъдат безпокоени.

— В двореца?

— Имаме достатъчно място за гости, уверявам ви — отново отговори кралицата.

— О, господи!

— Възразявате ли? — попита херцогът.

— Дъщеря ми, тя…

— Оливия? — изненадано попита кралицата. — Тя е едно прекрасно дете. Когато я видяхме снощи, тя спеше като ангел.

— Сали. Оливия беше поднесено като предложение за сключване на примирие със семейството на Кати, но без успех. То беше името на баба й. Тя е малък ангел, когато спи, но когато е будна прилича по-скоро на миниураган и много я бива да чупи всякакви неща. Особено ценности.

— Какви ужасни неща говорите! — Нейно Величество се престори на шокирана. — Това прекрасно момиченце. Полицаите ми казаха, че е разбивала сърца снощи в Скотланд Ярд. Боя се, че преувеличавате, сър Джон.

— Да, мадам. — Няма смисъл да се спори с кралица.

[1] База за подготовка на кадри за морската пехота на САЩ. — Б.пр. ↑

[2] Пристанище в Южна Англия. — Б.пр. ↑

[3] В САЩ живеят около 40 милиона американци от ирландски произход. — Б.пр. ↑

[4] Снимка на гръбначния стълб. — Б.пр. ↑

[5] Честър Уилиям Нимиц (1885–1966) — американски адмирал, командващ Тихоокеанския флот през Втората световна война. — Б.пр. ↑

[6] Дуайт Дейвид Айзенхауер (1890–1969) — американски генерал. 34-и президент на САЩ. — Б.пр. ↑

[7] Джейм Л. Брадли (1891–1957) — генерал-лейтенант, командвал през войната 96-а пехотна дивизия. — Б.пр. ↑

[8] Джордж Смит Патън (1885–1945) — американски генерал, развил танковите бойни действия като допълнение към бронекавалерийските войски през Втората световна война. — Б.пр. ↑

3.

ЦВЕТЯ И СЕМЕЙСТВА

Уилсън грешеше в преценката си. Бягството трая по-дълго, отколкото мислеха в Скотланд Ярд. На шестстотин мили оттук самолет на компанията „Сабена“ кацаше в околностите на Корк[1]. Пътникът, заемащ място 23-D в самолета „Боинг-737“, беше напълно невзрачен: с не много късо подстригана пясъчноруса коса, облечен като изпълнителен директор от средно ниво в спретнат, но поизмачкан костюм. Създаваше впечатлението за човек, прекарал дълъг работен ден и спал твърде малко, преди да хване самолета за дома. Личеше си, че е пътувал много и носеше само един сак. Ако го попитате, той можеше да ви затрупа с информация за продажбите на риба на едро, говорейки с акцент от югоизточна Ирландия. Можеше да променя акцентите с такава лекота, с каквато някои хора сменят ризите си — това беше полезно умение, тъй като екипите от телевизионните новини бяха направили речта на родния му Белфаст известна по целия свят. По време на полета той чете „Лондон таймс“, а съседите му по място, както и останалите пътници в самолета, обсъждаха историята на първата страница.

— Това наистина е ужасно нещо — беше се съгласил той с човека на място 23-Е — белгийски търговец на металорежещи машини, който не би могъл да знае, че това събитие с ужасно и по други причини.

Месеците, прекарани в планиране, усърдно събираната разузнавателна информация, репетициите, провеждани право под носа на британците, трите маршрута за оттегляне, хората с радиотелефоните — всичко нахалост заради оня проклет натрапник. Разгледа снимката на предната страница.

„Кой си ти, янки? — питаше се той. — Джон Патрик Райън. Историк — проклет академик! Бивш морски пехотинец — Не се съмнявам, че един проклет морски пехотинец ще си завре носа там, където не му е работата. Джон Патрик Райън. Ти си проклет католик, нали? Е. Джони почти успя да ти види сметката… Жалко за Джони. Свестен мъж беше Джони, сигурен, обичаше пушките и беше верен на каузата.“

Накрая самолетът спря до ръкава за слизане. Стюардесата отвори предната врата и пътниците станаха, за да свалят чантите си от багажните рафтове на тавана. Той взе своята и се присъедини към движещите се напред хора. Опитваше се да гледа философски на нещата. В продължение на една година, през която беше „играч“, беше виждал много акции, провалили се по най-абсурдни причини. Но тази беше толкова важна. Толкова много планиране. Поклати глава и пъхна вестника под мишницата си. „Просто ще трябва да опитаме отново, това е всичко. Можем да си позволим да бъдем търпеливи.“ Казваше си, че един неуспех няма голямо значение за великия замисъл на нещата. Този път противниковата страна бе имала шанс. „Ние трябва да имаме щастие само веднъж.“ Хората в затвора не бързаха за никъде.

„Ами какво става с Шон? Сгрешихме, че го взехме със себе си. Той беше помагал при изготвянето на плана още от самото начало. Шон знае много неща за организацията. — Той отхвърли тази мисъл, когато слезе от самолета. — Шон не би проговорил никога. Не и той, защото неговото момиче е в гроба заради заблудения куршум на един войник“

Разбира се, никой не го посрещна. Останалите, които участваха в операцията, вече се бяха върнали, а оборудването им беше почистено от отпечатъци и захвърлено по боклукчийски кофи. Единствен той рискуваше да бъде разпознат, но беше сигурен, че онзи Райън не е успял да види добре лицето му. Отново се опита да си припомни, за да се увери напълно. Не. Изненадата и болката, които беше видял в лицето му. Американецът не може да е видял много — в противен случай снимката му щеше вече да бъде във вестниците — с рошавата перука и фалшивите очила.

Излезе от сградата на терминала и отиде на паркинга. Преметнал през рамо пътническа чанта, ровеше из джобовете си, за да намери ключовете, които бяха задействали детектора за метални предмети на брюкселското летище. Какъв майтап! За първи път през този ден се усмихна. Беше ясен слънчев ден, поредната великолепна ирландска есен. Подкара беемвето си, което беше на една година — в края на краищата човек, представящ се за бизнесмен, трябва да го прави докрай, — по пътя към скривалището си. В главата му вече се оформяха още две операции. И двете изискваха много време, но той разполагаше с неограничено.

Лесно се познаваше кога е наближило времето за поредната доза болкоуспокояващо. Райън несъзнателно свиваше ръката си, подала се от гипса. Това не облекчаваше болката му, но, изглежда, я изместваше при всяко незначително движение на мускулите и сухожилията. Колкото и да се опитваше да се освободи от болката, не успяваше и не можеше да мисли за нищо друго. Джек си припомни всички филми, в които детективът или героят, простреляни в рамото, винаги се възстановяваха преди края. Човешкото рамо, или поне неговото, беше съставено от здрав набор кости, които куршумите — един куршум — можеше да счупят съвсем лесно. Когато наближаваше време за лекарството, той усещаше как ръбчетата на счупените му кости се търкаха едно в друго при дишане. Дори и нежното натискане на клавишите на компютъра с пръстите на дясната ръка пораждаше спазъм, който на вълни преминаваше през тялото му и се забиваше в болното му рамо. Наложи се да спре да пише. Погледна часовника си — за първи път му се искаше Китиуейк да се появи със следващата доза химическо блаженство.

Това трая, докато не си припомни страха. Болката от ранения гръб беше превърнала първата седмица от престоя му в Бетесда в истински ад. Знаеше, че сегашната травма бледнее в сравнение с предишната, но тялото не помни болките, а рамото го болеше тук и сега. Насили се да си припомни как количествата болкоуспокояващи бяха направили болката в гърба му почти поносима… само дето лекарите бяха малко по-щедри с неговите дози. Райън се страхуваше повече от излизането от морфиновото опиянение, отколкото от болката. Цяла седмица беше продължил копнежът, който, изглежда, изтегляше цялото му тяло в някакво широко и празно пространство, някъде, където неговата личност откриваше, че е сама и се нуждае от… Райън поклати глава. Болката се разля по лявата ръка и рамото и той се насили да я приеме. „Няма да преминавам отново през оня ад. Никога вече.“

Вратата се отвори. Не беше Китиуейк — до лекарството оставаха още четиринадесет минути, а при предишното отваряне на вратата Райън беше забелязал отвън някаква униформа. Сега беше сигурен. Влезе един униформен офицер на около тридесет години. Внесе кошница е цветя. След него вървеше друг, също така натоварен офицер. Първата кошница, украсена с панделка в червено и златисто, беше от морската пехота, а втората — от американското посолство.

— Има още много, сър — каза единият.

— Стаята не е чак толкова голяма. Можете ли да ми дадете поздравителните картички и да разпратите цветята по другите стаи? Сигурен съм, че има хора, които ще ги харесат. — Пък и на кого му се живее в оранжерия? След десет минути Райън разполагаше с купчина картички, бележки и телеграми. Откри, че като чете чуждите думи, блокира болките в рамото си по-успешно, отколкото ако чете своите собствени.

Китиуейк пристигна. Хвърли бегъл поглед на цветята, преди да даде лекарството на Райън, и излезе, без да каже нито дума. След пет минути той разбра защо.

Следващият му посетител беше Уелският принц. Уилсън отново скочи и застана мирно и Джек се запита дали коленете му вече не се уморяват от това. Лекарството започваше да му действа. Болката в рамото изчезваше, но заедно с това усети леко главозамайване като от няколко напитки. Може би това беше отчасти причината за поведението му по-нататък.

— Здравейте — усмихна се Джек. — Как сте, сър?

— Добре, благодаря. — Получената в отговор усмивка не съдържаше никакъв ентусиазъм. Принцът изглеждаше много уморен, тънкото му лице сякаш се беше удължило с два-три сантиметра, а в очите му се долавяше тъга. Раменете му бяха увиснали в скромния сив костюм.

— Няма ли да седнете, сър? — покани го Райън. — Изглеждате така, сякаш сте прекарали по-тежка нощ, отколкото аз.

— Да, благодаря ви, доктор Райън. — Направи нов опит да се усмихне. Не успя. — А вие как сте?

— Сравнително добре, Ваше Височество. А как е жена ви… извинете ме, как е принцесата?

Принцът намираше трудно думите и се смущаваше да погледне Райън в очите.

— И двамата съжаляваме, че тя не можа да дойде с мен. Все още е потресена — в състояние на шок, смятам. За нея това беше… много тежко преживяване.

„Мозък, пръснат върху лицето й. Предполагам, че това наистина може да бъде наречено тежко преживяване.“

— Видях я. Разбирам, че никой от вас не е бил наранен, слава богу. Предполагам, че детето ви също не е било наранено.

— Да, и всичко това благодарение на вас, докторе.

Джек се опита отново да вдигне рамото си. Този път не болеше чак толкова.

— Радвам се, че мога да помогна, сър — само ми се ще да не бяха ме улучили. — Опитът му да се покаже веселяк се провали. Беше казал нещо неподходящо, нещо не на място. Принцът погледна към Джек с любопитство, но след миг очите му отново помръкнаха.

— Всички ние щяхме да бъдем избити, ако не бяхте вие… и от името на семейството ми, и от мое име… е, благодаря ви. Недостатъчно е да казвам само това — продължи Негово Височество, след това отново се запъна и опита да намери нови думи. — Но мога да направя само толкова. Като стана дума, вчера също не можах да направя много — завърши той и загледа мълчаливо долния край на леглото.

„Аха! — помисли си Райън. Принцът стана и понечи да си тръгне. — Какво да правя сега?“

— Сър, седнете и нека поговорим за минутка, съгласен ли сте?

Негово Височество се обърна. За момент изглеждаше така, сякаш имаше намерение да каже нещо, но умореното му лице промени израза си и той се извъртя.

— Ваше Височество, наистина мисля… — Никакъв резултат. „Не мога да го оставя да си иде ей така. Да, ако добрите маниери не вършат работа…“ Гласът на Джек стана остър: — Спрете! — Принцът се обърна, истински изненадан. — Седнете, по дяволите! — Райън посочи към стола. „Поне привлякох вниманието му. Чудя се дали могат да отнемат рицарски звания…“

Сега принцът се изчерви и това придаде на лицето му живот, който му липсваше. Поколеба се за момент, а след това седна с нежелание.

— Сега — разгорещено започна Райън, — мисля, че зная какво ви притеснява, сър. Чувствате се зле, защото вчера не изиграхте нещо в стила на Джон Уейн[2] и не се справихте сам с тези стрелци, нали така?

Принцът нито кимна с глава, нито даде някакъв отговор, но мъката в очите му говореше достатъчно.

— О, глупости! — изпръхтя Райън. Застаналият в ъгъла Тони Уилсън побледня като призрак. Райън не можеше да му се сърди за това.

— На вас ви трябва по-добра обстановка… сър — забързано допълни Райън. — Били сте във военно училище, нали? Обучили сте се като пилот, скачали сте с парашут от самолети и дори сте командвали кораб?

Получи кимване в отговор. Време е да настъпи.

— В такъв случай нямате никакво оправдание. Би трябвало да имате много повече разум, за да мислите така! Не сте толкова тъп, нали?

— Какво точно искате да кажете?

„Нотка на гняв. Добре“ — помисли си Райън.

— Помислете. Обучен сте да обмисляте подобни неща, нали? Нека разгледаме критически упражнението. Да изследваме вчерашната ситуация. Вие бяхте хванат натясно в спряла кола, а отвън има двама от лошите с автомати. Колата е бронирана, но вие сте в безизходица. Какво можете да направите? Според мен вие сте имали избор само между три неща. Първо: да се вцепените, да си седите и да се напикаете. По дяволите, повечето нормални хора биха направили точно това при подобна изненада. Вероятно това е нормална реакция. Но вие не го направихте. Второ: можехте да опитате да излезете от колата и да направите нещо, нали?

— Да, така трябваше да постъпя.

— Грешите! — Райън поклати категорично глава. — Съжалявам, сър, но това наистина не е добра идея. Човекът, когото съборих, чакаше да направите точно това. Можел е да вкара деветмилиметров куршум в главата ви преди още да стъпите на асфалта с двата си крака. Вие изглеждате в доста добра форма. Вероятно тичате бързо — но никой не е надбягал куршум, сър! Този избор е щял да ви погуби, а с това и останалите членове на семейството ви. Трето: вашият последен избор. Стискате зъби и се молите войската да пристигне навреме. Знаете, че се намирате близо до дома. Знаете, че наоколо има полицаи и войници. Следователно знаете, времето е на ваша страна, ако оцелеете още няколко минути. През това време защитавате семейството си възможно най-добре. Сваляте ги на пода на колата и ги покривате с тялото си, така че терористите могат да стигнат до тях единствено през вас. И точно това направихте вие, приятелю. — Райън замълча за миг, за да може принцът да обмисли казаното.

— Вие постъпихте точно както трябва, по дяволите! — Райън се наведе напред дотолкова, че болката в рамото му го накара да изохка и да се облегне отново. Обезболяващото лекарство не беше чак толкова ефикасно.

— Господи, как боли! Вижте какво, сър. Били сте там, хванат натясно и с няколко калпави алтернативи. Но вие използвахте главата си и избрахте най-добрата. От моя гледна точка се вижда, че не е имало по-разумна постъпка. Затова няма нищо, повтарям, нищо, което да ви кара да се чувствате зле. А ако не ми вярвате, питайте Уилсън. Той е полицай.

Принцът обърна глава.

Офицерът от групата за борба с тероризма се изкашля.

— Извинете, Ваше Кралско Височество, но доктор Райън е напълно прав. Обсъждахме това… тези проблем вчера и стигнахме до същото заключение.

Райън погледна към полицая.

— Вашите хора колко време разискваха проблема, Тони?

— Може би десет минути — отговори Уилсън.

— Това са шестстотин секунди, Ваше Височество. А вие е трябвало да мислите и действате в разстояние на колко? Пет? Може би три? Не е много време човек да вземе решение, от което зависи животът му, пали? Мистър, искам да ви кажа, че реагирахте твърде добре. Цялото това обучение, което сте получили, си е казало своето. И ако вие оценявахте постъпката на друг, щяхте да кажете същото, което казаха Тони и приятелите му.

— Но пресата…

— О, пресата да върви на майната си! — рязко отговори Райън, като се чудеше дали не е попрекалил. — Какво разбират репортерите? Те не правят нищо в края на краищата, те само докладват какво вършат други хора. Вие можете да карате самолети, скачали сте от тях — а мен летенето ме плаши до смърт. Аз дори и не искам да мисля за скачане от самолет. Вие сте командвали и кораб. Освен това яздите кон и продължавате да се опитвате да си счупите врата и най-после сте баща и имате свое дете, нали? Това не стига ли, за да докажете на света, че не сте шубелия? Вие не сте някакво тъпо хлапе, сър. Вие сте обучен професионалист. Започнете да действате като такъв.

Джек виждаше, че принцът мисли над всичко, което той му говори. Сега седеше малко по-изправен. Усмивката, която се появи на устните му, беше сдържана, но зад нея сега се криеше известна доза увереност.

— Не съм свикнал да ми говорят така разпалено.

— В такъв случай заповядайте да ми отсекат главата — усмихна се Райън. — Стори ми се, че имате нужда от известно разясняване — но най-напред трябваше да привлека вниманието ви, нали? Няма да се извиня, сър. Вместо това ще ви запитам защо не погледнете в онова огледало там. Обзалагам се, че човека, когото ще видите, изглежда по-добре от човека, който се бръсна тази сутрин.

— Наистина ли вярвате в това, което ми казахте?

— Разбира се. Само трябва да погледнете на случилото се отстрани, сър. Проблемът ви от вчера е по-труден от всички упражнения, които съм преминал в Куантико, но се справихте без страх. Чуйте, ще ви разкажа нещо. През първия си ден в Куантико, първия ден от курса за офицери… Строяват ни и се запознаваме с нашия строеви инструктор, сержант Уили Кинг — огромен чернокож мъж. Викахме му Сина на Конг. Както и да е. Той ни поглежда и казва: „Сладурчета, за вас имам добра и лоша новина. Добрата новина е, че ако докажете, че сте достатъчно добри, за да издържите този курс, няма да се налага да доказвате нищо друго през целия си живот.“ След няколко секунди продължава: „Лошата новина е, че трябва да го докажете на мен!“

— Вие сте били номер едно в класа си — каза принцът. Дори той беше информиран.

— В този клас бях трети. Класирах се първи в курса за офицери по-късно. Да, добре се оправях. Този курс беше страхотно труден. Единственото лесно нещо там беше спането — към края на деня заспивахме без проблеми. Но Сина на Конг беше почти прав. Ако човек издържи в Куантико, знае, че е направил нещо. След това за мен оставаше да докажа само едно нещо, с което морската пехота нямаше нищо общо. — Райън замълча за момент. — Тя се казва Сали. Но както и да е, вие и семейството ви сте живи, сър. Окей, помогнах ви — но вие също си помогнахте. И ако някой репортер всезнайко казва друго, вие все още имате Лондонската кула[3], нали? Спомням си онези вестникарски глупости за жена ви от миналата година. По дяволите, ако някой беше казал нещо за Кати, щях да го накарам да запее друга песен.

— Да запее друга песен ли? — попита Негово Височество.

— Няма да му е леко! — засмя се Райън. — Предполагам, че това е един от проблемите на важните личности — не могат да отговорят на нападки. Лошо. Хората от вестникарския бизнес могат да имат малко по-добри обноски, а хората, заети във вашия бизнес, имат право на малко личен живот.

— А какво да кажем за вашите маниери, сър Джон? — този път усмивката му беше истинска.

— Mea maxima culpa[4], милорд принце, тук ме хванахте натясно.

— И все пак ние може би нямаше да сме тук, ако не бяхте вие.

— Не можех да стоя там и да гледам как убиват хора. Ако обърнем нещата, аз съм сигурен, че и вие бихте направили същото.

— Наистина ли мислите така? — Негово Височество беше изненадан.

— Сър, шегувате ли се? Ако някой е толкова откачен, че да скочи от самолет, той е достатъчно откачен да направи куп други неща.

Принцът стана и отиде до огледалото на стената. Пролича си, че харесва отражението в него.

— Е — промълви той. Обърна се и изрази и последното съмнение в себе си: — А ако вие бяхте на мое място?

— По всяка вероятност просто щях да се напикая — отговори Райън. — Но вие имате едно преимущество пред мен, сър. Вие сте обмисляли този проблем в продължение на години, нали? По дяволите, вие практически сте израснали с него, а сте ходили и на основно обучение в Кралската морска пехота може би.

— Да, така е.

Райън кимна.

— Окей, значи вие сте обмислили вариантите предварително, нали? Онези ви изненадаха, но обучението си личи. Справихте се добре. Честно. Седнете и може би Тони ще ни налее по чашка кафе.

Уилсън се подчини, макар да беше ясно, че се чувства неловко да стои близо до престолонаследника. Уелският принц сръбна от кафето си, докато Райън запали една от цигарите на Уилсън. Негово Височество го погледна неодобрително.

— Това е вредно, да знаете — каза той.

Райън се засмя.

— Ваше Височество, откакто съм в тази страна, за малко не бях прегазен от двуетажен автобус, някакъв маоист едва не ми пръсна черепа, а след това един от вашите войници в червени униформи щеше да ме направи на шиш кебап. — Райън размаха цигарата във въздуха. — Това е най-безопасното проклето нещо, което правя, откакто съм тук! Що за отпуск.

— Имате право — призна принцът, — а и великолепно чувство за хумор, доктор Райън.

— Предполагам, че валиумът, или каквото ми дават, помага. И името ми е Джек — Той протегна ръка. Принцът я пое.

— Имах възможността да се запозная със съпругата ви и дъщеря ви вчера, когато бяхте в безсъзнание. Разбрах, че съпругата ви е отличен лекар. А малката ви дъщеричка просто е прекрасна.

— Благодаря. Харесва ли ви да бъдете татко?

— Първия път, когато човек държи новороденото си дете…

— Да — каза Джек. — Това е то, сър. — Рязко спря да говори.

„Хоп — помисли си Райън. — Бебе на четири месеца. Ако отвлекат принца и принцесата, е, никое правителство няма да се огъне пред терористите. Политиците и полицията трябва да имат план за действие в подобна ситуация, нали? Биха разградили града тухла по тухла, но не биха искали — и не биха могли — да водят преговори и това просто е лош късмет за възрастните, но малкото бебе… по дяволите, имали са за какво да се захванат! Що за хора биха…“

— Копелета… — промълви на себе си Райън. Уилсън пребледня, но принцът разбираше какво мисли Джек.

— Моля?

— Те не се опитваха да ви убият. По дяволите, обзалагам се, че вие дори не сте били реалната цел… — Райън бавно поклати глава. Започна да напряга паметта си, за да си припомни данни за АОЪ. Нямаше много информация — във всеки случай тази група не беше в центъра на вниманието му — няколко откъслечни парчета съмнителни доклади от разузнаването, примесени е голяма доза чисти предположения. — Обзалагам се, че изобщо не са искали да ви убият. И когато сте покрили е тяло жена си и детето, сте провалили плана им… може би или може би вие просто… да, може би сте им поставили пречка, която малко ги е задържала.

— Какво искате да кажете? — попита принцът.

— Проклетите лекарства забавят мозъка — каза Райън най-вече на себе си. — Полицията каза ли ви какво са целели терористите?

Негово Височество се надигна:

— Не мога…

— И не е необходимо — прекъсна го Райън. — Казаха ли ви, че това, което направихте, определено — определено — спаси живота на всички вас?

— Не, но…

— Тони?

— Казаха ми, че си много умен човек, Джек — отговори Уилсън. — Боя се, че не мога да коментирам повече. Ваше Кралско Височество, доктор Райън може би е прав в оценката си.

— Каква оценка? — озадачен попита принцът.

Райън обясни. Трябваха му само няколко минути. — Как стигна до това заключение, Джек?

Мисълта на Райън все още беше заета с хипотезата.

— Сър, аз съм историк. Моята работа е да разбирам нещата. Преди това бях борсов посредник и правех същото. Не е толкова трудно, след като се размисли човек. Човек търси очевидните нелогичности и след това се опитва да разбере защо всъщност не са нелогични — заключи той. — Това са просто мои разсъждения, но мога да се обзаложа, че колегите на Тони работят в същата посока.

Уилсън не каза нищо. Прокашля се, което беше достатъчен отговор.

Принцът погледна в чашката си за кафе. Лицето му беше като на човек, който се е избавил от изпитван страх и срам. Сега обмисляше гневно онова, което би могло да стане.

— Е, имаха възможност, нали?

— Да, сър. Предполагам, че ако се опитат отново, ще им бъде много по-трудно. Нали, Тони?

— Сериозно се съмнявам, че ще опитат отново — отговори Уилсън. — Ние би трябвало да получим доста добра разузнавателна информация от този случай. АОЪ прекрачиха една невидима линия. От политическа гледна точка успехът можеше да затвърди позициите им, но не успяха, нали? Това ще им навреди. Ще навреди на подкрепата от обществеността. Някои от хората, които ги познават, ще решат да проговорят. Не пряко на нас, разбира се, но част от думите им ще стигнат и до нас. Бяха измет преди, сега ще бъдат още повече.

„Дали ще си вземат поука? — почуди се Райън. — Ако е така, какво ще е това, което са научили? Ето ти въпрос.“ Джек знаеше, че има само два възможни отговора на този въпрос и те бяха диаметрално противоположни. Отбеляза си, че когато се прибере у дома, ще следи какво става по този въпрос. Това не беше просто академично упражнение. Доказваше го дупката в рамото му.

Принцът стана.

— Трябва да ме извиниш, Джек. Боя се, че ми предстои доста тежък ден.

— Отново навън, а?

— Ако се скрия, значи онези са победили. Сега разбирам това по-добре, отколкото преди да вляза тук. Това е още нещо, за което имам да ти благодаря.

— Рано или късно щяхте да го проумеете и сам. По-добре рано, нали?

— Ние трябва да се виждаме по-често.

— Ще се радвам, сър. След като прекарам известно време тук, разбира се.

— Скоро излизаме от страната — вдругиден. Официално посещение на Нова Зеландия и Соломоновите острови. Може и да сте си отишли, докато се върнем.

— Жена ви може ли да пътува, Ваше Височество?

— Така мисля. Лекарят каза, че най-доброто за нея е промяна на обстановката. Преживя голяма неприятност — завърши с усмивка той, — но смятам, че на мен ми беше по-тежко.

„Вярвам, че е така — помисли си Райън. — Тя е млада и ще се възстанови бързо, но поне ще запомни и нещо добро. Да застанеш срещу куршумите, за да защитиш семейството си — това заздравява взаимоотношенията.“

— Дявол да го вземе, сър, съвсем сигурно тя знае, че я обичате.

— Аз наистина я обичам — сериозно отговори принцът.

— Това често е причината хората да се женят, сър — отговори Джек. — Дори и обикновените хора като нас.

— Ти си нахален човек, Джек.

— Простете ми — ухили се Райън. Принцът също.

— Не, не си такъв. — Негово Височество протегна ръка. — Благодаря за всичко, сър Джон.

Райън го изгледа как излиза с пъргави стъпки и изправен гръб.

— Тони, знаеш ли каква е разликата между него и мен? Аз мога да кажа, че съм бил морски пехотинец, и толкова. А бедният принц трябва да доказва това всеки ден на всеки срещнат. Предполагам, че човек трябва да прави точно това, когато през цялото време е център на общественото внимание. — Джек поклати глава. — Никакви пари не са в състояние да ме накарат да върша неговата работа.

— Той е роден за нея — каза Уилсън.

Райън се размисли.

— Ето една голяма разлика между моята и твоята страна. Вие мислите, че хората са родени за нещо. Ние знаем, че те трябва да узреят за това нещо. Има разлика, Тони.

— Е, Джек, сега ти си част от всичко тук.

— Мисля, че трябва да тръгвам. — Дейвид Ашли погледна телекса в ръката си. Беше притеснен от това, че се обръщаха към него по име. ИРА знаеше кой е той, знаеше, че е изпълнителният офицер от службата за сигурност, натоварен със случая. „По дяволите, как разбраха това?“

— Съгласен съм — отговори Джеймс Оуенс. — Ако изгарят от нетърпение да разговарят с нас, може би искат да ни кажат нещо полезно. Разбира се, съществува и риск. Би могъл да вземеш някого със себе си.

Ашли се замисли за това. Можеше да го отвлекат, но… Особеното нещо в ИРА-Извънредни бе, че спазваше правилата. Убиваше жертвите си без угризения, но не търгуваше с наркотици. Бомбите й убиваха деца, но тя никога не беше отвличала деца. Ашли поклати глава.

— Не, хора от службата са се срещали с тях и преди, и никога не са възниквали проблеми. Ще ида сам. — Обърна се и тръгна към вратата.

— Тате! — Сали се втурна тичешком в стаята, но се закова на място, като видя леглото. Опитваше се да измисли начин да се покатери достатъчно високо, за да целуне баща си. Хвана се за страничната релса, постави крак на рамката, сякаш това беше катерушката в детската градина, и скочи. Телцето й се надвеси над края на дюшека, докато се опитваше да намери нова опора за краката си, и Райън я изтегли при себе си.

— Здравей, тате. — Сали го целуна по бузата.

— Как си днес?

— Добре. Какво е това, тате? — посочи тя.

— Нарича се отливка — отговори Кати Райън. — Аз мислех, че искаше да идеш до тоалетната.

— Добре. — Сали скочи от леглото.

— Мисля, че тоалетната е там — каза Джек, — но не съм сигурен.

— Така си и мислех — призна Кати, като огледа катетъра в леглото на Джек. — Добре, хайде, Сали.

Райън видя някакъв човек, който влезе след семейството му. Към тридесетте, много добре сложен и, разбира се, елегантно облечен. Джек си помисли, че изглежда доста добре.

— Добър ден, доктор Райън — каза той. — Аз съм Уилиям Гревил.

— От кой полк? — попита напосоки Джек.

— Двадесет и втори, сър.

— От специалните части на военновъздушните сили?

Гревил кимна с горда, но сдържана усмивка.

— Така е, когато се грижат да изпратят само най-добрите — промърмори Джек. — Само вие ли сте?

— И един шофьор, сержант Майкълсън, полицай от групата за охрана на дипломатите.

— А защо изпратиха вас, а не още един полицай?

— Разбирам, че съпругата ви желае да разгледа страната. Баща ми е нещо като отговорник за някои крепости и Нейно Величество реши, че мисис Райън може да иска да бъде съпроводена от някого, който добре познава местностите. Баща ми ме е мъкнал в почти всяка стара къща в Англия.

„Съпровод е точната дума“ — помисли си Райън, като си спомни какво всъщност представляват специалните поделения на военновъздушните сили. Единственото общо нещо, което имаха със самолетите, беше, че скачаха от тях или ги взривяваха.

— Освен това получих нареждане от моя полковник да поднеса покана за посещение на нашата гарнизонна столова — продължи Гревил.

— Благодаря, но това ще трябва да стане по-късно — отговори Райън, като посочи окачената си на веригата ръка.

— Разбираме. Няма значение, сър. Когато ВИ се удаде възможност, ние с удоволствие ще ви приемем на вечеря при нас. Искахме да отправим поканата си преди онези от морската пехота. — Гревил се усмихна. — В края на краищата това, което направихте, е по-скоро по нашата част. Е, аз трябваше само да ви поканя. Вие искате да се видите със семейството си, а не с мен.

— Грижете се добре за тях… лейтенант?

— Капитан — поправи го Гревил. — Ще направим това, сър.

Младият офицер тъкмо излизаше от стаята, когато Кати и Сали се появиха от банята.

— Какво мислиш за него? — попита Кати.

— Неговият татко е граф, тате — извести Сали. — Много е добър.

— Какво?

— Баща му е виконт някой си — обясни жена му, като се приближи. — Ти изглеждаш много по-добре.

— Ти също, скъпа. — Джек изви врат, за да отговори на целувката на жена си.

— Джек, ти си пушил. — Още преди да се оженят, Кати го беше насилила да спре цигарите.

„Ах, това нейно обоняние!“ — помисли си Джек.

— Бъди мила с мен. Имах тежък ден.

— Тъпак! — отбеляза с отвращение тя.

Райън погледна към тавана. „За целия свят съм герой, но изпушвам една цигара и за Кати ставам тъпак.“ Реши, че светът не прелива от справедливост.

— Не ме измъчвай, мила.

— Откъде ги намери?

— Имам полицай детегледач — преди няколко минути трябваше да иде някъде.

Кати се огледа наоколо с търсещ поглед, за да открие омразния пакет цигари и да го смачка. Но Джек ги беше скрил под възглавницата си. Тя седна. Сали се настани в скута й.

— Как се чувстваш?

— Боли ме, но търпя. Как мина снощи?

— Знаеш къде сме настанени, нали?

— Чух.

— Чувствам се като Пепеляшка. — Каролайн Мюлер Райън, доктор по медицина, се усмихна.

Джек Патрик Райън, доктор по философия, размърда пръстите на лявата си ръка.

— Изглежда, аз съм каляската, която се превръща в тиква. Предполагам, че ще осъществиш пътуванията, които планирахме. Това е добре.

— Сигурен ли си, че не възразяваш?

— Наполовина причината да искаме тази ваканция беше, за да се махнем от болниците, Кати, не забравяй това. Няма смисъл да връщаме неизползвани фотоленти вкъщи, нали?

— Щеше да е много по-забавно с теб.

Джек кимна с глава. И той искаше да види крепостите. Както много други американци, Райън не можеше да търпи английската класова система, но това не му пречеше да бъде очарован от уловките й. „Или нещо подобно“ — помисли си той. Знаеше, че рицарската му титла може да промени перспективата, ако се поразмисли за това.

— Гледай откъм светлата страна на нещата, мила. Имаш екскурзовод да ти разкаже всичко, което някога си искала да узнаеш за крепостта на лорд Джоунс, разположена на брега на не знам какво си. Ще имаш и много време за това.

— Да. От полицията казаха, че ще останем тук малко по-дълго, отколкото планирахме. Ще трябва да говоря с професор Левиндовски по този въпрос. — Тя сви рамене. — Ще ме разберат.

— Харесва ли ти новото място? По-добре ли е от хотела?

— Ще трябва да го видиш… не, ще трябва да го изживееш. — Тя се засмя. — Мисля, че националният спорт тук е гостоприемството. Сигурно го учат в училище и полагат изпити в края на срока. Познай кой ще вечеря с нас.

— Не е трудно.

— Джек, те са толкова мили.

— Забелязах. Изглежда, наистина те третират като важна личност.

— Каква е тази специална част на военновъздушните сили? Да не би да са някакви летци?

— Нещо такова — нерешително отговори Джек. Кати може би ще се чувства като на тръни, ако знае, че седи до мъж с пистолет. Мъж, обучен да го използва със същите угризения, с които вълкът използва зъбите си. — Не ме питаш как се чувствам.

— Дадоха ми диаграмата на състоянието ти, когато дойдох — обясни Кати.

— И?

— Добре си, Джек. Виждам, че можеш да движиш пръстите си. Тревожех се за това.

— Защо?

— Сплитът на раменните нерви — това е нервен възел вътре в рамото ти. Куршумът го е пропуснал с около два сантиметра и половина. Затова можеш да движиш пръстите си. Когато видях как кърви, помислих, че е разкъсана раменната ти артерия, а тя минава точно до раменните нерви. Това би обездвижило ръката ти завинаги. Но — усмихна се тя, — ти има късмет. Само счупени кости. Болят, но оздравяват.

„Лекарите са смайващо обективни — помисли Райън. — Дори и тези, за които човек е женен. Още малко и ще каже, че болката е полезна за мен.“

— Хубавото на болката е — продължи Кати, — че от нея разбираш, че нервите са наред.

Джек затвори очи и поклати глава. Отвори ги, когато усети, че Кати взема ръката му.

— Джек, гордея се с теб.

— Добре ли е да си жена на герой?

— За мен ти винаги си бил герой.

— Наистина ли? — Тя никога не му беше казвала това. Къде е героизмът в това да бъдеш историк? Кати не знаеше неща, които той знаеше, но това също не беше особено героично.

— Откакто каза на баща ми да… е знаеш какво. Освен това аз те обичам, не забравяй.

— Мисля, че се сещам как ми напомни за това оня ден.

Кати направи гримаса.

— По-добре е за малко да не мислиш за това.

— Зная. — Райън направи също гримаса. — Пациентът трябва да се щади или нещо такова. Какво стана с теорията, според която позитивното отношение към нещата ускорява възстановяването?

— Ето какво получавам, като ти позволявам да четеш списанията ми. Прояви търпение, Джек.

Сестра Китиуейк влезе, видя семейството и бързо излезе.

— Ще се опитам да бъда търпелив — каза Джек и погледна с копнеж към затворената врата.

— Грозник — отбеляза Кати. — Познавам те добре, за да мисля, че ще се занимаваш с това.

Джек знаеше, че е вярно. Дори и с тази заплаха не можеше да я стресне. „Е, така е, щом обичаш жена си.“ Кати погали лицето му.

— С какво се бръсна тази сутрин, с ръждив пирон ли?

— Да. Нуждая се от самобръсначката си. Може би и от записките си.

— Ще ти ги донеса или ще накарам някой да ги донесе. — Тя вдигна поглед, когато Уилсън влезе в стаята.

— Тони, това са жена ми Кати и Сали — дъщеря ми. Кати, това е Тони Уилсън, полицаят, който е и мой детегледач.

— Не ви ли видях някъде снощи? — Кати никога не забравяше лица. Доколкото Райън можеше да си спомни, тя никога не забравяше нищо.

— Възможно е, но не сме разговаряли. Всички бяхме така заети. Нали с вас всичко е наред, лейди Райън?

— Извинете. Лейди Райън? — попита Кати.

— Не ти ли казаха? — засмя се Джек.

— Какво да ми кажат?

Джек обясни:

— Харесва ли ти да бъдеш съпруга на рицар?

— Това означава ли, че ще имаш кон, тате? — запита Сали с надежда в гласа. — Мога ли да го яздя?

— Това законно ли е, Джек?

— Казаха ми, че министър-председателят и президентът ще го обсъдят днес.

— Господи — тихо каза лейди Райън. След малко започна да се усмихва.

— Навъртай се около мен, малката — засмя се Джек.

— Ами коня, тате! — настоя Сали.

— Не зная още. Ще видим. — Той се прозя. Единствената практическа полза от конете, която Райън можеше да признае, беше това, че тичат на конни състезания, или това, че човек може да укрива данъци около тях. „Е, аз вече си имам сабя“ — каза си той.

— Мисля, че тате се нуждае от сън — отбеляза Кати. — И аз трябва да купя нещо за тази вечер.

— О, господи! — изохка Райън. — Нов гардероб.

Кати се усмихна:

— Кой е виновен, сър Джон?

Срещнаха се в Дъблин в „Ресторанта за бифтек на Фланагън“ на улица „О’Конъл“. Това беше добро заведение, но търговията с туристите понякога страдаше от намиращото се наблизо заведение „Макдоналдс“. Ашли държеше уиски в ръка, когато към него се приближи другият мъж. Други двама заеха сепаре в далечната част на заведението и започнаха да наблюдават. Ашли беше дошъл сам. Това не беше първата среща от този тип и Дъблин беше смятан в повечето случаи за неутрален терен. Двамата в другия край на помещението трябваше да наблюдават за членове на Гарда — полицията на Република Ирландия.

— Добре дошъл в Дъблин, мистър Ашли — каза представителят на Извънредното крило на ИРА.

— Благодаря, мистър Мърфи — отговори офицерът от контраразузнаването. — Снимката ви в нашите архиви не ви прави чест.

— Тогава бях млад и глупав. И много суетен. По онова време не се бръснех често — обясни Мърфи. Взе менюто пред себе си. — Тук бифтекът е прекрасен и зеленчуците винаги са пресни. Мястото гъмжи от проклети туристи през лятото — такива, дето не искат пържоли — и заради тях цените постоянно растат. Слава богу, всички те сега са си в Америка, след като са оставили толкова много пари в тази бедна страна.

— Каква информация имате за нас?

— Информация?

— Вие поискахте тази среща, мистър Мърфи — натърти Ашли.

— Целта на срещата е да ви убедя, че нямаме пръст в онова кърваво фиаско вчера.

— Това можех да го прочета и във вестниците — всъщност така и направих.

— Реши се, че е необходим по-близък контакт, мистър Ашли.

— Защо трябва да ви вярваме? — попита Ашли, като отпи от уискито си. Говореха тихо и с равен тон, макар че и двамата не се съмняваха в това, което мислеха един за друг.

— Защото не сме толкова откачени — отговори Мърфи.

Сервитьорът дойде и двамата направиха поръчките си. Ашли избра виното — многообещаващо бордо. Сметката влизаше в пътните му разноски. Само преди четиридесет минути беше слязъл от самолета от лондонското летище „Гатуик“. Преди зазоряване се бяха обадили по телефона до английския посланик в Дъблин и бяха поискали тази среща.

— Това истина ли е? — попита Ашли, след като сервитьорът се отдалечи. Погледът му беше вперен в студените сини очи от другата страна на масата.

— Кралското семейство определено е забранена зона. Каквато прекрасна политическа мишена са… — Мърфи се усмихна. — От доста време знаем, че нападение над тях ще има обратен резултат.

— Така ли? — Ашли произнесе въпроса, както само един англичанин може да го направи. Мърфи почервеня от тази тънка обида.

— Мистър Ашли, ние сме врагове. По-скоро бих ви застрелял, вместо да седна да обядвам с вас. Но дори и враговете могат да преговарят, нали? А сега…

— Продължавайте.

— Нямаме нищо общо с това. Имате думата ми.

— Думата ви на марксист-ленинист? — попита Ашли с усмивка.

— Много добре умеете да провокирате хората, мистър Ашли — опита своята усмивка Мърфи. — Но не и днес. Аз съм тук с мисия, целяща мир и разбирателство.

Ашли почти се изсмя на глас, но се овладя и се ухили над чашата си.

— Мистър Мърфи, няма да пролея нито една сълза, ако моите момчета ви спипат, но мога да ви кажа, че вие сте достоен противник. И очарователен гад.

„О, английското чувство за честна игра — помисли си Мърфи. — Ето защо един ден ще победим, мистър Ашли.“

„Не, няма.“ Ашли и преди беше виждал този израз.

— Как мога да ви накарам да ми повярвате? — основателно попита Мърфи.

— С имена и адреси — тихо отговори Ашли.

— Не. Не можем да направим това и вие го знаете.

— Ако искате да основете някаква система на услуга срещу услуга, това е начинът.

Мърфи въздъхна.

— Разбира се, вие знаете каква е организацията ни. Мислите ли, че можем да натиснем копчето на някой компютър и да разпечатаме данните за хората си? Дори самите ние не сме напълно сигурни, че знаем кои са те. Някакви хора. Те просто изчезват. Много от тях отиват в южната част на страната и просто изчезват, като се боят повече от нас, отколкото от вас. И с право — добави Мърфи. — Оня, живия, когото държите при себе си — Шон Милър, — ние дори не сме чували името му.

— А Кевин О’Донъл?

— Да. Вероятно той е лидерът. Изчезна от лицето на земята преди четири години след… е, вие знаете тая история толкова добре, колкото и аз.

„Кевин Джоузеф О’Донъл — припомни си Ашли. — Сега е на тридесет и четири години, висок метър и осемдесет, седемдесет и два килограма, неженен — данните бяха стари и следователно съмнителни. Шампионът на «собствените цели» на всички времена от извънредната фракция. Кевин — най-безсърдечният началник на сигурността, който някога ИРА е имала, беше изхвърлен от нея, след като се разбра, че е използвал властта си като шеф на контраразузнаването, за да прави чистка в организацията срещу политическите елементи, които не одобряваше. Каква беше цифрата — десет, петнадесет стабилни членове, които беше убил или осакатил, преди да бъде разкрит от бригадния командир? Смайващото беше това, че изобщо бе успял да се измъкне жив.“ Но Мърфи грешеше в едно — Ашли не знаеше кой беше подсказал накрая на бригадния командир, че О’Донъл е извън закона.

— Не успявам да разбера защо изпитвате желание да защитавате него и групата му. — Ашли знаеше причината, но защо да не го подразни, след като му се удава възможност?

— Ако го натопим, какво ще стане с организацията? — попита Мърфи.

— Това не е мой проблем, мистър Мърфи, но ви разбирам. И все пак, ако искате да ви повярваме…

— Мистър Ашли, вие попадате в сърцевината на проблема. Ако вашата страна се беше отнасяла с чувство за взаимност и добра воля към Ирландия, ние сега нямаше да бъдем тук, нали?

Офицерът от разузнаването се замисли. Трябваха му само две секунди — толкова често беше изучавал причината за конфликта. Някои умишлени политически действия, примесени с исторически случайности — кой би могъл да знае, че началото на кризата, избухнала в Първата световна война, би предотвратила разрешаването на въпроса е хоум или роумправото[5], че тогавашната консервативна партия би използвала този въпрос като коз, който евентуално да срази либералната партия, — и къде са виновните сега? Всичките бяха мъртви и забравени, освен заклетите академици, които знаеха, че изследванията им не значат нищо. Твърде късно беше за тях. „Има ли изход от това кърваво блато?“ — питаше се той. Ашли поклати глава. Това не влизаше в обсега на нещата, за които беше инструктиран. Това беше тема за обсъждане от политици. Същите, подсети се той, които бяха изградили конфликта тухла по тухла.

— Ще ви кажа само това, мистър Ашли… — Появи се сервитьорът с вечерята. Удивително беше колко бързо обслужваха тук. Сервитьорът отвори бутилката вино със замах, като позволи на Ашли да помирише тапата и да опита малко в чашата си. Англичанинът се изненада от качеството на избата на ресторанта.

— Ще ми кажете само това… — повтори Ашли, след като сервитьорът се оттегли.

— Сдобиват се с много добра информация. Толкова добра, че няма да повярвате. И тяхната информация пристига откъм вашата част от Ирландско море, мистър Ашли. Ние не знаем кой и как я предоставя. Човекът, който беше открил как, загина преди четири години. — Мърфи опита зелето. — Ето, нали ви казах, че зеленчуците са пресни.

— Четири години?

Мърфи вдигна поглед:

— Значи не знаете тази история? Това ме изненадва, мистър Ашли. Да. Името му е Мики Беърд. Той работеше с Кевин. Той е човекът, който… е, досещате се. Разговаряхме на чаша бира в Дери и той ми каза, че Кевин има адски ценен източник на информация. На следващия ден беше мъртъв. На по-следващия ден и Кевин успя да ни избяга, като ни изпревари с един час. Оттогава не сме го виждали. Ако намерим Кевин отново, мистър Ашли, ние ще свършим вашата работа и ще оставим тялото за вашите убийци от специалното поделение на военновъздушните сили. Това е честно, нали? Ние не можем да даваме сведения на враговете си, но той е включен и в нашия списък. Ако вие успеете да го намерите и не желаете да го арестувате сами, ние ще оправим тази работа вместо вас — като, разбира се, приемем, че няма да закачате момчетата, които ще я свършат. Можем ли да се споразумеем?

— Ще предам предложението — отговори Ашли. — Ако можех да го одобря сам, щях да го направя, мистър Мърфи. Мисля, че можем да ви вярваме.

— Благодаря, мистър Ашли. Не болеше чак толкова, нали?

Вечерята беше превъзходна.

[1] Пристанище в Южна Ирландия. — Б.пр. ↑

[2] Джон Уейн — Истинското му име е Марион Майкъл Морисън (1907–1979) — американски актьор, известен с многото си роли в уестърни. — Б.пр. ↑

[3] Кула, построена през XI век и използвана като затвор. — Б.пр. ↑

[4] Вината е изцяло моя (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Игра на думи (ирландско право, римско право). Самоуправление за Ирландия, което е било цел на ирландските националисти от около 1870 до 1920 г. — Б.пр. ↑

4.

ИГРАЧИ

Райън примигваше и се опитваше да премахне сините точици, които кръжаха в очите му, докато екипите от телевизията разполагаха осветлението си. Не разбираше защо фотографите от вестниците не можеха да изчакат мощните телевизионни прожектори, но не си направи труд да попита. Всички бяха достатъчно любезни да се поинтересуват как се чувства, но от стаята можеше да ги разкара само ако спре да диша.

Можеше и да е по-лошо, разбира се. Доктор Скот беше казал на журналистите с доста строг тон, че пациентът му се нуждае от почивка, за да се възстанови бързо, и сестра Китиуейк стоеше в стаята, за да гледа намръщено натрапниците. По тази причина достъпът от страна на пресата беше ограничен до броя на хората, които можеха да се поберат в стаята на Райън. В числото беше включен и телевизионният екип. Това беше най-доброто споразумение, което Джек можа да постигне. Операторите и тонтехниците заемаха място, което в противен случай би било запълнено от още любопитни репортери.

Сутрешните вестници — Райън беше разгледал „Таймс“ и „Дейли телеграф“ — твърдяха, че е бивш служител на ЦРУ, нещо, което технически не беше вярно и което Джек не беше очаквал да стане известно в никакъв случай. Спомни си какво казваха хората в Ленгли за изтичането на информация и колко доволни бяха от измисления от него капан за „канарчета“. „Жалко, че не могат да го използват в моя случай — кисело си каза Райън. — Точно такова усложнение ми е необходимо, нали? Дявол да го вземе, та аз отказах предложението им — донякъде.“

— Всички са готови — каза осветителят. След миг доказа готовността си, като насочи една от лампите срещу Джек и от нея присвитите му очи се насълзиха.

— Ужасно силни са, нали? — съчувствено попита един репортер, докато фотографите продължаваха да щракат оборудваните си със светкавици фотоапарати.

— Така е — отговори Джек. На пижамата му беше закачен микрофон с две глави.

— Кажете нещо — помоли озвучителят.

— Хареса ли ви първото пътуване до Лондон, доктор Райън?

— Е, дано не чуя никакви оплаквания за това, че американските туристи не идват тук, защото се страхуват от тероризма!

Райън се усмихна. „Тъпак такъв!“

— Разбира се — засмя се репортерът. — Готово ли е?

Операторът и тонтехникът съобщиха, че са готови.

Райън сръбна от чая си и провери дали пепелникът е скрит. Един журналист се пошегува със свой колега. Присъстваше телевизионен кореспондент от „Ен Би Си“ заедно с лондонския кореспондент на „Вашингтон пост“, но останалите бяха британци. Бяха се споразумели, че всичко ще бъде споделено с другите средства за масова информация. Тук просто нямаше място за истинска пресконференция. Лентата в камерата започна да се движи.

Зададоха обичайните си въпроси. Камерата се завъртя и се насочи към ръката му, увиснала от рамката над главата му. Джек беше сигурен, че ще пуснат този запис с неговия разказ за това как е бил прострелян. Както вече му беше казано, няма нищо по-хубаво от малко драма. Размърда пръсти за пред камерата.

— Доктор Райън, в американската и английската преса се твърди, че работите за Централното разузнавателно управление.

— Прочетох това тази сутрин. За мен беше изненада. — Райън се усмихна. — Някой е сгрешил. Не съм достатъчно красив, за да бъда шпионин.

— Значи отричате това твърдение? — запита журналистът от „Дейли мирър“.

— Точно така. Това просто не е вярно. Аз преподавам история във Военноморската академия в Анаполис. Лесно би могло да се провери. Миналата седмица проведох изпити. Питайте студентите ми. — Джек отново махна с лявата си ръка към камерата.

— Твърдението е от някои доста високопоставени източници — отбеляза представителят на „Пост“.

— Ако четете история, ще забележите, че и високопоставените личности грешат. Мисля, че така е станало и сега. Аз преподавам. Пиша книги. Чета лекции — е добре де, веднъж четох лекция в ЦРУ, но тя беше просто повторение на лекцията, която изнесох във Военноморския колеж и на един друг симпозиум. Тя дори не беше засекретена. Може би оттам идва твърдението. Както ви казах, проверете. Канцеларията ми се намира в Лийхи Хол, при Военноморската академия. Мисля, че някой просто е допуснал грешка. — „Някой наистина е допуснал грешка“ — Мога да ви изпратя и копие от лекцията. Не е проблем.

— Харесва ли ви да сте известна личност? — попита един от представителите на Британската телевизия.

„Благодаря, че сменихте темата.“

— Мисля, че ще мога да издържа. Нали не съм кинозвезда — ето пак стигаме дотам, че не съм достатъчно красив.

— Вие сте твърде скромен, доктор Райън — отбеляза една репортерка.

— Моля ви да внимавате как казвате това, защото жена ми вероятно ще види този материал. — Всички се засмяха. — Предполагам, че за нея съм достатъчно красив. Това ми стига. Моето уважение, дами и господа, но с удоволствие отново бих потънал в забрава.

— Смятате ли, че това е възможно?

— Зависи от късмета ми, мадам. И от това дали вие ще ми позволите.

— Какво ще трябва да правим с терориста Шон Милър според вас? — попита журналистът от „Таймс“.

— Това трябва да решават съдията и заседателите. Не мога да съм ви полезен по този въпрос.

— Смятате ли, че трябва да имаме смъртно наказание?

— В страната, където живея, има. За вашата страна това е въпрос, който трябва да се реши от избраните представители. Всички ние живеем в демократични държави, нали? Предполага се, че хората, които сте избрали, ще вършат това, което гласоподавателите искат от тях.

„Не че винаги става така, но това е теорията.“

— Значи вие поддържате идеята? — настоя човекът от „Таймс“.

— В подходящи случаи, при разглеждане на делото от съдия, да. Сега ще ме питате за този случай, нали? Това е спорен момент. Както и да е. Аз не съм експерт по криминално право. Баща ми беше полицай, но аз съм просто историк.

— А какво мислите като американец от ирландски произход за конфликта? — поиска да узнае журналистът от „Телеграф“.

— В Америка имаме достатъчно проблеми, без да е необходимо да вземаме на заем вашите.

— Значи казвате, че ние трябва да го решим, така ли?

— А вие как мислите? Проблемите са за това, нали?

— Не може да нямате някакво предложение. Повечето американци имат.

— Аз смятам, че преподавам история. Оставям на другите да я създават. То е като да си репортер. — Райън се усмихна. — Критикувам хората дълго след като са взели решенията си. Това не означава, че зная какво да правя днес.

— Но вие знаехте какво да направите във вторник — изтъкна журналистът от „Таймс“.

Райън сви рамене.

— Предполагам, че е така — каза Райън от телевизионния екран.

— Умен мръсник — промърмори Кевин Джоузеф О’Донъл в чашата тъмна бира „Гинес“. Базата, от която контролираше операциите си, се намираше много по-далеч от границата, отколкото някой би могъл да заподозре. Ирландия е малка страна и в нея разстоянията са относителни — особено за онези, които разполагат с всички необходими им средства. Предишните му колеги от ИРА имаха множество скривалища покрай границата, удобни за бързи пътувания в двете посоки. Но те не бяха подходящи за О’Донъл. Имаше много практически причини за това. Там англичаните имаха информатори и хората от разузнаването винаги се навъртаха наоколо. Имаше и нападатели от специалните части на военновъздушните сили, които не се гнусяха от бързи отвличания или тихи убийства. Там имаше и хора, които бяха допуснали грешката да станат добре известни. Границата беше удобна и за двете страни. Самата ИРА, която наблюдаваше границата отблизо, представляваше по-сериозна заплаха. Лицето му след промяната от пластичната операция и боядисаната коса вероятно все още можеше да бъде разпознато от някой бивш колега. Но не и тук. Пък и границата не беше чак толкова далеч с кола в страна, широка едва 480 километра.

Извърна поглед от цветния телевизор „Сони“, погледна през прозореца е армирано стъкло към тъмното море. Видя сигналните светлини на ферибот, превозващ коли от Хавър. Гледката винаги беше чудесна. Дори и в ограничената видимост на океанската буря човек можеше да се наслаждава на първичната сила на природата, като гледа как вълните удряха канарата. Чистият въздух сега му позволяваше да вижда до очертания от звездите хоризонт и той забеляза друг кораб — търговски, отправил се на изток към неизвестно пристанище. О’Донъл се радваше, че тази разкошна къща, разположена на носа, беше принадлежала на английски лорд. Радваше се най-вече, че я беше купил, използвайки името на фалшива корпорация. Там, където има пари и добър адвокат, се задават малко въпроси. Това общество, а и всички общества по принцип бяха така уязвими, ако човек разполага с подходящите средства… и компетентен шивач. Хората бяха толкова плитки. Липсваше им политическа будност. „Човек трябва да знае кои са враговете му“ — казваше си О’Донъл поне по десет пъти дневно. И не можеше да бъде търпяно либералното „демократично“ общество. Враговете са хора, с които човек трябва да се разправя, да им прави компромиси, да ги цивилизова и приобщи в лоното си, да ги направи свои сътрудници.

„Глупци, самоунищожаващи се глупци, спечелили собственото си унищожение“

Един ден всички те ще изчезнат точно както оня кораб изчезна зад хоризонта. Историята беше наука, необратим процес. О’Донъл бе сигурен в това.

Обърна се, за да погледа огъня в широката каменна камина. Над нея е имало глави от елени, ловна пушка — може би любимата на лорда, закупена от „Пърдис“[1] — и една или две картини. О’Донъл беше сигурен, че са били картини с коне. Трябваше да бъдат картини с коне. Провинциалният джентълмен, построил тази къща, мислеше О’Донъл, непременно е бил човек, получил всичко наготово. Никаква идеология не би могла да влезе в празната му и негодна за нищо глава. Лордът е седял в стол, подобен на този, пиел е малцово уиски и е зяпал в огъня, докато е обсъждал дневния лов с някой от съседите си и е планирал утрешния, а любимото куче е лежало в краката му. „Пак ли ще ходим за птици или за лисици, Бърти? Не сме ходили на хубав лов за лисици цяла седмица. Време е да го направим отново, не мислиш ли?“ Или нещо подобно. Сигурен беше. О’Донъл се чудеше дали сезонът е влияел на лова, или лордът просто е правел това, което най-много е подхождало на настроението му. Сегашният собственик на къщата никога не ходеше на лов за животни. Каква беше ползата да убиваш нещо, което не може да навреди на теб или на твоята кауза, нещо, което нямаше своя идеология? Освен това така правеха англичаните. Така правеха все още и местните богаташи. Той не ходеше на лов и за местни богаташи ирландци. Те не заслужаваха презрението му, още по-малко си струваше да действа. Все още не. „Човек не мрази дърветата — каза си той. — Човек не им обръща внимание дотогава, докато не се наложи да ги отсече.“ Обърна се към телевизора.

Видя Райън, който все още беше на екрана и разговаряше приятелски с идиотите от пресата. Проклет герой. „Защо си навря носа там, където нямаш работа?“ О’Донъл реши, че е просто рефлекс. „Проклет глупак. Пъхаш си гагата, където не трябва. Дори не знаеш какво става, нали? Никой от вас не знае.“

Американци. Глупаците от ИРА все още обичат да говорят с такива като вас, лъжат ви и се преструват, че представят Ирландия. Какво разбирате вие, янки? „О, но ние не можем да си позволим да обидим американците“ — все още казваха хората от ИРА. Проклетите американци с парите и арогантността си, с идеите си за добро и лошо, е инфантилното си виждане за съдбата на Ирландия. Като деца, облечени за първо причастие. Така чисти. Така наивни. Така излишни с малкото пари, които се процеждаха насам — въпреки оплакванията на англичаните заради всичките помощи за Северна Ирландия О’Донъл знаеше, че ИРА не е получила и един милион долара от Америка през последните три години. Всичко, което американците знаеха за Ирландия, беше от няколко филма, няколко наполовина забравени песни за Деня на свети Патрик[2] и някоя бутилка уиски. Какво знаеха те за живота в Ълстър, за империалистическата тирания, за това, че все още цяла Ирландия беше поробена от гниещата Британска империя, която, от своя страна беше под робството на американската? Какво знаеха те? „Но ние не трябва да обиждаме американците.“ Лидерът на АОЪ привърши бирата си и постави чашата на края на масата.

За каузата не беше необходимо много. Една ясна идеологическа цел. Няколко добри мъже. Приятели, такива, каквито са необходими, с достъп до необходимите средства. Това беше всичко. Защо да усложнява нещата е проклетите американци? И легално политическо крило, „Шин Фейн“, което избира хора за парламента — що за глупост! Те чакаха и се надяваха британските империалисти да ги приобщят към себе си. Ценни политически мишени биваха обявявани за забранени. И хората се чудят защо ИРА не стига доникъде. Идеологията им беше фалирала и в „бригадата“ си имаха твърде много хора. Когато англичаните хванеха някои от тях, част от заловените ставаха доносници и предаваха другарите си. Ангажираността, необходима за този вид работа, изискваше неколцина елитни личности. О’Донъл ги имаше. „И човек трябва да има необходимия план“ — каза си той с тънка усмивка. О’Донъл го имаше. Оня, Райън, не беше променил нищо, припомни си той.

— Копеле такова! Доволен е от себе си, нали?

О’Донъл се обърна, за да види предложената му нова бутилка „Гинес“. Пое я и напълни чашата си.

— Шон трябваше да наблюдава гърба си и сега този проклет герой щеше да бъде труп. „А мисията щеше да е успешна. По дяволите!“

— Все още можем да направим нещо по този въпрос, сър.

О’Донъл поклати глава:

— Ние не прахосваме енергията си за незначителни неща. ИРА го прави вече десет години и виж докъде стигна.

— Ами ако той е от ЦРУ? Ако при нас е проникнал техен шпионин и той беше там…

— Не бъди глупав — сепна се О’Донъл. — Ако знаеха нещо, всички ченгета в Лондон щяха да бъдат облечени в цивилни дрехи и да ни чакат. „И аз щях да зная за това“ — помисли си той. Само още един член на организацията знаеше за източника му на сведения и той беше в Лондон.

— Въпрос на късмет. За тях добър, за нас лош. Просто късмет. Ние имахме късмет при твоя случай, нали, Майкъл? — Като всеки ирландец той също вярваше в късмета. Идеологията никога нямаше да промени това.

По-младият събеседник се замисли за единадесетте си години в килиите с тежък режим в затвора в Лонг Кеш и замълча. О’Донъл вдигна рамене, когато програмата е новините смени картината. Късмет. Това беше всичко. Някакъв янки с пари и твърде дълъг нос беше извадил голям късмет. Всяко друго случайно събитие, като спукана гума, дефектна батерия на радиотелефона или пък внезапна буря, също можеше да провали операцията. А предимството му над другата страна беше, че е необходимо те да имат късмет през цялото време. О’Донъл се нуждаеше от късмет само веднъж. Обмисли видяното от телевизията и реши, че Райън не си струва труда.

„Не бива да обиждаме американците — помисли той и се изненада. — Защо? Нали и те са врагове? Патрик, момчето ми, сега разсъждаваш като ония идиоти в ИРА. Търпението е най-важното качество на истинския революционер. Човек трябва да издебне удобния момент и тогава да нанесе решителния удар.“

Чакаше следващите пратки информация.

Книжарницата за редки книги се намираше в Бърлингтънския безистен — едновековна уличка с магазинчета встрани от най-модната част на „Пикадили“. Тя беше свряна между един от лондонските шивачи, който работеше само по поръчка — шиеше за туристите, които използваха аркадата, за да се спасят от капризите на времето, — и един бижутер. Книжарницата бе пропита с онази особена миризма, привличаща библиофилите така, както ароматът на нектар привлича пчелата — застоялия мирис на прашна суха хартия и кожени подвързии. Собственикът продавач беше удивително млад мъж, облечен в костюм с прашни рамена. Започваше всеки ден, прокарвайки бърсалка с пера по рафтовете, защото книгите винаги бълваха нови количества прах. Това беше започнало да му харесва. Магазинът притежаваше атмосфера, която собственикът обичаше. В него се въртеше малък, но доходен бизнес. Оборотът му зависеше не толкова от туристите, колкото от известен брой дискретни редовни клиенти от висшата класа на лондонското общество. Собственикът, мистър Денис Кули, пътуваше много. Често летеше със самолет по спешност, за да участва в разпродажбата на библиотеката на починал джентълмен, и тогава оставяше книжарницата на грижите на една млада дама, която щеше да изглежда доста привлекателна, ако се грижеше малко повече за себе си. Днес Беатрис не беше на работа.

Мистър Кули имаше антично бюро от тиково дърво, което беше в тон с останалите мебели в книжарницата, а дори и въртящ се дървен стол с твърда седалка, за да е ясно на клиентите, че в магазина няма нищо съвременно. Даже счетоводната работа се извършваше на ръка. Тук нямаше електронни калкулатори. В оръфаната счетоводна книга, датираща от 1930 година, бяха отразени хиляди продажби, а каталогът на книгите се състоеше от обикновени картони, поставени в малки дървени кутии, като единият комплект описваше книгите по заглавие, а другият — по имената на авторите. Пишеше се само с писалката с позлатено перо. Единственото съвременно нещо беше надписът за забрана на пушенето. Миризмата на тютюн можеше да унищожи уникалния аромат на книжарницата. Канцеларските материали имаха печати с надписи „По поръчка на…“ от четирима членове на кралското семейство. Безистенът се намираше на десет минути път нагоре от Бъкингамския дворец. Стъклената врата имаше стогодишен сребърен звънец, окачен на горния праг. Той иззвъня.

— Добро утро, мистър Кули.

— И на вас, сър — отговори Денис на един от редовните си клиенти и се изправи. Акцентът му беше така неопределен, че клиентите му го смятаха за човек, идващ от три различни района. — Имам първото издание на Дефо. Онова, за което се обадихте в началото на седмицата. Пристигна едва вчера.

— Това книгата от колекцията в Корк, за която ми разказвахте, ли е?

— Не, сър. Вярвам, че първоначално тази книга е дошла от имението на сър Джон Клагет до Суофъм Прайър. Намерих я в книжарницата на Хостед в Кеймбридж.

— Първо издание ли е?

— Разбира се, сър. — Реакцията на книжаря не можеше да се долови. Паролата беше ту постоянна, ту променлива. Кули често пътуваше до Северна и Южна Ирландия, за да купува книги от именията на починали колекционери или книжари в тази страна. Когато купувачът споменеше някой окръг в Република Ирландия, той указваше направлението за своята информация. Когато запиташе за изданието на книгата, указваше важността на информацията. Кули издърпа книгата от рафта и я постави на бюрото си. Купувачът я разтвори внимателно, прокарвайки пръст по корицата.

— В ерата на полуподвързаните книги с меки корици…

— Разбира се — кимна Кули. И двамата изпитваха неподправена любов към изкуството на подвързването. Всяка добра подвързия става даже по-истинска, отколкото очакват създателите й. — Кожата е в изключително добро състояние. — Клиентът му се съгласи със сумтене.

— Трябва да я имам. Колко струва?

Продавачът не отговори. Вместо това извади картата от кутията и я подаде. Купувачът прекара бегъл поглед върху нея.

— Дадено. — Той седна в единствения стол в магазина и отвори куфарчето си. — Имам още една задача за вас. Това е ранно издание на „Викарият от Уейкфийлд“[3]. Намерих го миналия месец в един магазин в Корнуол. — Той подаде книгата. Кули погледна бегло и това бе достатъчно, за да прецени състоянието й.

— Скандално.

— Може ли вашият човек да я възстанови?

— Не зная… — Кожата беше напукана, някои от страниците прегънати, а подвързията — разръфана до неузнаваемост.

— Страхувам се, че таванът, където са я намерили, е текъл — небрежно каза купувачът.

— О? — „Нима информацията е толкова важна!“ Кули вдигна поглед. — Трагична загуба.

— Как иначе можете да обясните състоянието й? — вдигна рамене мъжът.

— Ще видя какво мога да направя. Знаете, че той не е чудотворец. — „Толкова ли е важна?“

— Разбирам. Все пак опитайте да я поправите възможно най-добре. — „Да, толкова е важна.“

— Разбира се, сър. — Кули издърпа чекмеджето на бюрото си и извади кутията с парите.

Този клиент винаги плащаше в брой. Разбира се. Извади портфейла от сакото си и отброи банкноти по петдесет лири. Кули провери сумата, след това постави книгата в твърда картонена опаковка и я върза с конец. В тази книжарница не се използваха найлонови торбички. Продавачът и купувачът си стиснаха ръцете. Информацията беше предадена. Купувачът тръгна на юг към „Пикадили“, след това зави надясно и се отправи към парка „Грийн“ и надолу към двореца.

Кули взе плика, поставен в книгата, и го скри в едно чекмедже. Вписа покупката в счетоводната книга, а след това се обади на пътническия си агент, за да запази място в самолета за Корк, където щеше да се срещне със свой колега, търговец на редки книги, и да обядва с него в ресторанта „Олд бридж“, преди да вземе самолета обратно за дома. Беатрис ще трябва да управлява магазина утре. Не му и мина през ум да отвори плика. Това не влизаше в работата му. Колкото по-малко знаеше, толкова по-малко уязвим щеше да бъде, ако го хванат. Кули беше обучен от професионалисти и първото нещо, което набиха в главата му, беше, че е нужно да умееш да събираш информация и не е необходимо да знаеш каква е тя.

— Здравейте, доктор Райън. — Гласът беше с американски акцент от южния залив на Бостън. Джек го помнеше от колежа. Звучеше добре. Мъжът беше на около четиридесет, с жилесто атлетично тяло и оредяла черна коса. Под ръката си носеше кутия с цветя. Който и да беше той, полицаят пред стаята беше отворил вратата вместо него.

— Здравейте. А кой сте вие?

— Дан Мъри. Аз съм аташе по правните въпроси към посолството. ФБР — обясни той. — Съжалявам, че не можах да дойда тук по-рано, но бях доста зает.

Мъри показа документите си на полицая, който седеше в стаята на Райън — Тони Уилсън не беше дежурен. Полицаят се извини и излезе. Мъри седна на неговото място.

— Добре изглеждате.

— Можехте да оставите цветята на гишето. — Райън махна с ръка из стаята. Въпреки че раздаде голяма част по другите стаи, стената почти не се виждаше от рози.

— Да. Разбрах. Как е кльопачката?

— Болничната храна си е болнична храна.

— И за това познах. — Мъри свали червената панделка и отвори кутията. — Какво ще кажете за двоен хамбургер и пържени картофи? Можете да избирате и между ванилов и шоколадов шейк.

Джек се засмя и грабна кутията.

— Тук съм вече три години — каза Мъри. — От време на време прескачам до заведенията за бърза закуска, за да се подсещам откъде съм. На човек му писва от агнешко. Но пък местната бира е доста добра. Бих ви донесъл няколко, но… е, нали знаете как е.

— Мистър Мъри, току-що си спечелихте приятел за цял живот дори и без бира.

— Казвам се Дан.

— Джек. — Райън се изкушаваше да изгълта хамбургера набързо, защото се боеше, че ще влезе някоя сестра и ще се паникьоса. „Не — реши той. — Ще се наслаждавам.“ Избра ваниловия шейк. — Местните казват, че сте счупили рекордите, за да ме идентифицирате.

— Не беше кой знае какво. — Мъри пъхна сламката в шоколадовия си шейк. — Между другото, нося ти поздрави от посланика — той искаше да дойде тук, но довечера ще има парти с важни клечки. Приятелите ми от коридора на моя етаж също ти изпращат поздрави.

— Кой от коридора?

— Хората, за които никога не си работил. — Агентът от ФБР повдигна вежди.

— О! — Джек преглътна два картофа. — Кой, по дяволите, раздуха тази работа?

— Вашингтон. Някакъв репортер обядвал с помощника на някого си — няма голямо значение на кого, нали? Те всички дрънкат твърде много. Очевидно си е спомнил името ти от новините и не е могъл да си затвори плювалника. От Ленгли поднасят извинения. Казаха да ти предам. Видях репортажа по телевизията. Измъкна се доста ловко.

— Аз казах истината — почти. Всичките ми хонорарни чекове идваха през корпорация „Майтър“. Имаше някакви счетоводни работи, пък и корпорацията беше сключила договора за консултации.

— Разбирам, че цялото си време си прекарал в Ленгли.

— Да. В малка бърлога на третия етаж е бюро, компютърен терминал и тефтер. Бил ли си там някога?

Мъри се усмихна.

— Веднъж-два пъти. Аз също се занимавам с тероризма… Обаче бюрото има много по-добър декоратор. Полезно е, че разполагаме с отдел за връзки с обществеността. — Мъри започна насмешливо да имитира лондонския акцент. — Видях копие от доклада. Добре беше направен. Каква част от него написа сам?

— По-голямата. Не беше много трудно. Просто погледнах нещата от друг ъгъл.

— Предаден е на англичаните. Искам да кажа, че пристигна тук преди два месеца, за да го разгледа тайната им разузнавателна служба. Разбрах, че са го харесали.

— Значи техните ченгета знаят.

— Не съм сигурен. Е, може да се приеме, че знаят. Оуенс напълно е запознат с тези неща.

— И Ашли.

— Той си пада малко надут, но е страхотно умен. От Петицата е.

— Какво? — не разбра Райън.

— МИ-5 — службата за сигурност. Ние просто я наричаме „Петицата“. Човек се чувства някак си по-вътрешен по този начин — усмихна се Мъри.

— Мислех си, че е нещо такова. Другите двама ми се сториха улични полицаи. Личи им.

— На много хора им се стори любопитно, че човекът, който написа „Агенти и агенции“, се оказва в средата на терористична операция. Затова дойде Ашли. — Мъри поклати глава. — Няма да повярваш за всичките съвпадения, с които се сблъскваме в моя бизнес. Например аз и ти.

— Зная, че си от Нова Англия. В колежа в Бостън ли си учил?

— Е, аз винаги съм желал да работя за ФБР. Трябваше или да уча в колежа в Бостън, или в „Светия кръст“[4]. — Мъри се усмихна. Тази шега на служителите на ФБР датираше отпреди две поколения, и то не без известна доза истина. Райън се облегна назад и започна да смуче вейка си през сламката. Имаше прекрасен вкус.

— Какво знаем за онези от АОЪ? — попита Джек. — Не съм виждал много неща за тях в Ленгли.

— Не много. Шефът им се казва Кевин О’Донъл. Беше в ИРА. Започнал е с хвърляне на камъни по улиците и се е издигнал до главен шеф на контраразузнаването им. В ИРА са много добри в тази област. Трябва да бъдат. Англичаните постоянно се опитват да проникнат в организацията им. Говори се, че О’Донъл се поувлякъл да прочиства редиците им и едва се измъкнал, преди да му причинят цепещо главоболие номер 357[5]. Просто изчезна и оттогава никой не го е виждал. Има някои доклади — бил видян в Либия, май отново е в Ълстър с ново лице, изглежда, има много пари за харчене — познай откъде. Единственото нещо, което знаем със сигурност, е, че е долен кучи син.

— В организацията му — продължи Мъри, като сложи вейка си на масичката, — изглежда, има малко хора, вероятно по-малко от тридесет. Смятаме, че има пръст в бягството от затвора в Лонг Кеш през миналото лято. Измъкнаха се единадесет закоравели терористи от ИРА. Два дни по-късно полицията в Ълстър спипа единия и той казал, че шестима от тях са отишли на юг, вероятно при Кевин. Заловеният бил много ядосан. Трябвало да се върнат в лоното на ИРА, но някой ги убедил да опитат нещо различно. Много лоши момчета — на съвестта им тежаха общо петнадесет убийства. Оттогава насам се е показал само онзи, когото ти уби.

— Толкова ли са добри? — попита Райън.

— Еее, ИРА са най-добрите терористи в света, освен ако не смятаме онези гадове в Ливан, но те са предимно семейни групи. Що за ужасно описание, нали? Но тези са най-добрите. Добре организирани, добре обучени и вярват, ако се сещаш какво искам да кажа. Отнасят се наистина сериозно към това, което правят. Трябва да видиш как изцяло са се отдали на каузата си, за да го повярваш.

— Ти си се запознал с тези неща, а?

— Донякъде. Имал съм възможност да наблюдавам разпити — скрит зад огледалната стена. Един от онези не искаше да говори — дори не си каза името! — в продължение на седмица. Просто седеше като сфинкс. Е, преследвал съм и касоразбивачи, бандити, шпиони — всякакви. Тези хора са истински професионалисти — и това е ИРА, има може би петстотин действителни членове, по-малка е дори от мафиотска фамилия от Ню Йорк, а Кралската полиция на Ълстър, местните ченгета, са щастливи, ако осъдят шепа хора в годината. Имат закон omerta[6], който би впечатлил сицилианците от старото поколение. Но поне полицаите знаят кои са тези копелета. Що се отнася до АОЪ — за тях имаме само няколко имена и снимки, и това е всичко. Почти като ислямските задници от „Джихад“. За тях може да се научи само от действията им.

— От действията им? — попита Райън.

— Изглежда, специализират в рискови и сложни операции. Повече от година беше необходима, за да докажем, че изобщо съществуват; мислехме, че са група за специални операции към ИРА. Те са аномалия в бранша на терористите. Не пускат изявления в пресата, не обявяват действията си пред обществеността. Занимават се с големи работи и прикриват следите си невероятно добре. За това са необходими средства. Някой ги финансира наистина солидно. Установили сме, че стоят зад девет операции, и се съмняваме за още две. Само три от операциите им са се провалили — доста добро досие. Не успяха да убият един съдия в Лондондери, защото реактивната им граната се оказала неизправна — но тя все пак успя да убие охраната му. Миналия февруари опитаха да нападнат полицейския участък. Някой ги видял, когато нагласявали оръжията си, и се обадил по телефона. Но копелетата трябва да са подслушвали полицейското радио. Измъкнали се, преди да пристигне полицията. Полицаите намерили една осемдесет и два милиметрова минохвъргачка и сандък с мини — силно експлозивни и с бял фосфор, ако трябва да бъда точен. А ти се изпречи при последната им неуспешна операция. Тези нещастници стават наистина дръзки — каза Мъри. — Но, от друга страна, сега спипахме един от тях.

— Ние ли? — любопитно попита Райън. — Това не е наша война.

— Говорим за терористи, Джек. Всеки ги търси. Всеки ден си разменяме информация със Скотланд Ярд. Както и да е. Ще продължават да говорят на оня, който сега е в пандиза. Здраво са го притиснали. АОЪ е отцепническа група. Той ще бъде „кофти“ и знае това. Колегите му от ИРА и ИНА няма да го защитават. Ще бъде изпратен в затвор с максимална сигурност, може би на онзи на остров Уайт, където отиват наистина лоши момчета. Не всички от тях са политически, а обикновените касоразбивачи и убийци са… е, странно е колко патриотично настроени са такива като тях. Шпионите например си прекарват толкова приятно в затвора, колкото и типовете, които мърсуват с деца. Този тип е посегнал на кралското семейство, единственото нещо, което тук всички обичат. Хлапето ще има сериозни проблеми. Да не мислиш, че охраната ще си съдере задника от старание да му осигури благоденствие? Ще трябва да изучи един нов спорт. Нарича се оцеляване. След като вкуси всичко това, хората ще поговорят с него. Рано или късно това хлапе ще трябва да реши до каква степен се е обрекло. Просто може да се попречупи. Някои са се пречупили. Това е и целта ни. Лошите проявяват инициатива, а от нас — организацията и процедурите по разследването. Ако сбъркат, ни дават възможност, от която се възползваме.

Райън кимна:

— Да, всичко се свежда до информацията.

— Точно така. Без добрата информация сме като сакати. Можем само да се тътрим и да се надяваме някой да се пречупи. Но дай ни само един неоспорим факт, и ще стоварим целия свят върху тях. То е, като да разграждаш тухлена стена. Трудното е да разхлабиш първата тухла.

— А те откъде се сдобиват с информация?

— Казаха ми, че си се спрял на този въпрос — с усмивка отбеляза Мъри.

— Това не беше случайна среща. Някой трябва да ги е информирал. Нападат движеща се цел, която е на неофициално пътуване.

— Откъде, по дяволите, разбра това? — попита агентът.

— Няма значение, нали? Хората говорят. Кой е знаел, че те идват?

— Разглеждаме този въпрос. Интересното е закъде бяха тръгнали. Принцът, както и кралицата получават информация по въпроси на националната сигурност. Нещо се е случило в Ирландия, нещо във връзка с преговорите между Лондон и Дъблин. Мога само да ти кажа, че той идваше точно за тази информация.

— Хей, ако ме проверяваш, знаеш, че съм чист — подсмръкна Райън.

Мъри се усмихна.

— Добре, шампионе. Ако не беше проверен на най-секретно равнище, нямаше да ти кажа толкова много. Ние все още не знаем нищо за това. Както ти казах, може да е било съвпадение, но ти си прав за най-важното. Пътуването беше неофициално, някой е разказал за него и са направили засадата. Не може да е станало по друг начин. Считай това за поверителна информация, доктор Райън. Не трябва да излиза извън тази стая.

Мъри се държеше приятелски, но явно гледаше много сериозно на работата си.

Джек поклати глава:

— Няма проблеми. Но нали това беше опит за отвличане?

Агентът от ФБР направи гримаса и кимна:

— Работил съм по дванадесет отвличания и всички са завършвали е присъда. Загубихме само един заложник — хлапе, което убиха още първия ден. Двамата ги екзекутираха. Ходих да видя екзекуцията — студено каза Мъри. — Отвличането е престъпление с големи рискове от начало до край. Те трябва да отидат на точно определено място, за да си получат парите — обикновено тогава ги хващаме. Можем да издирваме хора по невероятни начини, за които няма да повярваш, и да пускаме в действие кавалерията бързо и силно. В този случай… става дума за впечатляващ подкуп и той няма да се изразява в прехвърляне на пари — освобождаването на някой „политически“ затворник е очевидна цел. Уликите също сочат натам, само дето тези типове никога не са правили такова нещо. В този случай процедурата по бягството става много по-сложна, но типовете от АОЪ винаги са имали добре планирани предварителни маршрути за бягство. Бих казал, че може би си прав, но нещата не са така ясни, както си мислиш. Оуенс и Тейлър не са напълно сигурни, а нашият приятел не говори, което не е голяма изненада.

— Казваш, че не са поели отговорност? Може би това трябваше да бъде навлизането им в голямата игра, първото им появяване на сцената — и защо да не го направят грандиозно? — каза Райън замислено.

— Може да се предположи — кимна Мъри. — Това със сигурност би ги направило известни. Но нали ти казах, че имаме твърде малко информация за тях, почти цялата е от втора ръка и пристига до нас чрез ИРА — всъщност това е причината да смятаме, че те имат пръст в тая история. Още не сме установили какво точно искат. Всяка тяхна операция има… как да го кажа? Изглежда, има някаква последователност, но още никой не е успял да я разгадае. Действат така, сякаш политическото напрежение изобщо не е насочено към нас, но в това няма никакъв смисъл. Не че непременно трябва да има смисъл — изпъшка агентът. — Не е лесно да вникнеш в психиката на терориста.

— Мислиш ли, че ще решат да ми отмъстят или?…

Мъри поклати глава отрицателно.

— Малко вероятно е, а и охраната е твърде сериозна. Знаеш ли кой развежда жена ти и детето?

— Специалните сили — аз се интересувах.

— Оня младок е в олимпийския им отбор по стрелба, а дочувам, че има и известен полеви опит, който никога не е стигал до пресата. Ескортът от полицейския отдел за охрана също е от неговата класа, а и винаги с тях ще има и придружаващ автомобил. Твоята охрана също е доста внушителна. От безопасността ти са заинтересовани доста авторитетни лица. Можеш да бъдеш спокоен. А след като се прибереш у дома, всичко ще свърши. Никоя от тези групировки не е действала в САЩ. Доста важни сме за тях. За тях NORAID[7] е важна повече от психологична, отколкото от финансова гледна точка. Когато отлетят за Бостън, се чувстват като в майчината си утроба — хората ги черпят с бира и затова ирландците се считат за добри. Не. Ако започнат да създават главоболия от другата страна на океана… мисля, че не могат да понесат да бъдат обявени за персона нон грата в Бостън. Това е единствената слабост на ИРА и останалите, но за нещастие не можем да се възползваме от нея.

Ограничихме до голяма степен каналите им за снабдяване с оръжие, но, по дяволите, сега вземат оръжията си от отвъдната страна. Или пък си ги правят сами. Например експлозивите. Нужна е само торбичка амониева селитра, и човек може да направи достойна за уважение бомба. Не можеш да арестуваш фермер за това, че превозва торове, нали? Не е така секси, както хубавите пластични експлозиви, но е дяволски лесно да се намери. А за автоматите и по-тежките оръжия — всеки може да се сдобие с автомат „Калашников“ или с реактивни гранати, навсякъде ги има. Не, те разчитат на нашата морална подкрепа, но са много малко хората, които я дават, дори и в Конгреса. Помниш ли борбата около договореността за екстрадиране? Смайващо нещо. Тия гадове убиват хора.

— И двете страни — продължи след кратко мълчание Мъри. — Ония откачени протестанти не са по-добри. ИРА очиства някой протестант. След това доброволците от Ълстър[8] изпращат кола в някой католически квартал и поразяват първата удобна цел. Голяма част от убийствата са чисто произволни. Може би една трета от убитите са хора, разхождащи се по улицата. Процесът се самовъзпроизвежда. Изглежда, нищо не може да ги спре. Освен това и ирландските полицаи също бяха считани за убийци, но на тези глупости вече не се дава ухо. Законът трябва да бъде закон за всеки — само че това се забравя твърде лесно, както при Мисисипи през 60-те години. Така е станало и в Северна Ирландия. Сър Джек Хърмън се опитва да превърне ирландската полиция в професионална. Има много хора, останали от лошото старо време, а сега идва и войската. Необходимо е. Полицаите понасят загуби от двете страни — последният е убит от протестанти. Хвърлили в къщата му запалителна бомба. — Мъри поклати глава. — Колко странно е. Аз бях там само преди две седмици. Моралът им е страхотен. Особено на младите хлапета. Не зная как го правят — впрочем знам. И те си имат своята мисия. Полицията и съдилищата трябва да възстановят правосъдието и хората трябва да видят, че те наистина го правят. За тази страна те са единствената надежда, както и някои от църковните водачи. Може би един ден разумът ще надделее, но не се надявай да стане скоро. Необходимо е дълго време. Да благодарим на Бога за Том Джеферсън[9] и Джим Мадисън[10], приятел. Понякога си мисля колко близо бяхме стигнали до такова сектантство. То е като война на мафиоти, в която могат да участват всички.

— Е, съдия? — Адмирал Джеймс Гриър натисна бутона за изключване върху дистанционното управление, докато новините от кабелната телевизия сменяха темите.

Директорът на ЦРУ изтърси пепелта от пурата си в стъкления пепелник.

— Знаем, че е умен, Джеймс, и, изглежда, усеща как да се държи пред репортери, но е прибързан — отговори съдията Артър Мур.

— Хайде, Артър! Той е млад. Искам тук млад човек със свежи идеи. Може би ще ми кажеш, че не си харесал доклада му? За първи път се захваща и излиза нещо толкова добро!

Съдията Мур се подсмихна иззад пурата. Намираха се в канцеларията на заместник-директора по разузнаването на седмия етаж в сградата на ЦРУ. Навън ръмеше дъжд. Хълмовете по долината на река Потомак не му позволяваха да я зърне. Виждаха се възвишенията, намиращи се на миля-две от другата страна на реката. Изгледът беше далеч по-хубав от този към паркинга.

— Какво излезе, след като проверихте миналото му?

— Все още не сме извършили задълбочена проверка, но се обзалагам на бутилка от любимия ти бърбън, че ще бъде чист.

— Никакви басове, Джеймс! — Мур вече беше видял досието на Джек от военноморските сили. Освен това той не беше идвал в управлението. Те бяха отишли при него и той им отказа още при първото предложение. — Да не мислиш, че той може да се справи?

— Наистина трябва да се срещнеш с него. Разбрах що за човек е още през първите десет минути, когато беше тук миналия юли.

— Ти ли уреди изтичането на информация?

— Аз? Изтичане на информация? — засмя се адмирал Гриър. — Но е добре да знаем, че може да се оправя сам, нали? Хлапакът се отнася съвсем сериозно към това, което знае, и — Гриър вдигна телекса от Лондон — задава хубави въпроси. Емил казва, че и неговият човек, Мъри, бил много впечатлен. Срамота е да се пилее и да преподава история.

— Дори и в твоята алма-матер ли?

Гриър се усмихна:

— Да. Това ми причинява болка. Искам го, Артър. Искам да го обуча, да го обработя. Той е от нашия тип хора.

— Но той, изглежда, не мисли така.

— Ще започне — каза тихо Гриър с уверена нотка в гласа си.

— Окей, Джеймс. Как искаш да го подхванеш?

— Без да бързаме. Първо искам много изчерпателна проверка. Кой знае? Може би той сам ще дойде при нас.

— Не се надявай — изсумтя съдията Мур.

— Ще дойде при нас, за да поиска информация за оная тълпа от АОЪ — отговори Гриър.

Съдията помисли по този въпрос. Мур реши, че Гриър може да вижда нещата, сякаш са направени от кристал.

— Това е доста смислен довод.

— И още как. Ще мине малко време — аташето каза, че трябва да остане за съдебното дело и всичко останало, — но две седмици след като се върне, ще седи в тази канцелария и ще иска разрешение да потърси сведения за ония от АОЪ. Ако го стори, аз ще му направя предложението — с твое съгласие, Артър. Искам да говоря и с Емил Джейкъбс от ФБР, за да сверим информацията за тия типове от АОЪ.

— Окей.

После заговориха за други неща.

[1] Магазин, който е символ на високо социално положение. — Б.пр. ↑

[2] Ирландският национален празник. — Б.пр. ↑

[3] Роман от Томас Харди. — Б.пр. ↑

[4] Духовно училище. — Б.пр. ↑

[5] Намек за куршум от „Колт-357“. — Б.пр. ↑

[6] Закон на италианската мафия за пазене на тайна и за вярност, чието нарушаване се наказва със смърт (итал.). — Б.пр. ↑

[7] Организация, събираща пари в САЩ за подпомагане на Република Ирландия. — Б.пр. ↑

[8] Асоциация за защита на Ълстър — фанатизирана протестантска група, която държи на принадлежността към британската корона. — Б.пр. ↑

[9] Томас Джеферсън (1743–1826) — американски президент, един от съставителите на Декларацията за независимостта. — Б.пр. ↑

[10] Джеймс Мадисън (1751–1836) — американски президент, участвал в създаването на конституцията и Хартата за човешките права. — Б.пр. ↑

5.

ПЛАНОВЕ

Денят, когато изписаха Райън от болницата, беше най-щастливият в живота му или поне откакто се роди Сали в болницата „Джон Хопкинс“ преди четири години. Минаваше шест вечерта, когато най-после успя да се облече. Заради гипса това се оказа доста трудна работа и той се строполи в инвалидната количка. Джек се беше възпротивил, но очевидно редът в английските болници е също толкова строг, колкото и в американските: на пациентите не се разрешава да ходят при излизане от болницата, за да не си помисли някой, че са излекувани. Един униформен полицай избута количката му от стаята. Райън не погледна назад.

Практически целият персонал се беше строил покрай стената заедно с няколко от пациентите, с които Райън се беше запознал през изтеклата седмица и половина, докато се учеше да ходи нагоре-надолу по скучните коридори, превит встрани под ъгъл 10 градуса заради тежкия гипс. Джек се изчерви от ръкоплясканията и още повече се притесни, когато хората започнаха да се доближават, за да му стиснат ръка. „Не съм космонавт от кораба «Аполо» — помисли си той. — Англичаните би трябвало да се държат по-високомерно.“

Сестра Китиуейк произнесе реч и обясни какъв образцов пациент е бил той.

„Какво удоволствие и чест…“ Райън се изчерви отново, когато тя свърши и поднесе цветя за „прекрасната му съпруга“. След това го целуна от името на всички. Джек отговори на целувката. Е, това беше най-малкото, което можеше да направи, пък и тя наистина беше хубаво момиче. Китиуейк го прегърна, прегърна и превръзката, и от очите й потекоха сълзи. Тони Уилсън, който стоеше до нея, тайно намигна. Джек не се изненада от това. Стисна ръцете на още десетина души, преди полицаят да го вкара в асансьора.

— Следващия път, когато ме намерите ранен на улицата — каза Райън, — ме оставете да умра там.

Полицаят се засмя:

— Голям неблагодарник сте вие.

— Вярно е.

Асансьорът се отвори и те излязоха във фоайето. Райън с облекчение видя, че в него са само Единбургският херцог и група хора от охраната.

— Добър вечер, милорд. — Райън се опита да стане, но с жестове му наредиха отново да седне.

— Здравейте, Джек! Как се чувствате? — Ръкуваха се и за момент Джек се притесни, че самият херцог ще го изкара през вратата. Това щеше да бъде непоносимо, но полицаят отново започна да бута количката, а херцогът тръгна до него. Джек посочи напред.

— Сър, ще се почувствам два пъти по-добре, когато изляза от тази врата.

— Гладен ли сте?

— След болничната храна ли? Спокойно мога да изям един от конете ви за поло.

Херцогът се усмихна.

— Ще се постараем да предложим нещо по-добро.

Джек забеляза няколко души от охраната във фоайето. Отвън имаше един ролс-ройс и най-малко още четири други коли, както и хора, които не приличаха на случайни минувачи. Твърде тъмно беше, за да може да се види дали някой обикаля и по покривите, но сигурно имаше. „Е — помисли си Райън, — научили са си урока по охрана. И все пак жалко, защото изглежда, победители са терористите. Ако накарат обществото да се промени дори и малко, то те са спечелили нещо. Копелета недни!“ Полицаят го закара право при ролс-ройса.

— Сега мога ли да стана? — Гипсът му тежеше така много, че наруши равновесието му. Райън се изправи малко по-бързо и почти се удари в колата, но успя да се овладее с гневно тръскане на глава, преди някой да протегне ръка към него. За момент застана неподвижен, а лявата му ръка стърчеше като огромна щипка на рак. Опита се да измисли как да влезе в колата. Най-доброто беше първо да вкара превръзката в колата, след това да се завърти по посока на часовниковата стрелка и да влезе. Херцогът се качи от другата страна и двамата се настаниха доста удобно. До този момент Райън не беше влизал в ролс-ройс и установи, че не е чак толкова просторна кола.

— Удобно ли ви е?

— Е, трябва да внимавам да не избия някой прозорец с това проклето нещо. — Райън се облегна, кимна със затворени очи и се усмихна.

— Вие наистина се радвате, че излизате от болницата.

— Милорд, можете спокойно да заложите някоя от крепостите си за това. Това ми е трети път в тенекеджийницата и ми стига.

Херцогът даде знак на шофьора да тръгва. Конвойните коли потеглиха бавно — две отпред и две отзад — и застанаха около ролс-ройса.

— Сър, мога ли да попитам какво ще правя тази вечер?

— Нищо особено. Има малко парти в твоя чест, на което ще присъстват някои близки приятели.

Джек се зачуди какво означава „близки приятели“. Двадесет ли ще бъдат? Петдесет? Сто? Той щеше да вечеря с… „Майчице!“

— Сър, знаете ли, много сте любезен с мен.

— Глупости. Като оставим това, което ви дължим — а точно то не е малък дълг, Джек, — мога да кажа, че си струваше да се запозная с нови хора. Дори в неделя свърших книгата ви. Мисля, че е чудесна, и трябва да ми изпратите екземпляр от следващата. А кралицата и жена ви си допадат чудесно. Щастливец сте, че имате такава жена и тази малка палавница — дъщеря ви. Тя е съкровище, Джек, чудесно момиченце.

Райън кимна. Често пъти се чудеше с какво е заслужил да бъде такъв късметлия.

— Кати казва, че е видяла почти всяка крепост в кралството и много ви благодаря за хората, които сте й изпратили. Чувствах се доста по-добре, като знаех, че те са навсякъде с нея.

Херцогът махна с ръка. Не си струваше да говорят за това.

— Как мина проучването за новата ви книга?

— Доста добре, сър. — Единственото хубаво нещо от престоя му в болницата беше времето, с което разполагаше, за да прегледа всичко в подробности. Компютърът му съхраняваше в чиповете си още двеста страници текст и сега Райън съдеше за реакциите на другите от нов ъгъл. — Мисля, че научих нещо от малката си лудория, сър. Не е едно и също да седиш пред клавишите на компютъра и пред дулото на някой пистолет. В такава ситуация решенията се вземат по малко по-различен начин. — Тонът на Райън допълваше думите му.

Херцогът го тупна по коляното.

— Не мисля, че някой би подложил на критика решението ви.

— Може би. Работата е там, че взех решението си чисто инстинктивно. Ако знаех какво правя… ако инстинктивно бях направил това, което не трябва? — Райън погледна през прозореца. — Ето на, предполага се, че съм експерт по военноморска история със специалност, свързана с това как се вземат решения в условията на стрес, и все още не съм доволен от собствената си реакция. По дяволите! — тихо завърши Джек. — Сър, човек не забравя, когато е убил някого. Просто не забравя.

— Не трябва да мислите за това, Джек.

— Да, сър. — Райън отвърна погледа си от прозореца. Херцогът го гледаше по начин, който му напомни баща му преди години. — Съвестта е цената, която плащаме за това, че имаме морал, а моралът е цената на цивилизацията. Татко ми казваше, че престъпниците нямат съвест, дори и чувствата им не са кой знае какви. Предполагам, че това ни отличава от тях.

— Точно така. В основата си вашият самоанализ е точен, но не трябва да прекалявате. Обърнете гръб на станалото, Джек. Според мен американците са хора, които предпочитат да гледат напред, а не назад. Ако не можете да правите това от професионални съображения, поне го направете от лични.

— Разбрано, сър. Благодаря. — „Ако само можех да накарам и сънищата си да спрат.“ Почти всяка нощ Джек наново изживяваше престрелката на пътя към двореца. Оттогава бяха минали почти три седмици. Ето още нещо, за което не казваха по телевизията — човешкото съзнание има такава способност да се самонаказва за извършеното убийство. То го запаметява и отново, и отново възпроизвежда всичко. Райън се надяваше, че някой ден това ще свърши.

Колата зави наляво по Уестминстърския мост. Джек не знаеше точно къде се намира болницата, сещаше се само, че е близо до железопътна гара и достатъчно близо до Уестминстърския дворец, защото чуваше как Биг Бен[1] отброява часовете. Погледна нагоре към готическата каменна зидария.

— Знаете ли, освен изследванията, които исках да направя, ми се щеше да разгледам и страната ви. Няма много време за това.

— Джек, мислите ли, че ще ви върнем в Америка, без да сте изпитали британското гостоприемство? — Херцогът беше доста развеселен. — Ние сме особено горди с гостоприемството си, разбира се, но туристите не идват тук, за да видят това. Направили сме някои малки приготовления.

— О!

Райън трябваше да помисли малко, за да разбере къде се намират, и картите, които беше изучавал, преди да дойде тук, изплуваха в съзнанието му. Мястото се наричаше Бърдкейдж уок — намираше се само на стотина метра оттам, където го бяха простреляли… ето го онова езеро, което Сали беше харесала. Виждаше Бъкингамския дворец покрай главата на човека от охраната, седнал в предната лява седалка. Едно беше да знаеш, че отиваш там, но сега, когато сградата се намираше пред него, започна да се вълнува.

Влязоха в земите на двореца през северозападната врата. Джек досега го беше виждал само отдалече. Охраната не изглеждаше особено внушителна, но оформеният като квадрат дворец криеше почти всичко от външни погледи. Съвсем спокойно вътре може да се скрие рота въоръжени войници и кой би разбрал? По-вероятно е да са цивилни полицаи, подкрепени с много електронна апаратура. Но би трябвало да има и скрити изненади. След натрупания опит и след последния инцидент това място е толкова сигурно, колкото и Белият дом или дори повече, като се има предвид по-голямото пространство между сградите.

Твърде тъмно беше, за да могат да се различат подробностите, но ролс-ройсът влезе през арката в двора и мина под навес, където часовият застана мирно и вдигна пушката си за почест с три резки движения, както правеха англичаните. Щом колата спря, един лакей в ливрея отвори вратата.

Излизането беше точно както влизането, но в обратен ред. Райън се завъртя обратно на часовниковата стрелка, излезе назад и извади ръката си. Лакеят хвана ръката му, за да помогне. Джек не искаше да му помагат, но сега не беше време да се съпротивлява.

— Ще ви трябва малко практика за това — отбеляза херцогът.

— Мисля, че сте прав, сър. — Джек го последна към вратата, която отвори друг лакей.

— Кажете ми, Джек, първия път, когато ви посетихме, вие изглеждахте по-притеснен от присъствието на кралицата, отколкото от моето. Защо?

— Е, вие сте били офицер от военноморските сили, нали така?

— Разбира се. — Херцогът се обърна и го изгледа с голяма доза любопитство.

Райън се усмихна:

— Сър, аз работя в Анаполис. Академията гъмжи от офицери на военноморските сили, пък не забравяйте, че и аз съм бил морски пехотинец. Ако допусна да се притеснявам от всяко офицерче, което пресича пътя ми, армията трябва да ми вземе сабята.

— Нахалник! — И двамата се засмяха.

Райън беше очаквал дворецът да го впечатли. И въпреки това беше поразен. Едно време половината свят с бил управляван от този дом и в допълнение към това, което кралското семейство е придобило през вековете, отвсякъде са идвали подаръци. Където и да погледнеше, широките коридори бяха украсени с неизброимо много шедьоври на живописта и скулптурата. Стените бяха покрити предимно с коприна в цвят слонова кост, бродирана със златни нишки. Постланите върху мрамора и паркета килими бяха в царствено червен цвят. У Райън се събуди някогашният финансист и той се опита да пресметне стойността на всичко това. Системата му се претовари след около десет секунди. Картините бяха толкова ценни, че всеки опит за продажбата им ще наруши ритъма на пазара за творби на изкуството. Само златните рамки… Райън тръсна глава. Искаше му се да има време да разгледа всяка картина. „Човек може да живее тук пет години и няма да има време да оцени всичко.“ Изостана. Беше запленен, но се овладя, спря да се пули и тръгна в крак с по-възрастния мъж. Чувстваше се все по-притеснен. Херцогът се намираше вкъщи — в този толкова голям дом, потискащо голям, но все пак това беше дом, всекидневие. Шедьоврите на Рубенс по стената бяха част от пейзажа, толкова познати неща, колкото са снимките на децата и съпругата на бюрото на всеки мъж. Райън беше поразен от това място, поразен от украшенията, от които лъха на богатство и сила. Искаше му се да потъне в земята. Друго е да рискуваш на улицата — в края на краищата морската пехота го беше подготвяла и обучавала за това.

„Съвземи се, Джек — каза си той. — Те са кралско семейство, но не са твоето кралско семейство.“ Не можа да се съвземе. Те наистина бяха кралско семейство. Това стигаше, за да унищожи по-голямата част от неговото собствено аз.

— Пристигнахме — каза херцогът, след като зави надясно през една отворена врата. — Това е музикалната стая.

Тя имаше размерите на хола в къщата на Райън и май беше единственото нещо, сравнимо с някоя част от неговия дом на Перигрин клиф, който струваше триста хиляди долара. Таванът тук беше по-висок и очертан с ивица от златни листа. Райън прецени, че вътре има тридесетина души. В момента, когато влезе, разговорите спряха. Всички се обърнаха и се вгледаха в него — Джек беше сигурен, че са виждали херцога и преди — и в странната му гипсова превръзка. Изпита страхотно силно желание да се махне оттук. Нуждаеше се от напитка.

— Извинете ме за момент, Джек, трябва да ви оставя. Ще се върна след няколко минути.

„Много благодаря — помисли Райън и кимна учтиво. — Ами сега какво да правя?“

— Добър вечер, сър Джон — поздрави един мъж в униформа на вицеадмирал от Кралските военноморски сили. Райън се опита да прикрие облекчението си. Разбира се, бяха го прехвърлили на друг попечител. Със закъснение разбра, че много хора идваха тук за първи път. Някои от тях биха се нуждаели от известна подкрепа, докато привикнат с мисълта, че се намират в дворец, и по протокол щяха да се погрижат за тях. Докато си стискаха ръцете, Джек разгледа отблизо лицето на мъжа. Имаше нещо познато в него.

— Аз съм Базил Чарлстон.

„Аха!“

— Добър вечер, сър.

Беше видял този човек първата вечер в Ленгли и придружителят му от ЦРУ небрежно беше отбелязал, че това е „БЧ“ или просто „Ч“, началникът на британската тайна разузнавателна служба, известна преди време като МИ-6. „Какво правите тук?“

— Сигурно сте жаден.

Към тях се приближи още един мъж с чаша шампанско.

— Здравейте! Казвам се Бил Холмс.

— Вие заедно ли работите, господа? — попита Райън, като сръбна от искрящото вино.

— Съдията Мур ми каза, че сте умен човек — отбеляза Чарлстон.

— Извинете, съдията кой?

— Добре, доктор Райън. — Холмс се усмихна, като привърши чашата си. — Разбирам, че сте играли футбол в американската му разновидност. Тогава бяхте в университетския младежки отбор, нали?

— В колежанския и младежкия университетски, но само като гимназист. Не бях достатъчно едър, за професионалист — каза Райън, опитвайки се да прикрие неловкостта си. „Младежки университетски отбор“ беше името на проекта, по който бяха го извикали да провежда консултации в ЦРУ.

— И вие не знаете нищо за човека, написал „Агенти и агенции!“ — Чарлстон се усмихна. Райън се вкамени.

— Адмирале, не мога да разговарям за тези неща без…

— Екземпляр номер шестнадесет лежи на бюрото ми. Добрият съдия ми каза да ви предам, че имате пълна свобода да говорите за „сигнализиращата програма за текстообработка“.

Райън въздъхна. Първоначално тази фраза трябва да е тръгнала от Джеймс Гриър. Когато Джек беше направил предложението си за „капана за канарчета“ на заместник-директора в разузнавателния отдел, адмирал Джеймс Гриър се пошегува именно с тези думи. Райън имаше свободата да говори. Вероятно. Инструкциите му от ЦРУ за сигурността не обхващаха точно тази ситуация.

— Извинете, сър, но никой не ми е казал, че мога да разговарям за тези неща.

Чарлстон промени изражението си от шеговито към сериозно само за миг.

— Не се извинявай, момче. Човек трябва сериозно да се отнася към тайните. Оня труд, дето го написа, беше отлична детективска работа. Трудността, както несъмнено някой ти е казал, е, че при поемане на толкова много информация нямаме възможност да я проумеем цялата. Не е лесно да влезеш в калта и да намериш блестящ скъпоценен камък. Като за човек, който за първи път е в този бизнес, докладът ти беше първокласен. Но не знаех за това, което съдията нарече „капан за канарчета“. Той каза, че ти можеш да го обясниш по-добре от него. — Чарлстон махна с ръка за нова чаша шампанско. Появи се някакъв лакей или прислужник с поднос в ръка. — Разбира се, ти знаеш кой съм.

— Да, адмирале. Видях ви миналия юли в управлението. Слязохте от асансьора за шефовете на седмия етаж, когато аз излизах от канцеларията на директора на отбранителното разузнаване.

— Добре. Значи знаеш, че всичко тук си остава между нас. Какво, по дяволите, представлява този „капан за канарчета“?

— Е, познати са ви проблемите на ЦРУ с изтичането на информация. Когато приключвах първия вариант на доклада си, ме осени идеята да направя всеки от тях уникален.

— Това се практикува от години — отбеляза Холмс. — Човек трябва просто да размести някоя запетайка. Най-лесното нещо на света. Ако хората от новините са достатъчно глупави и отпечатат снимка на документа, можем да открием изтичането.

— Да, сър. И репортерите, които издават изтеклата информация, знаят това. Научили са се да не показват снимки на документите, които им попадат от източниците, нали? — отговори Райън. — В идеята, която ми хрумна, имаше нещо ново. „Агенти и агенции“ съдържаше четири раздела, всеки раздел — резюме в един абзац, а всяко резюме беше написано по доста драматичен начин.

— Да, забелязах това — каза Чарлстон. — Изобщо не се четеше като документ от ЦРУ. По-скоро приличаше на нашите документи. На нас хора ни пишат докладите, а не компютри. Продължавайте, моля ви.

— Всяко резюме е в шест различни варианта и са подбрани за всеки екземпляр на документа. Съществуват хиляди възможни промени, но само деветдесет и шест номерирани копия на документа. Причината абзаците да бъдат променени по този начин е — предполагам, че може да се нарече крещяща — да накара репортерите да ги цитират дословно в средствата за масова информация. Ако цитира нещо от тези два или три абзаца, ние знаем точно кое копие е видял и следователно кой е допуснал изтичане на информация. Сега имат дори и по-усъвършенстван модел на капана. Всичко може да се направи с компютър. Може да се използва програма със синонимен речник и документът да стане напълно уникален.

— Разбрахте ли дали капанът върши работа? — попита Холмс.

— Не, сър. Нямам нищо общо с въпросите на опазването на тайната в управлението. — „И слава богу!“

— О, работи. — Сър Базил замълча за момент. — Идеята е адски проста и адски добра! Трудът ви имаше важно значение. Казаха ли ви, че почти всички подробности в него съвпадат с едно разследване, проведено миналата година?

— Не, сър. Не са ми казали. Доколкото ми е известно, всички документи, с които съм работил, са публикувани от нашите хора.

— В такъв случай сте родили идеята съвсем самостоятелно? Чудесно.

— Сбърках ли някъде? — попита Райън адмирала.

— Трябвало е да обърнете малко повече внимание на онзи южноафриканец. Това, разбира се, е повече наша работа. Може би не сте имали достатъчно информация, в която да се ровите. В момента го наблюдаваме отблизо.

Райън довърши питието си и се замисли по този въпрос. За мистър Мартенс имаше доста информация… „Какво ли съм пропуснал?“ Не можеше да пита за това сега. Беше неподходящо. Но после…

— Южноафриканците не са ли…

— Боя се, че сътрудничеството им сега съвсем не е така добро, както беше едно време, а и Ерик Мартенс за тях е доста уязвим. Едва ли трябва да ги вини човек. Той може да ги снабдява с неща, от които се нуждае армията им, и това до голяма степен намалява натиска, който правителството желае да упражни върху него — изтъкна Холмс. — Трябва да се има предвид и израелската връзка. От време на време се отклоняват от правия път, но ние — Специалните сили и ЦРУ — имаме твърде много общи интереси, за да предизвикваме сериозни вълнения.

Райън кимна. Разузнавателната служба на Израел имаше за задача да събира колкото е възможно повече пари, а понякога това беше в разрез е желанията на съюзниците им. „Помня връзките на Мартенс, но трябва да съм пропуснал нещо важно… какво ли?“

— Моля ви, не приемайте това като критика — каза Чарлстон. — Като за първи опит докладът ви беше превъзходен. ЦРУ трябва отново да ви вземе при себе си. Това е един от малкото доклади на ЦРУ, който не ме накара да заспя. Ако не друго, то можете да научите аналитиците им да пишат. Разбира се, те са питали дали желаете да останете, нали?

— Питаха, сър. Но идеята не ми се стори добра.

— Помислете отново — внимателно предложи сър Базил. — Идеята за „Младежкия университетски отбор“ беше добра, както онази идея за Екип Б през 70-те години. И ние го правим — привличаме някой академик отвън, за да погледне на непрекъснато трупащите се данни от друг ъгъл. Съдията Мур, новият директор на ЦРУ, е наистина свежа струя. Прекрасен човек. Познава занаята доста добре, но е стоял настрана дълго време и има някои нови идеи. Вие сте една от тях, доктор Райън. Мястото ви е там, момче.

— Не съм напълно сигурен в това, сър. Завършил съм история и…

— Аз също — каза Бил Холмс. — Няма значение какво е завършил човек. Ние в разузнаването търсим хора с подходящо мислене. Вие, изглежда, го имате. Е, не можем да ви вербуваме, нали? Ще се разочаровам, ако Артър и Джеймс не направят нов опит. Помислете по този въпрос.

„Вече съм го правил. — Райън кимна, разсъждавайки над собствените си мисли. — Но обичам да преподавам история.“

— Героят на деня! — Към тях се присъедини още един човек.

— Добър вечер, Джефри — каза Чарлстон. — Доктор Райън, това е Джефри Уоткинс от Министерството на външните работи.

— Като Дейвид Ашли от Министерството на вътрешните работи ли? — Райън стисна ръката на човека.

— Всъщност прекарвам голяма част от времето си точно тук.

— Джеф е офицер за свръзка между Министерството на външните работи и кралското семейство. Занимава се с инструктажите, протоколната работа и все се пречка навсякъде — усмихнат отбеляза Холмс. — Колко станаха, Джеф?

Замислен, Уоткинс се намръщи.

— Мисля, че са малко повече от четири години. Сякаш беше миналата седмица. Но липсва блясъкът, който човек може да очаква. Аз най-вече нося кутията с пощата и се опитвам да се крия по ъглите.

Райън се усмихна. Можеше да разбере това.

— Глупости — възпротиви се Чарлстон. — Един от най-добрите мозъци в министерството. Иначе изобщо нямаше да те държат тук.

Уоткинс направи смутен жест.

— Доста съм зает с тази работа.

— Така трябва да е — отбеляза Холмс. — Не съм те виждал в тенисклуба от месеци.

— Доктор Райън, персоналът в двореца ме помоли да ви предам благодарността им за направеното от вас. — Продължи да говори още няколко секунди.

Уоткинс беше с около два сантиметра по-висок от Райън и наближаваше четиридесетте. Прилежно подстриганата му коса сивееше отстрани и кожата му беше бледа като на човек, който рядко излиза на слънце. Изглеждаше като дипломат. Усмивката му беше така безупречна, сякаш я е репетирал пред огледало. Това беше усмивка, която може да означава всичко. Или по-скоро нищо. Но в сините очи се четеше интерес. И както се случваше много пъти през последните седмици, този човек се опитваше да реши от какво тесто е направен доктор Джон Патрик Райън. Обектът на тези наблюдения започваше да се уморява от всичко това, но нямаше възможност да направи кой знае какво.

— Джеф е експерт по положението в Северна Ирландия — каза Холмс.

— Никой не е експерт — отговори Уоткинс и поклати глава. — Аз бях там в началото, през 1969 година. Тогава носех униформа, младши офицер с… е, това няма значение, нали? Как според вас трябва да решим този въпрос, доктор Райън?

— Хората ми задават този въпрос от три седмици, мистър Уоткинс. Как, по дяволите, мога да зная?

— Още ли търсиш идеи, Джеф? — попита Холмс.

— Добрата идея се крие някъде навън — отговори Уоткинс, като не откъсваше поглед от Райън.

— Не е у мен — каза Джек. — А ако изобщо е у някого, как мислите, че ще познаете кой е? Аз преподавам история, но не я създавам, не забравяйте това.

— Просто преподавател по история — и тези двамата тук се нахвърлиха върху вас?

— Искаме да разберем дали наистина Райън работи за ЦРУ, както пише по вестниците — обади се Чарлстон.

Джек разбра. Уотсън нямаше достъп до всичко и не трябваше да знае за миналите му връзки с управлението — не че не би могъл да си направи заключение сам. Но въпреки всичко правилата са си правила. „Затова отхвърлих предложението на Гриър — спомни си той. — Всичките тези идиотски правила. Човек не може да разговаря с никого за това или онова, дори и с жена си. Сигурност, сигурност, сигурност… Глупости! Разбира се, някои неща трябва да си останат тайна, но ако никой не ги вижда, как може те да бъдат използвани — а и каква полза от тайна, която не може да се използва?“

— Знаете ли, приятно ще бъде да се върна в Анаполис. Поне студентите още вярват, че съм преподавател!

— Точно така — отбеляза Уоткинс. „А завеждащият силите за сигурност иска мнението ти за Трафалгарската битка. Всъщност какъв си ти, Райън?“ След като напусна военната служба през 1972 година и започна работа в Министерството на външните работи, на Уоткинс му беше ясна играта „Кой е шпионинът?“ на офицерите от посолствата. Получаваше смесени сигнали от Райън, а от това ставаше все по-интересно. Уоткинс обичаше игрите. Всякакви.

— С какво се занимаваш сега, Джеф? — попита Холмс.

— Искаш да кажеш какво правя извън дванадесетчасовите си работни дни ли? Успявам да прочета по някоя книга. Тъкмо започнах да препрочитам „Мол Фландърс“.

— Така ли? — попита Холмс. — Аз чета „Робинзон Крузо“ от няколко дни. Най-сигурният начин човек да се откъсне от действителността е да се върне към класиците.

— Вие четете ли класиците, доктор Райън? — попита Уоткинс.

— Имах този навик. Не забравяйте, че съм образован от йезуити. Те не позволяват човек да подмине старите неща. „Дали «Мол Фландърс» е класика? — питаше се Джек. — Не е на латински или гръцки, не е и от Шекспир…“

— „Стари неща“. Що за отвратително отношение! — засмя се Уоткинс.

— Опитвали ли сте да четете Вергилий в оригинал? — попита Райън.

— Arma virumaque cano, trojae qui primus ab oris?…[2]

— Джеф и аз посещавахме заедно Уинчестър — обясни Холмс. — Contiquere omnes, intenteque ora tenebant…[3] — Двамата випускници на училището се посмяха доста.

— Аа, аз имах добри оценки по латински, но просто не си спомням нищо от него — оправда се Райън.

— Още един американски филистер[4] — отбеляза Уоткинс.

Райън реши, че не харесва мистър Уоткинс. Офицерът от Министерството на външните работи очевидно му нанасяше удари, за да види реакциите му, а Райън отдавна се беше изморил от тази игра. Той си беше доволен от това, което е, и не му трябваха психиатри аматьори, както ги наричаше, за да определят личността му.

— Съжалявам. Там, където живея, малко по-различни неща са на преден план.

— Разбира се — отговори Уоткинс. Усмивката му не се беше променила нито на йота. Това изненада Джек, макар да не беше сигурен защо.

— Вие живеете недалеч от Военноморската академия, нали? Там нямаше ли някакъв инцидент наскоро? — попита сър Базил. — Четох за това в един доклад. Така и не можах да си изясня подробностите.

— Не беше терористична акция. Обикновено престъпление. Двама курсанти видели в Анаполис нещо, наподобяващо сделка с наркотици, и повикали полицията. Арестуваните били членове на местна мотоциклетна банда. След седмица някои от членовете на бандата решили да очистят курсантите. Минали покрай цивилния пазач в три часа сутринта и се вмъкнали в Банкрофт Хол. Сигурно са си помислили, че това е просто още едно спално помещение. Момчетата, които били на пост, ги забелязали, включили алармената инсталация и всичко се провалило. Нападателите се загубили — коридорите на Банкрофт са дълги около две мили — и били заловени. Случаят е федерален, тъй като това е правителствена собственост, а ФБР гледа с лошо око на хората, които се опитват да си връщат на свидетелите. Тях няма да ги има известно време. Добрата новина е, че охраната от морски пехотинци около академията е засилена, и сега е много по-лесно да се влиза и излиза.

— По-лесно ли? — попита Уоткинс. — Но…

Джек се усмихна.

— Когато охраната е от морски пехотинци, много повече врати остават отворени — постовият от морската пехота е по-добър от всяка заключена врата.

— Разбира се. Аз… — Нещо привлече погледа на Чарлстон.

Райън гледаше в противоположната посока и не можа да види какво е, но реакциите бяха достатъчно ясни. Чарлстон и Холмс понечиха да се отдръпнат. Уоткинс се отдалечи първи. Джек се обърна навреме, за да види как кралицата, която се беше появила на вратата, мина покрай един прислужник.

Херцогът се намираше до нея, а Кати дипломатично ги следваше на определено разстояние. Кралицата се доближи най-напред до него.

— Изглеждате много по-добре.

Джек се опита да се поклони — смяташе, че трябва, — без да застрашава живота на кралицата с превръзката си. Установил беше, че основният трик е човек да стои неподвижно. Тежестта на гипса го караше да се навежда наляво. Движението в кръг му помагаше да остане прав.

— Благодаря, Ваше Величество. Чувствам се много по-добре. Добър вечер, сър.

Когато се ръкуваш с херцога, разбираш, че насреща си имаш мъж.

— Още веднъж здравейте, Джек. Опитайте се да се отпуснете, моля ви. Съвсем неофициално сме тук. Няма да има парадна войска или протокол. Отпуснете се.

— Е, шампанското помага.

— Прекрасно — отбеляза кралицата. — Мисля, че трябва да ви оставим за момент, за да можете да се запознаете отново с Каролайн. — Тя и херцогът се отдалечиха.

— По-леко с пиячката, Джек. — Кати, ослепителна в бялата разголена рокля, въздействаше така силно, че Райън дори не се запита колко ли е струвала. Беше с чудесна прическа и с грим — две неща, които професията винаги й забраняваше. Сега тя беше просто Кати Райън. Целуна жена си бързо, въпреки че имаше толкова хора.

— Хората…

— Майната им — тихо каза Джек. — И как е любимото ми момиче?

Очите й искряха от това, което имаше да каже, но гласът й прозвуча безизразно делово:

— Бременно.

— Сигурна ли си… Кога?

— Сигурна съм, скъпи, защото, първо, аз съм лекар и, второ, закъснява ми с две седмици. А на въпроса „кога“ — Джек, спомни си кога дойдохме тук и какво направихме веднага когато приспахме Сали… Виновни са онези странни хотелски легла, Джек. — Тя поклати глава. — Винаги става така.

Джек нямаше какво да каже. Постави здравата си ръка около рамото й и я притисна толкова дискретно, колкото позволяваха чувствата му. Щом закъснява с две седмици — е, той знаеше, че Кати е точна като швейцарския си часовник. „Ще бъда татко — отново!“

— Този път ще опитаме да родим момче — каза тя.

— Знаеш, че това няма значение, мила.

— Виждам, че сте му казали. — Кралицата се завърна тихо като котка. Джек видя, че херцогът разговаря с адмирал Чарлстон, и се запита за какво ли. — Честито, сър Джон.

— Благодаря ви, Ваше Величество, благодаря и за още много неща. Никога няма да мога да се отплатя за любезността ви.

Отново получи усмивка като от коледна елха:

— Ние сме тези, които се отплащат на вас. Каролайн ми разказа и виждам, че ще имате поне един хубав спомен от посещението си в страната ни.

— Разбира се, мадам, но хубавите спомени ще бъдат повече. — Джек се учеше как се играе играта.

— Каролайн, той винаги ли е толкова галантен?

— Всъщност не. Трябва да сме го хванали в момент на слабост — отговори Кати. — А може и да е, ако престоят тук му е повлиял благотворно.

— Това ме радва след всичките ужасни неща, които каза за малката Оливия. Знаете ли, че отказа да си легне, без да ме е целунала за лека нощ? Такова прекрасно, чаровно ангелче. А той я нарече лоша!

Джек въздъхна. Не му беше трудно да разбере какво е станало. След три седмици в тази обстановка Сали вероятно правеше най-хубавите реверанси в историята на западната цивилизация. Сега може би дворцовият персонал водеше борби за правото да се грижи за нея. Сали беше истинско татково момиче. Способността да манипулира хората й се удаваше лесно. Беше го практикувала върху баща си в продължение на години.

— Може би съм попреувеличил, мадам.

— По най-клеветнически начин. — Очите на кралицата се разшириха. — Тя не е счупила нищо. Нищичко. И трябва да ви кажа, че става най-добрата ездачка, която сме виждали от години.

— Моля?

— Уроци по езда — обясни Кати.

— Искаш да кажеш, на кон?

— Какво друго би могла да язди? — попита кралицата.

— Сали на кон? — Райън погледна жена си. Идеята не му хареса твърде много.

— И се справя прекрасно. — Кралицата скочи в защита на Кати. — Съвсем безопасно е, сър Джон. Ездата е прекрасно умение, на което всяко дете може да се научи. Тя развива дисциплина, координация и отговорност.

„Да оставим това, че е и прекрасен начин да счупи хубавото си малко вратле“ — помисли си Райън. Отново си спомни, че човек не трябва да спори с кралицата, особено когато се намира под покрива й.

— Дори и вие трябва да опитате да яздите — каза кралицата. — Съпругата ви язди.

— Сега имаме достатъчно земя, Джек — каза Кати. — Ще ти хареса.

— Ще падна — мрачно каза Райън.

— След това отново ще се качите и така, докато не го направите както трябва. — Това беше казано от жена с над петдесетгодишен ездачески опит.

„Същото е, като да караш колело, само че от колело не се пада толкова силно, а и Сали е твърде малка за колело — каза си Райън. Изнервяше се да гледа как Сали бута колелото си по пътеката пред гаража. — За бога, та тя е толкова малка, че конят дори не може да разбере дали е отгоре му или не.“

Кати долавяше мислите му.

— Децата трябва да растат. Не можеш да я опазиш от всичко — изтъкна жена му.

— Да, скъпа, зная. — „По дяволите, не мога. Та това ми е работата.“

След няколко минути всички излязоха от стаята и тръгнаха за вечерята. Райън се озова в синята приемна зала с колони, която го накара да затаи дъх, а след това мина през двойно огледални врати и влезе в официалната трапезария.

Контрастът беше невероятен. От залата, оцветена в синьо, влязоха в стая, горяща в яркочервените цветове на плата по стените. Куполният таван над тях беше с цвят слонова кост и с орнаменти от злато, а над снежнобялата камина висеше огромен портрет. „На кого ли е? — чудеше се Райън. — Трябва да е на някой крал, разбира се, вероятно от XVIII или XIX век, ако се съди по белия му чорапогащник… или както са ги наричали по онова време, по жартиерите.“ Над вратата, през която бяха влезли, се виждаше монограмът на кралица Виктория — VR. Джек се питаше, каква ли част от историята е преминала през тази стая, или пък е била създадена в нея?

— Седнете от дясната ми страна, Джек — каза кралицата. Райън хвърли поглед към масата. Тя беше достатъчно широка и той не трябваше да се притеснява да не фрасне Нейно Величество с лявата си ръка. Това не би било хубаво.

Неприятното по време на вечерята беше, че Райън изобщо не можа да запомни — а беше твърде горд, за да пита Кати — от какво се състоеше тя. Храненето с една ръка беше практикувал достатъчно, но никога пред толкова хора, а беше сигурен, че всички го наблюдават. В края на краищата е американец и към него щяха да проявяват любопитство дори и ръката му да беше наред. Непрекъснато си повтаряше, че трябва да внимава, да не се налива с виното, да следи какво говори. Хвърляше по някой поглед към Кати, която беше седнала от другата страна на масата до херцога и очевидно се наслаждаваше на всичко. Това, че тя се чувстваше по-свободна от него, ядоса Джек. „Ако тук има някой долен завистник, който не е на мястото си, но не иска и другите да се чувстват добре, то това съм аз“ — помисли си той. Чудеше се дали щеше да е тук, ако беше полицай или редник от морската пехота, който случайно беше попаднал където трябва. „Едва ли, защо?“ Не знаеше. Знаеше само, че нещо от институцията на благородството беше в разрез с възгледите на американците. В същото време получаването на рицарска титла — макар и почетно — му харесваше. Това противоречие го тревожеше, без да разбира защо. Смяташе, че цялото това внимание е твърде лъстиво. „Ще се радвам да се махна оттук. Но дали ще е така? — Отпи глътка вино. — Зная, че мястото ми не е тук, а искам ли то да е тук? Добър въпрос.“ Виното не му помогна да намери отговор. Трябваше да го потърси другаде.

Погледна към жена си — изглеждаше така, сякаш точно тук й беше мястото. Израснала е в подобна атмосфера: семейство с пари, голяма къща в Уинчестър каунти, много партита, на които хората са си казвали колко важни са всички те. Такъв живот той беше отхвърлил, а тя — отказала. И двамата бяха щастливи с това, което имаха, всеки имаше кариера, но дали тя беше по-спокойна извън тази среда… Райън се намръщи.

— Добре ли се чувствате, Джек? — попита кралицата.

— Да, мадам. Моля да ме извините. Боя се, че ще ми бъде нужно време да се приспособя към всичко това.

— Джек — тихо каза тя, — причината всички да ви харесваме — а то е така — е заради това, което сте. Опитайте се да не го забравяте.

Райън помисли, че това вероятно е най-милото нещо, което му бяха казвали някога. Може би благородството е душевно състояние, а не идва с титлите. Помисли си, че това би било един положителен пример за тъста му, защото той имаше на какво да се научи.

Три часа по-късно Джек последва жена си в стаята. Вдясно имаше дневна. Леглото пред него вече беше оправено. Разхлаби вратовръзката си и се разкопча, а след това изпусна една дълга, ясно доловима въздишка.

— Ти явно не се шегуваше, като каза, че всичко може да се превърне в тикви.

— Да — отговори жена му.

Беше включена само една слаба лампа и Кати я угаси. Единствената светлина в стаята идваше от далечното улично осветление и се процеждаше през плътните завеси. Бялата й рокля се открояваше в тъмнината. Когато се обърна, се виждаха само извивката на устните и блясъкът на очите. Райън мислено допълни останалото. Той обви здравата си ръка около нея и прокле гипсовото чудовище, което обгръщаше лявата му страна. Притегли я към себе си. Тя облегна глава на здравото му рамо и бузата му докосна меката й, фина руса коса. Мълчаха прегърнати една-две минути. Достатъчно им беше, че са сами в тишината на нощта.

— Обичам те, мила.

— Как се чувстваш, Джек? — Това не беше просто въпрос.

— Нелошо. Починал съм си достатъчно добре. Рамото вече не ме боли много. Аспиринът спира болката. — Това беше преувеличение, но Джек свикна с неудобството.

— О, разбирам как са го направили. — Кати изследваше лявата част на сакото му. Шивачите бяха поставили парчета плат със закопчалки от вътрешната страна, така че превръзката не изглеждаше толкова скрита. По-скоро облечена. Жена му бързо разкопча парчетата и свали сакото. Последва го и ризата.

— Мога и сам да го правя.

— Млъквай, Джек. Не мога да те чакам да се разсъбличаш цяла нощ. — След това се дочу звук от разкопчаваното на дълъг цип.

— Мога ли да ти помогна?

В тъмното прозвуча смях.

— Сигурно ще искам отново да нося роклята. И внимавай къде слагаш тази ръка.

— Още не съм премазал никого.

— Добре. Нека опитаме да запазим доброто ти име. — Дочу шепота на падаща коприна. Тя хвана ръката му. — Хайде да те сложим да седнеш.

След като седна на ръба на леглото, всичко останало беше по-лесно. Кати седна до него. Почувства я до себе си, кожата й беше хладна и гладка и във въздуха се носеше лекият мирис на парфюм. Протегна ръка към рамото й и я спусна надолу към корема.

„Това става точно тук, сега, както си седим.“

— Ще родиш моето бебе — тихо каза Джек. „Наистина има Господ и чудеса.“

Ръката й премина по лицето му.

— След тази вечер не мога да пия нищо — но исках да й се насладя.

— Знаеш ли, наистина те обичам.

— Знам — отговори тя. — Лягай.

[1] Камбаната на часовника в кулата на Парламента. — Б.пр. ↑

[2] Пея за бранния път на героя, в Италия стигнал/ пръв на Лавинския бряг, от съдбата прокуден из Троя. („Енеида“, I, 1–2). — Б.пр. ↑

[3] Млъкнаха всички и впиха напрегнато погледи в него („Енеида“, II, 1, превод Георги Батаклиев). — Б.пр. ↑

[4] Човек с ограничен кръгозор и еснафски разбирания. — Б.пр. ↑

6.

СЪДЕБНИ ДЕЛА И НЕПРИЯТНОСТИ

Предварителните свидетелски показания продължиха два часа. През това време Райън седеше на мраморната пейка пред съдебна зала 2 на „Олд Бейли“[1]. Опита се да работи на компютъра си, но не можа да се концентрира и установи, че вместо това оглежда сто и шестдесет годишната сграда.

Охраната беше невероятно силна. Отвън стояха многобройни униформени полицаи, без да се прикриват, а малките, закопчани с цип кобури, висяха в ръцете им. По сградите от другата страна на Нюгейт стрийт стърчаха други — униформени и цивилни — изправени като соколи, които дебнат зайци. Само че зайците не носят автомати и базуки РПГ-7. Всеки човек, влязъл в сградата, преминаваше през детектор за метали, достатъчно чувствителен, за да звънне и от станиола на пакет цигари, и почти всички бяха претърсвани. Провериха и Райън, който беше толкова изненадан от интимността на претърсването, та поиска да каже на офицера, че като за първа среща отива прекалено далеч. Голямата зала беше затворена за всеки, който няма връзка със случая, а по-маловажните дела бяха разпределени по останалите деветнадесет съдебни зали, за да се състои делото „Обвинението срещу Милър“.

Никога досега Райън не беше стъпвал в съдебна зала. Развеселен беше от факта, че досега не е имал дори и фиш за превишена скорост. Животът му е бил толкова скучен. Мраморният под — почти всичко наоколо беше от мрамор — създаваше впечатление за катедрала, а стените бяха украсени с афоризми като този на Цицерон „БЛАГОСЪСТОЯНИЕТО НА НАРОДА Е НАЙ-ВИСШИЯТ ЗАКОН.“ Фразата му се стори любопитна и подходяща за тази сграда, проектирана като храм на идеята за закона. Чудеше се дали членовете на АОЪ изпитваха същите чувства, дали оправдаваха своите действия в съответствие с виждането си за благосъстоянието на народа. „Кой ли не го прави — запита се Райън. — Кой ли тиранин не е успял да оправдае престъпленията си?“ Около него имаше шест други свидетели. Джек не разговаряше с тях. Инструкциите му бяха доста стриктни: дори привиден разговор може да даде на адвокатите от защитата повод да мислят, че свидетелите са се наговорили. Обвинението беше положило всички усилия да направи случая достоен за учебниците по правни процедури.

В случая имаше противоречия. Засадата беше извършена само преди четири седмици, а делото вече беше в ход — един необикновено бърз процес дори и за английските стандарти. Охраната беше непробиваема. Достъпът до местата за публиката (посетителите влизаха от друга част на сградата) се контролираше строго. Но в същото време делото се разглеждаше точно като криминално. Не се споменаваше името Армия за освобождение на Ълстър. Прокурорът нито веднъж не беше използвал думата терорист. Полицията отрече политическите аспекти на делото. Имаше двама убити и това беше дело за предумишлено убийство — точка. Дори и пресата му пригласяше, като залагаше на идеята, че няма по-презрително отношение към обвиняемия от това да бъде наречен обикновен криминален престъпник и да бъде лишен от ореола на политически ангажирана личност. Джек се питаше какви са причините за подобно отношение — дали то не е свързано с политиката или разузнаването, но никой не говореше за това, а защитникът, разбира се, не би могъл да защити клиента си по-добре, ако го нарече член на терористична група. В средствата за масова информация и в съдебната зала делото беше за убийство.

Разбира се, истината беше друга и всеки го знаеше. Но Райън знаеше достатъчно за съдебните игри — юристите много рядко се съобразяваха с истината. Правилата бяха далеч по-важни. Следователно нямаше да има официално разискване за целта на престъпниците, нямаше да се намесва и кралското семейство, с изключение на клетвата, че не познават престъпника и по тази причина не могат да дадат важни показания.

Това нямаше значение. От написаното във вестниците по случая личеше достатъчно ясно и без видеозапис на случилото се, че присъдата е сигурна. Кати също нямаше да бъде свидетел по делото. Освен експертите по съдебна медицина, които бяха дали показания предишния ден, обвинението имаше осем свидетели. Райън беше вторият. Очакваше се делото да продължи най-много четири дни. Както Оуенс му беше казал в болницата, нямаше да се шегуват с този тип.

— Доктор Райън? Бихте ли ме последвали, сър?

И тук се отнасяха към него като към важна персона. Един съдебен пристав в риза с къси ръкави и вратовръзка дойде при него и го въведе в съдебната зала през страничната врата. След като отвори вратата, офицер от полицията взе компютъра му.

— Време е — прошепна на себе си Райън.

Зала 2 на „Олд Бейли“ беше образец на пищни дърворезби от XIX век. Голямата зала беше облицована с толкова много панели от дъбово дърво, че построяването на подобно нещо в Америка би предизвикало протестите на „Сиера клуб“ заради изразходвания дървен материал. Фактическото подово пространство беше изненадващо малко, почти колкото трапезарията в собствената му къща, като приликата ставаше още по-поразителна от поставената в средата маса. Съдийската катедра представляваше дървена крепост, а до нея се намираше свидетелската ложа. Уважаемият съдия Уийлър седеше на един от петте стола с високи облегалки зад катедрата. Изглеждаше блестящо в яркочервената одежда с шарф и перука от конски косми, която стигаше до тесните му рамене и намирисваше на мухъл. Ложата на съдебните заседатели се намираше от лявата страна на Райън. Осем жени и четирима мъже седяха в две равни редици. Всички бяха изпълнени с очакване. Над тях се намираха местата за публиката, издигнати като балкон за черковен хор и поставени под такъв ъгъл, че Райън едва можеше да види хората там. Съдебните служители се намираха вдясно от Райън, от другата страна на малкия подиум, облечени в черни одежди, широки вратовръзки от XVIII век и по-малки перуки. Всичко това създаваше леко религиозна атмосфера, от която Райън се почувства донякъде неловко, когато полагаше клетвата.

Уилиям Ричардс, държавният прокурор, беше на годините на Райън, почти толкова висок и сложен по същия начин. Той започна с обичайните въпроси: име, местоживеене, професия, кога е пристигнал, с каква цел. Ричардс очевидно имаше способността да драматизира нещата и когато стигнаха до стрелбата, Райън чувстваше възбудата и очакването на публиката дори без да поглежда присъстващите.

— Доктор Райън, можете ли да опишете какво се случи след това?

Джек направи това точно за десет минути, без да го прекъсват. През цялото време беше полуобърнат към съдебните заседатели и избягваше да ги гледа. Странно, чувстваше се като на сцена. Описваше случилото се, насочил поглед към дъбовите панели точно над главите им. Струваше му се, че отново изживява всичко, и когато завърши, усещаше как сърцето му бие учестено.

— Доктор Райън, можете ли да разпознаете човека, когото нападнахте най-напред? — запита накрая Ричардс.

— Да, сър — посочи Райън. — Обвиняемият, който се намира тук.

Това беше и първият внимателен поглед, който Райън му отправи. Казваше се Шон Милър — според него това не беше чисто ирландско име. Беше на двадесет и шест години, нисък, слаб, в костюм и с вратовръзка. Когато Райън посочи към него, той се усмихваше на някого от посетителите в залата, вероятно роднина. След това погледът му се премести и вече можеше да го разгледа. Питаше се, що за човек може да планира и извърши такова престъпление? Какво му липсваше, какво беше онова ужасно нещо, което живееше в него и което повечето цивилизовани хора, слава богу, не притежаваха? Изпитото, е белези от акне лице изглеждаше напълно нормално. Милър спокойно би могъл да мине за стажант директор в „Мерил Линч“ или някой друг концерн. Бащата на Джек беше прекарал живота си в борба с престъпници, но за Райън съществуването им беше загадка. „Защо си различен? Какво те кара да си това, което си?“ — искаше да попита Райън, но знаеше, че дори и да получи отговор, въпросът нямаше да бъде разрешен. След това погледна Милър в очите. Потърси… нещо, искрица живот, човечност — нещо, което би показало, че пред него стои друго човешко същество. Вероятно всичко трая две секунди, но за Райън моментът сякаш се беше проточил няколко минути. Гледаше тези бледи очи и видя…

Нищо. Абсолютно нищо. И Джек започна по малко да разбира.

— Вписано е — каза съдията за протокола, — че свидетелят разпозна обвиняемия Шон Милър.

— Благодаря, милорд — приключи Ричардс.

Райън се възползва от възможността да издуха носа си. Беше настинал през миналия уикенд.

— Удобно ли ви е, доктор Райън? — попита съдията. Джек установи, че се е подпрял на дървеното перило.

— Моля да ме извините, ваше… милорд. Тази превръзка ме изморява малко.

Всеки път, когато Сали минаваше покрай баща си, пееше „Аз съм малък чайник…“

— Пристав, стол за свидетеля — нареди съдията.

Групата на защитата седеше до обвинението, на четири метра и половина от тях, но на същата редица, същите възглавници от зелена кожа и същите дъбови скамейки. След миг приставът се върна с обикновен дървен стол и Райън седна. Всъщност имаше нужда от кука за лявата си ръка, но постепенно свикваше с теглото. Влудяваше го непрекъснатият сърбеж, въпреки че никой не можеше да му помогне с нищо.

Адвокатът защитник се изправи с елегантна предпазливост. Казваше се Чарлс Аткинсън, но беше известен повече като Чарли Червения, юрист с афинитет към радикалните каузи и престъпления. Той беше срам за партията на лейбъристите, която доскоро беше представлявал в парламента. Чарли Червения тежеше с петнадесетина килограма повече, отколкото трябва, перуката стоеше накриво над червендалестото му и учудващо слабо лице, контрастиращо с едрото му тяло. Защитата на терористи трябва да е доста добре платена дейност. „Ето нещо, което мистър Оуенс трябва да провери — каза си Райън. — Откъде идват парите ви, мистър Аткинсън?“

— Ще позволите ли, милорд? — обърна се Чарли официално към съдийската скамейка. Тръгна бавно към Райън, като държеше свитък листа в ръката си.

— Доктор Райън или може би сър Джон?

Джек махна с ръка:

— Както ви е по-удобно, сър — с безразличие отговори тон.

Бяха го предупредили за Аткинсън: „Много умен мръсник!“ Райън беше срещал достатъчно умни мръсници в брокерския бизнес.

— Значи били сте лейтенант в морската пехота на Съединените щати?

— Да, сър, така е.

Аткинсън погледна листата си, а след това съдебните заседатели.

— Кръвожадна сган са тия морски пехотинци на САЩ — промърмори той.

— Извинете ме, сър, кръвожадни ли казахте? — попита Райън. — Повечето морски пехотинци, които познавам, обичат бира.

От галерията долетя вълна смях, а Аткинсън рязко се извъртя към Райън и му изпрати тънка, злокобна усмивка. Бяха предупредили Джек да се пази преди всичко от играта на думи и от тактическите му умения в съдебната зала. „Да върви по дяволите — каза си Райън. Усмихна се на адвоката: — Давай, задник такъв…“

— Извинете ме, сър Джон. В преносен смисъл. Исках да кажа, че морската пехота на САЩ има славата на агресор. Да вярвам ли, че е така?

— Морската пехота е леко въоръжена пехотна войска, специализирана за нападения от водни площи. Доста добре сме обучени, но като си помисли човек, не се различаваме кой знае колко от другите видове войска. Просто става въпрос за специализиране в особено трудни области — отговори Райън, надявайки се да наруши равновесието му. Смяташе се, че морските пехотинци са арогантни, но това беше преди всичко представа от филмите. В Куантико го учеха, че истинският войник не трябва да бъде арогантен. Обикновено е достатъчно да дадеш да се разбере, че си морски пехотинец.

— Нападателни войски?

— Да, сър. В общи линии е така.

— Значи сте командвали щурмови войски?

— Да, сър.

— Недейте да скромничите, сър Джон. Какви хора се избират да ръководят такива войски? Агресивни? Решителни? Смели? Разбира се, командирът трябва да има в по-голяма степен всичките тези качества, отколкото редовия войник.

— Всъщност, сър, в книгата „Наръчник на офицера от морската пехота“ най-цененото качество, което армията изисква, е честността. — Райън отново се усмихна. Аткинсън не беше подготвил домашната си работа. — Аз командвах един взвод, но както ми обясняваше капитанът, когато се качих на борда, главната ми задача беше да изпълнявам заповедите му и да разчитам на сержанта заради практическия му опит. Работата, която вършех, беше не само да командвам, но и да се уча. В деловите среди това се нарича начално ниво. Човек, където и да отиде, не може от първия ден да завладее света.

Аткинсън се намръщи. Нещата не вървяха според очакванията му.

— Значи, сър Джон, лейтенантът от американската морска пехота е водач на бойскаути. Не искате да кажете това, нали? — попита той, а в тона му се долавяше нотка сарказъм.

— Не, сър. Моля да ме извините. Не исках да създам такова впечатление, но ние съвсем не сме тълпа от свръхагресивни варвари. Работата ми беше да изпълнявам заповеди, да бъда агресивен, ако ситуацията го изисква, и както всеки офицер да използвам собствените си преценки. Но там прекарах само три месеца и още се учех как да стана офицер, когато се нараних. Морските пехотинци изпълняват заповеди естествено, но един младши лейтенант е най-низшият офицер. Той повече търпи, отколкото нарежда. Предполагам, че не сте били в армията. — Накрая Райън докосна кукичката на пуснатата въдица.

— Е, и на какво точно са ви учили? — попита Аткинсън. Беше разгневен или се правеше на такъв.

Ричардс хвърли предупредителен поглед към Райън. Погледът му излъчваше тревожни сигнали. Няколко пъти му беше повтарял, че не бива да кръстосва сабя с Чарли Червения.

— Възпитаваха у нас основните качества на водач. Учеха ни как да водим мъжете на бойното поле — отговори Райън. — Как да реагираме в определени тактически ситуации. Как да използваме оръжията на хората от взвода и в по-малка степен оръжията на стрелкова рота. Как да викаме подкрепа отвън от артилерия и въздушни средства…

— Да реагирате?

— Да, сър. Това е част от обучението. — Райън използваше толкова дълги отговори, колкото смяташе, че може да прави безнаказано, като се стараеше гласът му да звучи приятелски и да бъде изчерпателен. — Никога не съм участвал в бойна ситуация, ако, разбира се, не броим това нещо, за което става дума тук, сър. Но инструкторите ни съвсем ясно подчертаваха, че човек няма много време за мислене, когато летят куршуми. Човек трябва да знае какво да прави и да го прави бързо — или неговите хора ще бъдат убити.

— Отлично, сър Джон. Вие сте обучен да реагирате бързо и решително на тактически стимули, така ли е?

— Да, сър — отговори Райън. Струваше му се, че вижда уловката.

— Значи по време на нещастния инцидент, разглеждан пред този съд, когато е станала първата експлозия, вие сте заявили, че сте гледали в обратната посока?

— Да, сър. Гледах в посока, обратна на мястото на експлозията.

— След колко време се обърнахте да видите какво става?

— Сър, както ви казах, първото нещо, което направих, беше да прикрия дъщеря си и съпругата си. След това погледнах. Колко време е минало? Най-малко секунда, сър, и може би най-много три. Съжалявам, но както казах преди, трудно е да си припомня всичките тези неща — искам да кажа, че човек не носи хронометър със себе си.

— Значи, когато най-после сте вдигнали глава, не сте видели какво се случи веднага след експлозията?

— Точно така, сър. „Окей, Чарли, задай следващия въпрос.“

— Следователно, вие не сте видели моя клиент да хвърля граната или да стреля с пистолет?

„Хитроо — помисли Райън, изненадан, че адвокатът опитва този номер. — Е, трябва все нещо да пробва, нали?“

— Не, сър. Видях го тичешком да заобикаля колата в посока откъм убития терорист с автомата. Миг по-късно той застана до задния десен калник на ролс-ройса, с гръб към мен, с пистолет в дясната си ръка, насочен напред и надолу, сякаш…

— Предположение от ваша страна — прекъсна го Аткинсън. — Сякаш какво? Може да е било нещо друго. Какво? Как можете да знаете какво прави там? Не сте го видели да излиза от колата, която по-късно се измъкна. Спокойно може да е бил пешеходец, бягащ, за да се скрие, както и вие, нали?

Очакваше се Джек да бъде изненадан от въпроса.

— Предположение ли, сър? Не, аз бих го нарекъл преценка. Ако той е бягал, за да се скрие, както предполагате, би трябвало да идва от другата страна на улицата. Съмнявам се, че някой е могъл да реагира толкова бързо и да постъпи по този начин. Да оставим настрани факта, че там е имало човек с автомат, което може да накара всекиго да се замисли малко. Освен това той бягаше от посоката, където беше стрелецът с автомата. Ако го правеше за прикритие, защо да бяга в посоката на стрелбата? Ако е имал пистолет, защо не го е застрелял? Тогава нито за миг не си и мислех, че е възможно да прави това, а и сега това ми се струва невероятно.

— Отново изводи, сър Джон — каза Аткинсън като упорито дете.

— Сър, зададохте ми въпрос и се опитах да ви отговоря, обяснявайки мотивите за постъпката си.

— И вие очаквате да повярваме, че всичко това е минало през ума ви само за няколко кратки секунди? — Аткинсън отново се обърна към съдебните заседатели.

— Да, сър — убедено отговори Райън. — Това е всичко, което мога да кажа. Така е.

— Предполагам, не ви е известно, че клиентът ми не е бил арестуван никога, пито обвиняван в престъпление.

— Следователно му е за първи път.

— Съдебните заседатели ще решават това сряза го адвокатът. — Вие не видяхте той да изстрелва нито един куршум, нали?

— Не, сър, но автоматичният му пистолет имаше пълнител за осем патрона, а в него имаше само три. Когато изстрелях третия куршум, пистолетът беше празен.

— Е, и какво от това? Някой друг може да е стрелял с пистолета. Вие не сте го видели да стреля, нали?

— Не, сър.

— Значи може някой от колата да го е изпуснал. Моят клиент може да го е взел и, повтарям, да е правил същото, което и вие — всичко това може да е точно така, но вие не го знаете, нали?

— Не мога да твърдя неща, които не зная, сър. Но аз видях улицата, колите и останалите пешеходци. Ако клиентът ви е правел това, което вие казвате, откъде се е появил?

— Точно това искам да кажа. Не знаете, нали? — отсече Аткинсън.

— Когато видях клиента ви, сър, той идваше откъм спрялата кола — Райън посочи модела на масата с веществените доказателства. — Не е възможно той да е дошъл от тротоара, да е вдигнал пистолета и след това да се е появил там, където аз го видях, освен ако не е спринтьор от олимпийска класа.

— Е, това няма как да узнаем — вие си го измисляте. Реагирали сте прибързано, пали? Реагирахте така, както са ви учили в морската пехота на САЩ, без да спрете, за да прецените ситуацията. Хвърлили сте се в престрелката съвсем безотговорно, нападнали сте клиента ми и сте го повалили в безсъзнание, след което сте се опитали да го убиете.

— Не, сър, не съм опитвал да убия клиента ви. Вече…

— В такъв случай защо стреляхте в безпомощен човек, изпаднал в безсъзнание?

— Милорд — изправи се прокурорът Ричардс, — вече сме задавали този въпрос.

— Свидетелят може да отговори още веднъж — напевно каза съдията Уийлър. Не можеше да се каже, че делото е нечестно.

— Сър, аз не знаех, че той е в безсъзнание, не знаех колко време ще мине, преди да се изправи. Стрелях в него, за да го обездвижа. Не исках да става известно време.

— Сигурен съм, че това са казали и в Ми Ли[2].

— Това не са били морски пехотинци, мистър Аткинсън — рязко отговори Райън.

Адвокатът се усмихна на Джек.

— Предполагам, че вашите хора са били обучени да си затварят устата. Разбира се, може би самият вие сте били обучен така…

— Не, сър, не съм. — „Той те ядосва, Джек.“ Райън извади кърпичката си и отново издуха носа си. Двете дълбоки вдишвания му помогнаха. — Извинете ме, сър, но се боя, че от времето тук се простудих. Това, което току-що казахте, че морската пехота обучава хората си за такива неща, вестниците щяха отдавна да са го написали на първите си страници. Не, да оставим настрана въпроса за морала, но и армията имат много по-добро чувство за връзките е обществеността, мистър Аткинсън.

— Точно така — вдигна рамене адвокатът. — А какво ще кажете за Централното разузнавателно управление?

— Моля?

— Какво ще кажете за статиите в пресата, че работите за ЦРУ?

— Сър, заплата от правителството на САЩ съм получавал само от военноморските сили — отговори Джек, като много внимателно подбираше думите си. — Парите идваха от военноморските сили най-напред за това, че бях морски пехотинец, а сега съм преподавател във Военноморската академия на САЩ. Никога не съм бил на работа в друга държавна институция. Точка.

— Значи не сте агент на ЦРУ? Напомням ви, че сте положили клетва.

— Не, сър. Не съм и никога не съм бил агент — освен ако не смятаме това, че съм агент на борсата. Не работя за ЦРУ.

— Ами статиите във вестниците?

— Боя се, че ще трябва да питате репортерите. Не зная откъде идват всичките тези неща. Аз преподавам история. Канцеларията ми се намира в Лийхи хол, във Военноморската академия. Това е доста далеч от Ленгли.

— Ленгли? Значи знаете къде се намира ЦРУ?

— Да, сър. Знае се, че съм чел лекция там. Същата, която бях изнесъл месец преди това във Военноморския колеж в Нюпорт, Роуд Айлънд. В нея се разглеждаше характерът на вземането на тактически решения. Никога не съм работил за ЦРУ, но веднъж съм изнасял лекция там. Може би оттам са тръгнали всички статии.

— Мисля, че лъжете, сър Джон — отбеляза Аткинсън.

„Не съвсем, Чарли.“

— Не мога да ви разубедя, сър. Мога само да отговоря вярно на въпросите ви.

— И никога не сте писали официален доклад до правителството, озаглавен „Агенти и агенции?“

Райън не реагира. „Откъде се добра до тези данни, Чарли?“ Отговори много внимателно на този въпрос:

— Сър, миналата година — миналото лято, в края на учебната година — бях поканен за консултант по договор във фирма, която работи за правителството — „Майтър корпорейшън“. Бях нает временно по договор за консултантска работа с правителството на САЩ. Ставаше въпрос за поверителна дейност, но е очевидно, че тя няма отношение към настоящия случай.

— Очевидно ли? Защо не разрешите на журито да прецени това?

— Мистър Аткинсън — уморено запита съдията, — може би правите намек на съда, че работата, с която е бил натоварен свидетелят, има пряка връзка с настоящия случай?

— Мисля, че е желателно да установим това, милорд. Убеден съм, че свидетелят заблуждава съда.

— Много добре. — Съдията се обърна: — Доктор Райън, дали работата, с която бяхте ангажиран, е имала нещо общо е убийството в Лондонското сити или с някое лице, свързано със случая?

— Не, сър.

— Сигурен ли сте?

— Да, сър.

— Били ли сте служител и служите ли сега на някоя разузнавателна агенция на американското правителство?

— Ако изключим морската пехота, сър, не.

— Припомням ви клетвата, че казвате само истината. Цялата, пълна истина. Заблуждавали ли сте съда по някакъв начин, доктор Райън?

— Не, сър. Съвсем не.

— Благодаря ви, доктор Райън. Вярвам, че сега този въпрос е решен. — Съдията Уийлър отново се извъртя надясно. — Следващия въпрос, мистър Аткинсън.

Райън си помисли, че адвокатът сигурно е разгневен от това, но не го показва. Питаше се дали някой не е инструктирал съдията.

— Казвате, че простреляхте клиента ми с надеждата той повече да не стане?

Ричардс се изправи:

— Милорд, свидетелят вече…

— Ако негово благородие позволи да задам следващия въпрос, нещата ще станат по-ясни — плавно го прекъсна Аткинсън.

— Продължавайте.

— Доктор Райън, казахте, че сте простреляли клиента ми е надеждата, че той няма да стане. Дали в морската пехота на САЩ учат хората да стрелят, за да обездвижват или за да убиват?

— За да убиват, сър.

— И следователно ни казвате, че сте действали в разрез с това, за което сте били обучен?

— Да, сър. Съвсем ясно е, че не се намирах на бойно поле. Намирах се на улица в населено място. Не ми е минавало през ума да убивам клиента ви. „Ще ми се да го бях сторил. Сега може би нямаше да съм тук“ — помисли си Райън, като се питаше дали наистина мисли така.

— Значи там, на улицата, действахте така, както са ви учили, а миг след това пренебрегнахте обучението си? Смятате ли, че е възможно всички ние тук да повярваме в това?

Аткинсън най-после беше успял да обърка Райън. Нямаше никаква представа накъде биеше адвокатът.

— Не съм разсъждавал така за това, но да, прав сте — призна Джек. — Така стана.

— И след, това пропълзяхте до края на колата, видяхте втория човек, когото бяхте забелязали и по-рано, и вместо да се опитате да го обезвредите, вие го убихте без предупреждение. В този случай ясно се вижда, че отново сте се върнали към обучението си в морската пехота и сте стреляли, за да убивате. Не считате ли това за непостоянство?

Джек поклати глава.

— Съвсем не. Във всеки случай аз съм използвал силата, която ми с била необходима да… е, силата, която съм преценил, че е необходима.

— Мисля, че грешите, сър Джон. Мисля, че от начало до край сте реагирали като буен офицер от морската пехота на Съединените щати. Втурнали сте се в ситуация, която не сте разбирали напълно, нападнали сте невинен човек, а след това сте се опитали да го убиете, докато той е лежал на улицата безпомощен в безсъзнание. След това хладнокръвно сте убили друг човек, без да помислите за възможността да го обезоръжите. Тогава не знаехте, както не знаете и сега, какво точно е ставало, нали?

— Не, сър. Не вярвам, че е било точно така. Какво е трябвало да сторя с втория човек?

Аткинсън видя пролука и я използва:

— Вие току-що казахте на съда, че само сте искали да обездвижите моя клиент, а всъщност сте се опитали да го убиете. Как мислите, че ще повярваме на това, когато следващата ви постъпка не е имала нищо общо с такова мирно намерение?

— Сър, когато видях Маккори, втория стрелец, той държеше в ръцете си щурмови автомат „Калашников“. Да излезе човек срещу автомат с пистолет…

— Но тогава видяхте, че той не държи автомата, нали?

— Да, сър, това е вярно. Ако все още го държеше, не зная, може би нямаше да се покажа до колата. Може би щях да го застрелям прикрит, искам да кажа, че щях да бъда зад колата.

— А, разбирам! — възкликна Аткинсън. — Вместо това решихте да излезете и да убиете човека като каубой. — Ръцете му се вдигнаха във въздуха. — Додж сити[3] на пътя към двореца!

— Хайде вие ми кажете, какво трябваше да направя? — раздразнен попита Джек.

— Като човек, способен с първия изстрел да улучи сърцето, защо не стреляхте в ръката му, за да избиете пистолета, сър Джон?

— О, разбирам. — Аткинсън току-що беше допуснал грешка. — Ще ми се да решите точно какво искате.

— Какво? — Адвокатът беше изненадан.

— Мистър Аткинсън, преди малко казахте, че съм се опитал да убия вашия клиент. Намирах се на една ръка разстояние, но не го убих. Значи съм слаб стрелец. Но смятате, че мога да улуча човек в ръката от пет-шест метра разстояние. Тези неща не стават така, сър. Аз или съм добър стрелец, или лош, но не и двете. Освен това да се стреля в ръка, за да се избие пистолет, става само във филмите. Там положителният герой може да направи това, но в телевизията, не и в истинския живот. С пистолет човек се цели в центъра на мишената. Това направих и аз. Показах се зад колата, за да мога да стрелям по-добре, и се прицелих. Не мога да кажа със сигурност, но ако Маккори не беше обърнал пистолета си към мен, вероятно нямаше да стрелям. Само че той се обърна и стреля, както можете да забележите от рамото ми, и аз отговорих на стрелбата. Вярно е, че можеше да постъпя малко по-различно. За съжаление не го направих. Имах… нямах много време да предприема нещо. Направих каквото можах. Съжалявам, че убих човека, но това беше по негова вина. Той видя, че съм го взел на прицел, но се обърна и стреля — и стреля първи, сър.

— Но вие не казахте нито една дума, нали?

— Не, мисля, че не — призна Джек.

— Не ви ли се иска да бяхте постъпили другояче?

— Мистър Аткинсън, ако от това ще се почувствате по-добре, ще ви кажа, че през изминалите четири седмици съм обмислял всичко отново и отново. Ако имах повече време за размисъл, вероятно щях да постъпя по друг начин. Но не зная дали щях да сторя това, защото нямах време. — Джек млъкна. — Предполагам, че най-добре щеше да бъде всичко това изобщо да не се беше случвало. Но причината не е в мен. Той го направи. — И Джек си позволи отново да погледне към Милър.

Милър седеше в стол с права дървена облегалка, скръстил ръце на гърдите си и леко навел глава наляво. В крайчеца на устните му се прокрадна тънка усмивка, трудно доловима, но той това и целеше. Не беше голяма, но и не беше нужно да е такава. Това беше усмивка, предназначена само за Райън… „Или може би не само за мен“ — осъзна Джек. Сивите очи на Шон Милър не мигаха — трябва да се е упражнявал за това, — докато се впиваха в него от пет метра разстояние. Райън отвърна на погледа, като внимаваше да запази спокойния израз на лицето си. И докато съдебният писар записваше показанията на Джек, а посетителите в галерията отгоре си шепнеха, Райън и Милър бяха насаме и изпитваха волята си. „Какво ли се крие зад тези очи?“ — отново се запита Райън. Ясно е, че не е някой слабак. Това беше игра — играта на Милър, която той беше играл и преди. Райън беше сигурен в това. В него се криеше сила, каквато има в едно хищно животно. И нямаше нищо, което да отслаби тази сила. Липсваше мекотата на морала или съвестта, имаше само сила и воля. При наличието на четирима полицаи около него Шон Милър беше така сигурно обуздан, както вълк в клетка, и той гледаше към Райън така, както един вълк би гледал иззад решетките, без да личи, че е човешко същество. Той беше хищник, който наблюдаваше… нещо и се чудеше как да го достигне. Костюмът и вратовръзката бяха маскировка, каквато беше и усмивката му към неговите приятели в галерията. Сега той не мислеше за тях. Не мислеше за това какво ще реши съдът. Той мислеше единствено за нещо, наречено Райън, нещо, което виждаше и което се намираше малко извън обсега му. Ръката на седящия в свидетелската ложа Райън трепна в скута му, сякаш изпита желание да грабне пистолета, който лежеше на масата с веществените доказателства на около метър от него.

Но в края на краищата това не беше животно в клетка. Милър имаше разум и образование. Можеше да мисли и планира като всяко човешко същество, но когато реши да действа, не можеше да бъде спрян от никакви човешки импулси. Академичното изследване на терористите, което Джек направи за ЦРУ, ги разглеждаше като абстрактни понятия, като роботи, които се движеха наоколо и вършеха разни неща и които трябваше да бъдат неутрализирани по някакъв начин. Никога не беше предполагал, че ще се срещне с тях. И което е по-важно, Джек никога не беше очаквал, че някой от тях ще го погледне по този начин. Той не знаеше ли, че Джек просто изпълнява гражданския си дълг?

„Не трябва да ти пука чак толкова. Аз просто се изпречих на пътя ти. Нараних те, убих приятеля ти и провалих мисията ти. Сега искаш да станем квит, нали? Раненото животно винаги издирва мъчителя си — каза си Джек. — А това ранено животно има мозък. Това животно има памет. — Без никой да го забележи, той обърса потната си длан от панталона си. — Това животно мисли.“

Райън беше уплашен по странен, непознат за него начин. Минаха няколко секунди, преди да си спомни, че Милър беше обкръжен от четирима полицаи, че съдебните заседатели ще го признаят за виновен, че ще бъде осъден на доживотен затвор и затворническият режим ще промени човека или нещото, което се криеше зад тези бледосиви очи.

„И аз съм бил морски пехотинец — каза си Джек. — Не се боя от теб. Мога да се справя с тебе, боклук. Веднъж го направих, нали? — Отвърна с усмивка на Шон Милър. Просто лека извивка в ъгъла на устните. — Не е вълк, а невестулка. Гадна твар, но не е нещо особено“ — каза си той. Извърна поглед като от някакво животно в зоопарка. Чудеше се дали Милър е доловил мълчаливото му перчене.

— Нямам други въпроси — обади се Аткинсън.

— Свидетелят може да стане — каза съдията Уийлър.

Райън стана от стола и се обърна да намери изхода. Очите му за последен път се спряха на Милър и се задържаха достатъчно дълго, за да види, че погледът и усмивката му не са се променили.

— Не беше зле — отбеляза агентът от ФБР. — Но трябва да внимаваш, когато влизаш в схватка е адвокат. Почти те препъна.

— Мислиш ли, че ще има някакво значение?

Мъри поклати глава.

— Не. Процесът е просто формалност. Делото е изпипано отвсякъде.

— Колко ще му дадат?

— Доживотен затвор. В обикновения случай доживотната присъда тук не означава нещо по-различно, отколкото в Щатите — шест-седем години. Но за това хлапе доживотен затвор означава доживотен затвор. А, ето те и теб, Джими.

Подполковник Оуенс вървеше по коридора и се присъедини към тях.

— Как се представи нашият човек?

— Не спечели „Оскар“, но съдебните заседатели го харесаха.

— Откъде знаеш това?

— Точно така, ти никога не си бил на такова нещо, нали? Те седяха напълно неподвижни, почти не дишаха, когато разказваше историята си. Повярваха на всичко, което каза, особено на това какво си помислил и как си се притеснил за него. Представи се като честен човек.

— Аз съм такъв — каза Райън. — И?

— Не всеки е честен — изтъкна Оуенс. — И съдебните заседатели всъщност много лесно забелязват това. Искам да кажа, понякога.

Мъри кимна.

— И двамата знаем добре — е, не чак като в този случай — какво могат да направят съдебните заседатели, но като се замисли човек, открива, че системата работи доста добре. Подполковник Оуенс, защо не почерпим този джентълмен?

— Прекрасна идея, агент Мъри. — Оуенс хвана ръката на Райън и го поведе към стълбището.

— От това хлапе косите настръхват, нали? — каза Райън.

Търсеше мнението на професионалиста.

— Значи си забелязал? — отбеляза Мъри. — Добре дошъл в чудесния свят на международните терористи. Да, той е малък, жилав кучи син. Отначало повечето от тях са точно такива.

— След една година ще се е попроменил малко. Твърд е, но често пъти твърдите са много крехки — каза Оуенс. — Понякога се пропукват. Времето е на наша страна, Джек. А дори и той да не се пропука, ще ни тревожи един по-малко.

— Много уверен свидетел — каза телевизионният коментатор. — На втория ден от делото за убийството на пътя към двореца в зала 2 на „Олд Бейли“ доктор Райън отби решителната атака на защитника Чарлс Аткинсън и разпозна обвиняемия Шон Милър с положителност. — На екрана се показа Райън, тръгнал надолу по хълма от съда, съпровождан от двама души. Американецът жестикулираше, обяснявайки нещо, а след това, когато мина край камерите, се засмя.

— Нашият стар приятел Оуенс. Кой е другият? — попита О’Донъл.

— Даниел Е. Мъри, представителят на ФБР на „Гроувнър скуеър“[4] — отговори офицерът от разузнаването.

— О! Никога не съм го виждал. Значи така изглежда. Тръгнали са за по чашка, на бас се хващам. Героят и оръженосците му. Жалко, че не можем да разположим там някой от нашите с една базука…

Някога бяха проследили Джеймс Оуенс, опитвайки се да намерят начин да го убият, по той винаги имаше кола на разположение и никога не използваше два пъти един и същи маршрут. Къщата му постоянно беше под наблюдение. Можеше и да го убият, но измъкването щеше да бъде много рисковано, а О’Донъл нямаше навика да изпраща хората си на самоубийствени мисии.

— Райън си тръгва за дома или утре, или вдругиден.

— А? — Офицерът от разузнаването не беше разбрал това. „Откъде Кен се сдобива с всичката тази специална информация…?“ — Много лошо, нали? Нямаше ли да бъде велико да го изпратим у дома в ковчег, а, Майкъл?

— Ти май каза, че не е цел, която си струва — отговори Майк Маккени.

— Да, но е горделив, а? Кръстосва сабя с нашия приятел Чарли и излиза от „Олд Бейли“ за чаша бира. Проклет американец, толкова е уверен във всичко.

„Няма ли да е добре да…“ Кевин О’Донъл тръсна глава.

— Имаме да планираме други неща. Сър Джон може да чака. Ние също.

— Направо трябваше да опра пистолет в главата на някого, за да го направи — каза Мъри през рамо. Агентът на ФБР караше личната си кола, на предната и седалка седеше придружител от групата за охрана на дипломатите, а след тях се движеше кола с детективи от отдел Ц-13.

„Гледай проклетия път“ — Райън се опитваше с мисълта си да го накара да внимава. До този момент излагането му на опасностите на лондонското движение беше минимално и едва сега установи, че шофьорите отминаваха с презрение скоростните ограничения. Фактът, че всички караха от неправилната страна на пътя, също не помагаше.

— Том Хюс, той е главният пазач, и ми каза какво е планирал. Реших, че може би искаш да те съпровожда човек, който говори като хората.

„И който кара като хората — помисли си Райън, докато задминаваха един камион, както не трябваше. — Дали не трябваше от тази страна? Как може човек да разбере?“ Сигурен беше, че отминаха задницата на камиона само на някакви си петдесетина сантиметра. Английските пътища не впечатляваха с ширината си.

— Колко жалко, че не можа да разгледаш много.

— Е, Кати успя, а аз се нагледах на телевизия.

— Какво гледа?

Джек се засмя:

— Хванах много от преиграванията на шампионатите по крикет.

— Разбра ли правилата? — попита Мъри и отново обърна глава.

— И правила ли има? — попита невярващият Райън. — Защо трябва да я развалят с правила?

— Казват, че има, но проклет да бъда, ако мога да ги проумея. Но сега ставаме квит.

— Какво искаш да кажеш?

— Футболът става много популярен тук. Искам да кажа нашият футбол. Миналата година разигравах Оуенс, докато му обясня разликата между засада и фаул.

— Имате предвид посягане и фалшив старт, нали? — попита човекът от охраната.

— Виждаш ли? Вече започват да схващат.

— Искаш да кажеш, че съм могъл да гледам футбол и никой не ми е казал!

— Лош късмет, Джек — отбеляза Кати.

— Е, пристигнахме — обяви Мъри, като се изправи върху спирачката, докато се спускаха надолу към реката. Изглежда, се движеха в забранената посока надолу по еднопосочна улица, но поне скоростта беше по-ниска. Най-после колата спря. Беше тъмно. По това време на годината слънцето залязваше рано.

— Ето я и изненадата за теб. — Мъри изскочи и отвори вратата, за да може Райън отново да изпълни номера си на рак, излизащ от лека кола. — Здрасти, Том!

Приближиха двама мъже, облечени в сини и червени униформи от епохата на Тюдорите. Човекът, който водеше, около петдесетгодишен, дойде направо при Райън.

— Сър Джон, лейди Райън, добре дошли в Лондонската кула на Нейно Величество. Казвам се Томас Хюс, а това е Джоузеф Евънс. Виждам, че Дан с успял да ви докара навреме. — Всички се ръкуваха.

— Да. И дори не се наложи да превишаваме скоростта на звука. Мога ли да запитам каква е изненадата?

— Но тогава тя няма да бъде изненада — изтъкна Хюс. — Надявах се, че ще мога сам да ви разведа из имението, но ме очакват неотложни задачи. Джо ще се погрижи за вас, а аз ще се върна след малко.

Главният пазач се отдалечи, последван от Дан Мъри.

— Били ли сте досега в кулата? — попита Евънс. Джек поклати глава.

— Аз съм идвала, когато бях на девет години — обади се Кати. — Не си спомням много.

Евънс ги подкани да го последват.

— Е, този път ще се опитаме да оставим по-трайни спомени.

— Всички вие войници ли сте?

— Всъщност, сър Джон, ние сме бивши старши сержанти — е, двама от нас бяха старшини. Аз бях старши сержант в Първи парашутен полк, когато се уволних. Трябваше да чакам четири години, за да бъда приет тук. Както можете да си представите, съществува голям интерес към тази работа. Конкуренцията е много силна.

— Значи сте били, както ние му казваме, командващ старши сержант?

— Да. Мисля, че сте прав.

Райън погледна бързо нашивките по куртката на Евънс — тя по-скоро приличаше на рокля, но той не мислеше да казва това. Тези лентички говореха, че Евънс не е излязъл от зъболекарския кабинет съвсем без дупки. Не беше необходимо много въображение, за да си представи човек какви хора биваха назначавани на тази работа. Евънс не ходеше. Той маршируваше с онази гордост, за която са необходими тридесет години работа с войници.

— Ръката създава ли ви проблеми, сър?

— Името ми е Джек, а ръката е окей.

— Бях точно в такъв гипс през шестдесет и осма. Нещастен случай по време на обучение — каза Евънс с печално поклащане на глава. — Приземих се върху една каменна ограда. Болеше дяволски много в продължение на седмици.

— Но вие продължихте да скачате. — „И правехте лицеви опори с една ръка, нали?“

— Разбира се. — Евънс спря. — Така. Това голямо здание е Средната кула. На мястото на магазина за сувенири е имало сграда, която са наричали Лъвската кула, защото там се е помещавала менажерията на краля до 1834 година.

Речта беше изнесена идеално, тъй като Евънс правеше това по няколко пъти всеки ден през изминалите четири години.

„Първата ми крепост“ — помисли си Джек, като разглеждаше каменните стени.

— Ровът истински ли е бил?

— О, да, и при това много неприятен. Проблемът е в това, че проектът предвиждал реката да се влива и излива всеки ден и по този начин водата винаги да бъде прясна и чиста. За нещастие строителят не си с направил сметките както трябва и след като водата влязла, си останала вътре. И още по-лошо — всяко нещо, което трябвало да бъде изхвърляно, естествено отивало в рова и там изгнивало. Предполагам, че е служело и за тактически цели. Само вонята на рова би била достатъчна да държи на разстояние дори и най-големите авантюристи. Окончателно бил изпразнен през 1843 година и сега служи за нещо наистина полезно — децата играят футбол в него. От другата му страна има люлки и катерушки. Вие имате ли деца?

— Едно. И една девета от второто — отговори Кати.

— Нима? — усмихна се в тъмното Евънс. — Чудесно! Предполагам, че това ще е един янки, който винаги ще бъде поне малко англичанин! Ние с Мойра имаме две, и двете са родени зад граница. Това е кулата „Байуърд“.

— Това все подвижни мостове ли са? — попита Джек.

— Да. Лъвската и Средната кула по същество са острови с двадесетина фута смрадлива вода около тях. Ще забележите, че пътеката в имота прави десен завой под прав ъгъл. Целта на всичко това, разбира се, е да се усложни животът на момчетата с тарана.

Джек погледна към широкия ров и високите стени, когато влязоха в земите на кулата.

— Значи никой не е успял да превземе това място?

Евънс поклати глава.

— Никога не е имало сериозни опити за това, а и аз не бих искал да опитвам дори и днес.

— Да — съгласи се Райън. — Притеснявате ли се, че някой може да дойде и да бомбардира мястото?

— Със съжаление признавам, че такова нещо се е случило преди десет години в Бялата кула. Терористи. Сега охраната е по-добра — отговори Евънс. Освен пазачите доброволци имаше и войници като тези, които Райън беше срещнал на пътя към двореца — със същите червени туники и шапки от мечешка кожа и носеха същия вид съвременна пушка. Контрастът със старовремската униформа на Евънс беше доста странен, но, изглежда, никой не се впечатляваше.

— Разбира се, вие знаете, че тази крепост е служила за много различни цели през годините. През Втората световна война е била затвор. Рудолф Хес е бил държан тук. А знаете ли коя е първата английска кралица, екзекутирана на това място?

— Ан Болейн?

— Много добре. Преподават ли история на Англия в Америка? — попита Евънс.

— „Театърът на шедьоврите“ — обясни Кати. — Гледах телевизионното предаване.

— Е, в такъв случай знаете, че всички вътрешни екзекуции са били изпълнявани с брадва, освен нейната. Крал Хенрих специално е докарал екзекутор от Франция, който използвал сабя вместо брадва.

— Не е искал да я боли ли? — попита Кати. — Колко мило от негова страна.

— Да. Грижовен е бил, нали? А това е Вратата на шивачите. Може да ви се стори интересно първоначалното й име — Уотъргейт.

Райън се усмихна:

— И вие сте късметлии, а?

— Разбира се. През тази врата са извеждани затворниците с лодка, за да бъдат откарани в Уестминстър на съд.

— А след това са ги връщали отново тук, за да ги подстрижат?

— Само истински важните. Тези екзекуции — те са били вътрешни, не за обществото — са били провеждани на зелената поляна пред кулата. Публичните екзекуции са били на други места. — Евънс ги преведе през Кървавата врата, след като обясни историята й. Райън се чудеше дали някой е написал историята на това място и ако е така, колко тома има тази книга.

Зелената поляна пред кулата изглеждаше твърде приятна, за да бъде място на екзекуции. Дори знаците, които указваха да не се гази по тревата, съдържаха думичката моля. Двете й страни бяха оградени е къщи, естествено в стил от епохата на Тюдорите, а в северната част беше бесилката за екзекуциите на хора от висшето общество. Евънс обясни цялата процедура, при която освен всичко друго екзекутираният е трябвало да плаща на палача е надеждата, че той ще свърши добра работа.

— Последната жена, екзекутирана тук — продължи Евънс, е Джейн, графиня Рошфор. Било е 13 февруари 1542 година.

— Какво е направила? — попита Кати.

— Какво ли не е направила? Не е казала на крал Хенрих VIII, че съпругата му, Катрин Хауърд, е имала връзки от любовен характер с друг — деликатно отговори Евънс.

— Това е бил наистина исторически момент — засмя се Джек. — Последният път, когато са екзекутирали жена за това, че си е държала устата затворена.

Кати се усмихна на съпруга си:

— Джек, да не искаш да ти счупя и другата ръка?

— Ами какво ще каже Сали?

— Тя ще разбере — увери го жена му.

— Сержант, не е ли учудваща женската солидарност?

— Оцелях тридесет и една години като професионален войник, защото не бях толкова глупав да се забърквам в семейни спорове — разумно отговори Евънс.

„Губя“ — каза си Райън. Останалата част от обиколката продължи около двадесет минути. Пазачът ги поведе надолу, покрай Бялата кула, след това към една зона, оградена с въжета и забранена за външни лица. След миг Райън и съпругата му се озоваха на мястото, заради което хората кандидатстваха за тази работа.

Пазачите бяха основали своя малка кръчма, скрита в каменната зидария от XIV век. По стените висяха плочки от всеки полк в английската армия, а вероятно и подаръци от много други. Евънс ги предаде на друг човек. Дан Мъри се появи с чаша в ръка.

— Джек, Кати, това е Боб Холстън.

— Вероятно сте жадни — каза човекът.

— Можете да ме убедите да изпия една бира — призна си Джек. — Кати?

— Нещо безалкохолно.

— Сигурна ли сте? — попита Холстън.

— Не съм борец за трезвеност. Просто не пия, когато съм бременна — обясни Кати.

— Честито! — Холстън направи две крачки към бара и се върна с халба бира за Джек и нещо, наподобяващо питие е джинджифил, за Кати. — За ваше здраве и за здравето на бебето!

Лицето на Кати грейна. Джек мислеше за онова особено излъчване, което имаха бременните жени. Жена му вече не беше просто красива. Тя грееше. Запита се дали само той го вижда.

— Разбирам, че сте лекар?

— Офталмолог съм.

— А вие преподавате история, сър?

— Да. Дори си нося работа тук.

— Правилно. Тук сме тридесет и девет души. Ние сме церемониалните гвардейци на кралицата. Поканихме ви, за да ви благодарим за това, че свършихте нашата работа, и за да се присъедините към една наша малка церемония, която извършваме всяка нощ.

— От 1240 година — каза Мъри.

— От 1240 година ли? — попита Кати.

— Да. Това не е измислено за туристите. Това е нещо истинско — обясни Мъри. — Така ли е, Боб?

— Точно така. Когато заключим вратите за през нощта, това място става най-безопасното в цяла Англия.

— Мога да повярвам. — Джек гаврътна половината от бирата си. — И ако се промъкнат покрай онези момчета отвън, ще трябва да си имат работа с вас.

— Да. Един-двама от нас могат да си припомнят основните си умения. Аз бях в първоначалните сили за сигурност, играех си на гоненица с Ромел[5] в Западната пустиня. Ужасно място е пустинята. Остави ме с вечна жажда.

Те никога не го губят. Истинските професионалисти никога не изневеряват на вида си. Остаряват, наддават няколко килограма, поотпускат се, но под всичко това човек все още може да усети дисциплината и истинската жилавост, която ги прави по-различни. Гордостта и самоувереността, че са преминали през всичко и че не трябва да говорят много за това, освен помежду си. Това никога не ги напуска.

— Имате ли морски пехотинци тук?

— Двама — отговори Холстън. — Опитваме се да им попречим да свиват платната.

— Така ли! Дръжте се прилично, аз бях морски пехотинец.

— Никой не е идеален — съчувствено отговори Холстън.

— Е, каква е тази церемония с ключа?

— Ами преди време, през 1920 година, човекът, който с трябвало да заключва вратите за през нощта, бил нападнат от главорези. От този момент нататък отказвал да изпълнява задълженията си без военен ескорт. Всяка вечер без изключение главният пазач заключва трите главни врати, а след това поставя ключа в Къщата на кралицата на поляната пред кулата. Всичко това е съпроводено с малка церемония. Помислихме, че вие и съпругата ви може би ще искате да го видите. — Холстън отпи от бирата си. — Разбрах, че днес сте били в съда. Как мина?

— Радвам се, че всичко свърши. Дан казва, че съм се справил добре — вдигна рамо Райън. — Когато мистър Евънс ни показа пъна за сечене на глави… Чудя се дали още може да върши работа — замислено продължи Райън, спомняйки си онова младо лице. „Дали Милър седи сега в килията си и мисли за мен? — Райън отпи остатъка от бирата си. — Обзалагам се, че да.“

— Извинете?

— Онова хлапе, Милър. Жалко е, че не можете да го качите там горе за късо подстригване.

Холстън се усмихна студено:

— Съмнявам се, че някой може да не е съгласен с вас. Дори можем да намерим доброволец, който да замахне с брадвата.

— Ще трябва да организираш лотария за това, Боб. — Мъри подаде нова чаша на Райън. — Още ли се тревожиш за него, Джек?

— Никога преди не съм виждал човек като него.

— Той е в затвора, Джек — изтъкна Кати.

— Да, зная. — „В такъв случай защо още мислиш за него? — запита се Джек. — По дяволите! Да го вземат мътните!“

— Бирата е страхотна, старши сержант.

— Това е и истинската причина да се натискат за тази работа — засмя се Мъри.

— Една от причините. — Холстън пресуши чашата си. — Почти е време.

Джек допи бирата си на една глътка. Евънс се ПОЯВИ отново, но вече в цивилни дрехи и ги изведе навън в студения нощен въздух. Нощта беше ясна, а почти пълната луна хвърляше смътни сенки върху назъбената каменна стена. Няколко електрически лампи добавяха тук-там светли петна. Джек се изненада от спокойствието, което цареше навън, защото все пак се намираха в центъра на града. Беше тихо като в дома му над Чесапийк. Без да се замисля, хвана ръката на жена си, докато Евънс ги водеше в западна посока към Кървавата кула. Там вече имаше малка групичка хора, застанали до Вратата на предателите, и пазачът ги инструктираше да бъдат колкото е възможно по-тихи и, разбира се, да не правят никакви снимки. При тях имаше и часови, а също и четирима въоръжени мъже. Дъхът им беше осветен от синьо-белите прожектори — единствения признак на живот в тях. Иначе човек би помислил, че са каменни статуи.

— Време е — прошепна Мъри.

Джек долови шум от затваряне на врата някъде напред. Беше твърде тъмно, за да се види кой знае какво, а малкото светещи лампи само му пречеха да гледа в мрака. Най-напред дочу звук от ключове, дрънкащи като малки звънчета в такт с отмерена походка на човек. Видя точка светлина, а малко след това се очертаха контурите на квадратен фенер със запалена вътре свещ. Том Хюс, главният пазач, носеше фенера. Звукът от приближаващите се стъпки беше ритмичен като от метроном. Гърбът на човека прав като струна от дългогодишната практика. След миг четиримата войници се строиха около него и всички тръгнаха с маршова стъпка обратно в наподобяващата тунел тъмнина, съпроводени от затихващия звън на дрънкащите ключове и шума на подковани обувки върху паважа. Оставиха сам часовия до Кървавата кула.

Джек не чу вратите да се затварят, но след няколко минути звънът от ключовете се появи отново и той видя връщащите се часови, осветени от непостоянните отблясъци на фенера. По някаква причина всичко това изглеждаше завладяващо романтично. Райън прегърна жена си през кръста и я притегли към себе си. Тя го погледна.

„Обичам те“ — каза й той с леко движение на устните си, докато дрънкането на ключовете се приближаваше. Очите й му отговориха достатъчно ясно.

Часовият вдясно от нея застана нащрек.

— Стой! Кой идва? — Думите му прокънтяха по стария каменен коридор.

Приближаващите се мъже спряха веднага и Том Хюс отговори на предизвикателството:

— Ключарят!

— Кой ключар?

— Ключарят на кралица Ана!

— Минавай, ключарю на кралица Ана! — Часовият прибра пушката си.

Часовите заедно с Хюс помежду им започнаха отново марша си, като завиха наляво и тръгнаха нагоре по поляната пред кулата. Райън и жена му ги следваха отблизо. На стъпалата, които се намираха в горния край на наклона, стоеше взвод войници с пушки. Хюс и неговият ескорт спряха. Взводът на стъпалата прибра пушките си и главният пазач свали шапката си.

— Бог да пази кралица Ана!

— Амин! — отговориха часовите.

Зад тях стоеше тръбач. Той изсвири английската версия на отбой. Мелодията ехтеше, отразена от камъните, сякаш сигнализираше края на деня, а при нужда и края на нечий живот. Последният печален звук се разля подобно на кръговите вълни на паднал във водата камък и се изгуби. Райън се наведе да целуне жена си. Това беше вълшебен миг, който нямаше да забравят скоро.

Главният пазач продължи нагоре по стълбите, за да прибере ключовете на сигурно място за нощта, и тълпата се отдръпна.

— Всяка нощ от 1240 година, а? — попита Джек.

— Церемонията е прекъсвана по време на бомбардировките. Една немска бомба паднала при кулата по време на ритуала. Пазачът бил съборен и свещта му угаснала. Трябвало да я запали отново, за да може да продължи — отговори Евънс. Човекът е бил ранен, но това не било от голямо значение. Има по-важни неща. — Ще се върнем ли в кръчмата?

— У дома няма нищо такова — тихо се обади Кати.

— Е, Америка не е достатъчно древна, нали?

— Щеше да е хубаво да имаме нещо такова, може би на Бънкър Хил[6] или във форт Макхенри — тихо промълви Джек.

Мъри кимна в знак на съгласие:

— Нещо, което да ни напомня защо сме тук.

— Традицията е важна — каза Евънс. — Често пъти за войника това е единственият стимул да продължава да се бори, когато има твърде много причини, които го карат да спре. Тя е нещо повече от самия човек, от приятелите. Но всичко това не се отнася само за войниците, пали? Това важи — или трябва да се отнася — за всяка професия.

— Така е — каза Кати. — Във всяко реномирано медицинско училище набиват точно това в главите. В „Хопкинс“ го правеха.

— Същото беше и в армията — съгласи се Джек. — Но ние не можем да го изразим така добре като теб.

— Защото имаме повече практически опит. — Евънс отвори вратата на кръчмата. — А също и по-хубава бира, която да ни помага по време на размисъл.

— Ако се научехте и как да готвите говеждо… — каза Джек на Евънс.

— Браво, шампионе — засмя се агентът на ФБР.

— Още една бира за моя събрат от морската пехота. — Един от пазачите подаде чаша бира на Райън. — Сигурно вече ви е омръзнала тази примадона от парашутния полк?

— Бърт е от тези морски пехотинци, за които ви разказах — обясни Евънс.

— Никога не говоря лоши неща за човека, който купува напитките — каза Райън на Бърт.

— Това е много разумно. Сигурен ли сте, че сте били само лейтенант?

— Само за три месеца. — Джек разказа за катастрофата с хеликоптера.

— Това наистина е било лош късмет. Проклетите нещастни случаи по време на учение — каза Евънс. — По-опасни са от самия бой.

— Значи вие, момчета, работите тука като екскурзоводи, а?

— Това е част от работата — отговори другият пазач. — И е добър начин човек да поддържа формата си, а и да може да обучи някой и друг лейтенант. Миналата седмица разговарях с един от уелските гвардейци — трудно му беше да оправи някои неща, та му дадох идеи.

— Ето това е нещо, което наистина ни липсва — съгласи се Евънс. — Да обучаваме онези млади офицери как да станат добри войници. Кой казва, че най-добрите дипломати работят на „Уайтхол“?[7]

— Когато бях младши лейтенант, никога не съм изпитвал чувство, че съм напълно безнадежден — с усмивка отбеляза Джек.

— Всичко зависи от гледната точка — отговори другият пазач. — И все пак може би сте били добър, ако се съди от това, което направихте при двореца.

— Не зная, Бърт. Никой не би искал да има до себе си лейтенант с комплекс за героизъм. Те непрекъснато вършат най-откачени неща. Но предполагам, че онези, които оцеляват и се научават, стават такива, за каквито говорите вие.

— Кажете ми, лейтенант Райън, какво сте научили?

— Да не позволявам да ме убият. Следващия път просто ще стрелям от прикритие.

— Прекрасно — присъедини се Боб Холстън. — И не оставяйте живи хора след себе си — добави той. Силите за сигурност нямаха славата, че оставят живи случайно.

На Кати не й се хареса тази тема.

— Господа, не можете да убивате просто така.

— Лейтенантът пое голям риск, мадам. Рядко при такъв риск човек оцелява. Ако има следващ път, макар че такъв няма да има, можете да действате като полицай или войник, но никога като двамата едновременно вие имате голям късмет, че сте жив, млади момко. Ръката ще ви напомня за големия късмет. Хубаво е човек да е смел, лейтенант. По-добре е човек да бъде умен, а и така е по-безболезнено за хората около вас — каза Евънс. Погледна към бирата си. — Господи, колко пъти съм казвал това нещо.

— Колко пъти го е казвал всеки от нас? — тихо попита Бърт. — И колко жалко, че много от тези, на които го казвахме, не послушаха. Стига за това. Тази прекрасна дама не желае да слуша дрънканиците на уморени старци. Боб ми каза, че очаквате второ дете. След два месеца аз ще бъда дядо за първи път.

— Да. Не може да дочака да ни покаже снимките — засмя се Евънс. — Сега момче ли ще бъде или момиче?

— Достатъчно е да си има всичко и да е нормално.

Всички се съгласиха с това. Райън допи третата си бира за вечерта. Беше доста силна и главата му започваше да се замайва.

— Господа, ако някой от вас дойде в Америка и случайно посети Вашингтон, вярвам, ще ми се обади.

— А следващия път, когато дойдете в Лондон, не забравяйте, че барът е отворен — каза Том Хюс. Главният пазач отново носеше цивилни дрехи, но беше с униформената си шапка с кройка отпреди четири века. — И вероятно ще намерите в дома си място за това. Сър Джон, поднасяме ви я с благодарност.

— Ще се грижа добре за нея. — Райън пое шапката, но не можа да се насили да я сложи на главата си. Не беше заслужил това право.

— Сега със съжаление трябва да ви кажа, че ако не си тръгнете веднага, ще трябва да останете тук цялата нощ. В полунощ се затварят всички врати и край.

Джек и Кати се ръкуваха с всички, а след това последваха Хюс и Мъри през вратата.

Пътеката между външната и вътрешната стена беше тиха, въздухът студен и Джек се зачуди дали нощем около кулата не се разхождат призраци. Беше почти…

— Какво е това? — Той посочи към външната стена. Някаква светеща фигура се движеше там.

— Часови — отговори Хюс. — След церемонията е ключовете часовите обличат светлоразсейващото си облекло.

Минаха покрай часовия при Кървавата кула, който вече беше облечен в камуфлажна униформа и противокуршумна жилетка с джобове за патрони.

— Пушките сега заредени ли са? — попита Джек.

— Иначе от тях няма голяма полза, нали? Тук сме в пълна безопасност — отговори Хюс.

„Приятно е да зная, че някои места са безопасни — помисли си Райън. — А защо си помислих това?“

[1] Наименованието на криминалния съд в Лондон. — Б.пр. ↑

[2] Село в Южен Виетнам, където през 1968 г. американските войски са избили над 100 цивилни граждани. — Б.пр. ↑

[3] Град от уестърните, известен с безразборната стрелба на героите. — Б.пр. ↑

[4] Адресът на американското посолство в Лондон. ↑

[5] Ервин Ромел, с прякор Пустинната лисица (1891–1944). Германски фелдмаршал, водил успешни бойни действия срещу съюзническите войски в Северна Африка през Втората световна война. — Б.пр. ↑

[6] Първата битка по време на Американската революция, която всъщност се е провела на Брийдз Хил, до Бънкър Хил, на 17 юни 1775 г. Макар и разбити, колонистите са доказали, че могат да устоят на редовните английски войници. — Б.пр. ↑

[7] Улица в Лондон от Трафалгарския площад до Парламента, на която се намират основните правителствени канцеларии. (Изразът е и синоним за английските правителствени чиновници.). — Б.пр. ↑

7.

КЪМ ДОМА СЪС „СПИЙДБЪРД“

Салонът на терминал 4 на летище „Хийтроу“ действаше ободряващо или поне щеше да бъде така, ако Джек не се чувстваше неспокоен преди полет. През високите от пода до тавана прозорци виждаше конкорда, който след няколко минути щеше да го откара у дома. Самолетът беше така проектиран, че приличаше на огромна безмилостна хищна птица със страховита красота. Стоеше на края на тунела за пътниците, изправен върху необичайно високия колесник, и безстрастно гледаше към Райън над приличния си на кама нос.

— Как искам от бюрото да ми разрешават да летя насам-натам с този хубавец — каза Мъри.

— Много е хубав! — съгласи се Сали Райън.

„Просто още един проклет самолет — помисли си Джек. — Не се вижда какво го държи във въздуха.“ Не можеше да си спомни дали самолетите летяха заради принципа на Бернули или поради ефекта на Вентури, но знаеше, че това, което позволяваше на самолета да лети, е нещо предполагаемо, а не видимо. Над остров Крит нещо беше прекратило действието на принципа или ефекта и почти го беше убило, а девет месеца по-късно същото нещо беше протегнало ръка и ликвидирало родителите му на километър и половина преди пистата на международното летище „О’Хеър“ в Чикаго. Разбираше, че неговият хеликоптер в морската пехота беше паднал поради техническа повреда и че търговските самолети се поддържат по-лесно, отколкото хеликоптерите „Чинук“. Знаеше и това, че в случая с родителите му главният фактор беше времето, а сега то беше ясно, но за Райън имаше нещо безбожно в летенето, нещо противоестествено.

„Чудесно, Джек. Защо не се върнем към живота в пещерите и не започнем да ловим мечки със заострени колове? Кое му е естественото на преподаването на история или гледането на телевизия, или пък карането на автомобил? Идиот.“

„Но аз мразя да летя“ — припомни си Райън.

— С конкорд никога не е имало нещастни случаи — изтъкна Мъри. — А и хората на Джими Оуенс огледаха птицата навсякъде.

Опасността от бомба, поставена в тази хубава бяла птица, беше реална. Експертите по експлозивите от отдел Ц-13 бяха прекарали в проверки цял час сутринта, за да се убедят, че не е поставено нещо, а и в момента полицаи, облечени като членове на наземните екипажи на „Бритиш Еъруейс“ стояха около самолета. Джек не се тревожеше за бомбите. Кучетата можеха да ги надушват.

— Зная — отговори с празна усмивка Джек. — Просто ми липсва смелост.

— Липса на смелост ще бъде, ако не се качиш, шампионе — каза Мъри. Той беше изненадан от нервността на Райън, макар агентът от ФБР да усещаше, че я крие добре. Мъри обичаше да лети. Навремето в колежа един вербовчик за военновъздушните сили почти го беше убедил да стане летец.

„Не, да се кача означава липса на мозък — каза си Джек. — Ти си истински тъпак — информира го друга част на мозъка му. — Голям пехотинец се извъди, няма що!“

— Кога се изстрелваме, тате? — попита Сали.

— В един часа — каза Кати на дъщеря си. — Не закачай баща си.

„Изстрелваме — усмихнат помисли Джек. — По дяволите, няма от какво да се боиш и знаеш това!“ Райън поклати глава и сръбна от напитката си, взета от безплатния бар. Преброи четирима души от охраната, които се опитваха да останат незабелязани. Оуенс не искаше да поема никакви рискове при последния ден от престоя на Райън в Англия. Останалото зависеше от „Бритиш Еъруейс“. Дори не трябваше да плаща допълнителната цена. Райън се чудеше дали това е хубав или лош късмет.

Един безплътен женски глас съобщи за полета. Джек привърши питието си и се изправи на крака.

— Благодаря за всичко. Дан.

— Можем ли да тръгваме, тате? — оживено попита Сали.

Кати я хвана за ръка.

— Чакай малко! — Мъри клекна до Сали. — Ами за мен няма ли прегръдка и целувка?

— Окей. — Сали ентусиазирано го целуна. — Довиждане, мистър Мъри.

— Грижете се за нашия герой — каза агентът от ФБР на Кати.

— Ще бъде добре — увери го тя.

— Наслаждавай се на футбола, шампионе! — Мъри стисна до болка ръката на Джек. — Това е нещо, което истински ми липсва.

— Ще ти изпратя видеокасети.

— Не е същото. Значи отново в кабинета по история, а?

— Това ми е работата — отговори Райън.

— Ще видим — тайнствено заяви Мъри. — Как, по дяволите, можеш да ходиш с това нещо?

— Зле — засмя се Райън. — Мисля, че лекарят е сложил някакви оловни тежести или си е забравил инструментите вътре. Е, това е.

Достигнаха входа за ръкава към самолета.

— Дано си счупиш крак — усмихна се Мъри и се отдалечи.

— Добре дошли на борда, сър Джон — каза една стюардеса. — Настанен сте в 1-Д. Летели ли сте в „Конкорд“?

— Не. — Джек не успя да събере сили за по-дълъг отговор.

Кати, която беше отишла напред, се обърна и се усмихна. Проходът към самолета му изглеждаше като път към ада.

— Е, предстои ви да изпитате вълнение, което стига за цял живот! — увери го стюардесата.

„Благодаря много!“ Райън почти се задави от възмущение, но се досети, че не може да я удуши с една ръка. След това се усмихна. Не му оставаше нищо друго.

Трябваше да приклекне, за да не удари главата си в горния праг на вратата. Вътре мястото беше малко: кабината беше само около два метра и половина. Бързо хвърли поглед напред към пилотите и видя, че те са седнали в невероятно тесни кресла — сигурно да се набере човек в седалката на левия пилот, трябва да е, като да нахлузва ръкавица, толкова тясно беше. Една стюардеса слагаше връхните дрехи на закачалки. Тя трябваше да спре, докато той мине. Помести се встрани и той влезе в кабината за пътниците, като държеше напред гипсираната ръка.

— Ето тук — каза личният му водач.

Джек се настани на предната редица седалки до десния прозорец. Кати и Сали вече седяха по местата си от другата страна. Гипсът на Джек стърчеше над седалка 1-Ц. Никой не би могъл да седне на нея. Добре, че „Бритиш Еъруейс“ не таксуваха разликата между техните билети и билетите Л-1011, щеше да се наложи да плащат за още едно място. Веднага се опита да закопчее колана си, но установи, че не е лесно с една ръка. Стюардесата беше готова за това и му подаде колана.

— Удобно ли се чувствате?

— Да — отговори Джек. „Ужасно ме е страх!“

— Чудесно. Заповядайте, това е информацията за „Конкорд“. — Тя посочи към някаква папка от изкуствена сива кожа. — Желаете ли да ви донеса списание?

— Не, благодаря. Имам книга в джоба си.

— Чудесно! Ще се върна веднага след излитането, но ако се нуждаете от нещо, моля, позвънете.

Джек притегна колана си, като гледаше напред към вратата на самолета. Тя все още беше отворена. Все още можеше да избяга. Но знаеше, че няма да го направи. Облегна се назад. Седалката също беше сива, тесничка, но удобна. Предният ред му осигуряваше достатъчно свободно място за краката. Стената на самолета — или кой знае как я наричат — беше бяла, а отстрани имаше прозорец, през който можеше да гледа. Не беше много голям — колкото две книги, — но все пак по-добре, отколкото без него. Огледа се. Самолетът беше почти пълен — може би около три четвърти от него. Все пътници с опит, при това богати. Реши, че повечето са бизнесмени. Много от тях четяха „Файненшъл таймс“. И никой не се боеше да лети. Това личеше по спокойното изражение на лицата им. Джек изобщо и не предполагаше, че лицето му изглежда по този начин.

— Дами и господа, капитан Нийл Хигинс ви поздравява с добре дошли на борда на „Конкорд“ на „Бритиш Еъруейс“ за полет 189 до Вашингтон и Маями, Флорида. Ще започнем рулиране след около пет минути. Времето на летище „Дълес интернешънъл“ във Вашингтон е отлично, ясно и с умерена температура двадесет градуса. Ще бъдем във въздуха общо три часа и двадесет и пет минути. Моля, обърнете внимание на светещия сигнал за забрана на пушенето и ако обичате, дръжте коланите си затегнати. Благодаря — завърши отмереният глас.

По време на съобщението бяха затворили вратата. Райън навъсено си помисли, че добре са го измислили — човек дори и да иска да избяга, вече не може. Облегна се и затвори очи, като се предаде в ръцете на съдбата. Едно от предимствата на предните седалки беше, че никой не можеше да го види, освен Кати и Сали, която седеше до прозореца, а жена му го разбираше или поне се преструваше, че го разбира. Не след дълго екипажът показваше как се поставят и надуват спасителните жилетки, скрити под седалките. Джек наблюдаваше без особен интерес. Идеалното безаварийно минало на „Конкорд“ означаваше, че никой няма представа как безопасно да го напусне, а мястото му до носа, толкова далече от делтаобразното крило, означаваше, че ако се ударят във водата, той ще се намира в онази част на корпуса, която ще се е отчупила и потънала като парче цимент. Не че това би имало някакво значение. Самият удар със сигурност би бил фатален.

„Заднико, ако този самолет беше опасен, досега със сигурност да са загубили поне един.“

Дочу се виенето на реактивните турбини, което стимулира дейността на киселинните жлези в стомаха на Джек. Той отново затвори очи. „Не можеш да избягаш.“ Наложи си да контролира дишането си и да се отпусне. Това му се удаде учудващо лесно. Джек не беше от хората, които летят с побелели от стискане кокалчета на ръцете. Може да се каже по-скоро, че е от онези, които по време на полета стават безжизнени.

Някакъв невидим влекач започна да бута самолета назад. Райън погледна през прозореца и видя как всичко се движи леко напред. Летище „Хийтроу“ беше доста голям комплекс. Виждаха се самолети на дванадесетина други компании. Много от тях стояха до терминалите като кораби в пристанище. „Ех, ако бяхме взели кораб за дома“ — помисли си той, но забравяше, че преди години като морски пехотинец на кораба „Гуам“ беше повален от морска болест. Конкордът спря да се движи за няколко секунди, а след това тръгна, използвайки силата на собствените си двигатели. Райън не знаеше защо колесникът трябва да бъде толкова висок, но усещаше, че заради него се люлееха по странен начин, докато се движеха. Капитанът отново се обади по радиоуредбата и каза нещо за излитане с включен форсаж, но Райън не долови всичко, защото гледаше излитащия „Боинг 747“ на „ПанАм“. Реши, че конкордът определено беше по-красив. Той му напомняше на изтребителите, които беше сглобявал като дете. „Излитаме първокласно.“

Самолетът направи рязък завой в края на пистата и спря, като леко се поклащаше на предната си стойка. „Тръгваме.“ — Заставаме на позиция за излитане — съобщиха по уредбата. Назад салонният екипаж закопчаваше коланите към седалките си. Джек седеше на мястото си като човек, който очаква екзекуция на електрически стол. Очите му сега бяха отворени и той гледаше през прозореца.

Шумът от двигателите нарасна значително и самолетът започна да се движи. След няколко секунди, изглежда, двигателите зареваха още по-силно и Райън беше притиснат към облегалката от плат и поливинилхлорид. „По дяволите!“ — каза си той. Ускорението беше впечатляващо и почти два пъти по-голямо от тези, които беше изпитвал досега. Нямаше как да го измери, но като че ли невидима ръка го притискаше назад, докато друга натискаше гипса му и се опитваше да го завърти настрани. Стюардесата беше права. Много вълнуващо преживяване. Тревата се стрелваше покрай прозореца и изведнъж носът се вдигна рязко нагоре. Едно последно друсване извести отделянето на колелата от пистата. Джек се опита да дочуе звука от прибирането на колесника в тялото, но мощта на излитането заличаваше всичко останало. Вече се намираха на около триста метра над земята и се издигаха нагоре под невероятен ъгъл. Джек погледна към жена си. Тя направи знак с уста, сякаш искаше да каже „Олеле!“ Сали беше залепила носа си към пластмасовия прозорец.

Ъгълът на изкачването леко се намали. Салонният екипаж вече беше започнал работа — стюардесите возеха една количка е напитки. Джек си взе чаша шампанско. Не беше в настроение за празнуване, но искрящите вина му влияеха много бързо. Веднъж Кати му беше предложила да вземе валиум, за да е спокоен по време на полет. Райън упорито избягваше лекарствата. Но смяташе, че пиенето е нещо по-различно. Погледна през прозореца. Все още се издигаха. Движеха се сравнително спокойно, друсането не беше много по-различно от това, което се създаваше при движение по асфалтирано шосе.

Джек усещаше всяко подрусване и знаеше, че се намира на няколко хиляди метра от земята.

Извади книгата от джоба си и започна да чете. Това беше сигурен начин да забрави полета. Джек се свлече надясно и отпусна глава между седалката и стената. Можеше да опре лявата си ръка на съседната седалка и това измести тежестта от мястото на кръста му, където гипсът се впиваше силно. Десният му лакът почиваше на облегалката и Райън, след като се концентрира върху книгата, застана така, сякаш е част от самолета. Беше си избрал добро четиво за полета — една от книгите на Алистър Хорн за френско-германските конфликти. Скоро откри нова причина да мрази гипса си. Беше му трудно да чете, защото трябваше да обръща страниците с една ръка. Трябваше да слага книгата на седалката, за да може да прелиства.

Кратък тласък, последван от втори, обяви, че е включена първо едната, а след това и втората степен на форсажа на двигателите „Олимпус“ на самолета. Почувства и това ново ускорение и самолетът започна отново да се изкачва, като надмина скоростта на звука, с което оправда името си „Спийдбърд“. Джек надзърна през прозореца — вече летяха над вода. Погледна часовника си: оставаха по-малко от три часа до кацането на летище „Дълес“. „Можеш да издържиш на всичко в продължение на три часа, нали?“

„Като че имаш някакъв избор.“ Зърна някаква лампа. „Как не съм видял това нещо?“ На стената на няколко метра пред него имаше цифров екран за скоростта. Сега на него беше изписано 1024, като последната цифра бързо растеше.

„По дяволите! Движа се с хиляда мили в час. Какво ли ще каже Роби за това? Какво ли прави той сега?…“ Установи, че е хипнотизиран от цифрата. Не след дълго тя вече беше 1300. Темпът на промяната на числата спадна до нула и скоростта се задържа на 1351. Хиляда триста и петдесет мили в час. Той пресметна набързо: почти шестстотин метра в секунда, почти със скоростта на куршум — около двадесет мили в минута. „По дяволите.“ Отново погледна през прозореца. „Но защо още се чува шум? Ако се движим със свръхзвукова скорост, защо шумът не е зад нас? Ще питам Роби. Той трябва да знае.“

Пухкавите бели облаци, свидетелство за хубаво време, се намираха на няколко километра под тях и въпреки скоростта се движеха едва забележимо. Слънцето се отразяваше от вълните, които изпъкваха като лъскави сини бразди. Едно нещо дразнеше Джек: раздвоението му между ужаса от летенето и очарованието от света такъв, какъвто изглеждаше оттук. Опита се да се върне към книгата и започна да чете за времето, когато парният локомотив е бил последната технологична новост и се е движил е една тридесета от скоростта, с която той се движеше сега. „Може и да е ужасяващо, но поне човек може да отиде от едно място на друго.“

След няколко минути донесоха и обяда. Райън установи, че шампанското му е отворило апетита. Рядко му се случваше да изпитва глад в самолет, но за своя изненада откри, че сега е гладен. Менюто беше направено по английски маниер, който дразнеше и объркваше: ястията бяха изписани с френските им имена, като че ли това имаше някакво влияние върху вкуса. Джек скоро откри, че той и бездруго е чудесен. След сьомгата дойде ред на изненадващо добър стек — а англичаните много не ги биваше за това, — нелоша салата, ягоди и крем за десерт и малка порция сирене. Шампанското беше заменено от хубав портвайн и в един момент Райън откри, че са изминали четиридесет минути. До дома оставаха по-малко от два часа.

— Дами и господа, говори капитанът. В момента летим на шестнадесет хиляди метра височина със скорост спрямо Земята хиляда триста петдесет и пет мили в час. С изгарянето на горивото самолетът ще се изкачи на максималната си височина от около осемнадесет хиляди метра. Температурата на външния въздух е шестдесет градуса под нулата по Целзий, а температурата на обшивката на самолета е около сто градуса по Целзий, вследствие на триенето при преминаването през въздуха. Един от страничните ефекти на това загряване е, че самолетът се разширява и по средата на полета става с около двадесет и осем сантиметра по-дълъг…

„Умора на метала! — мрачно си помисли Райън. — Трябваше ли да ми казвате това?“ Докосна стъклото. Беше топло и той осъзна, че човек може да вари вода на външната алуминиева обшивка. Чудеше се какво влияние има това върху тялото на самолета. „Я се върни в XIX век“ — отново си наложи той. От другата страна на пътеката дъщеря му спеше, а Кати беше потънала в някакво списание.

Когато Джек отново погледна часовника си, оставаше по-малко от час път. Капитанът спомена нещо за Халифакс, Нова Шотландия, намиращ се вдясно от тях. Джек погледна, но видя само неясна тъмна линия на северния хоризонт. „Северна Америка — пристигаме.“ Това беше добре. Както винаги напрегнатостта в седалката водеше до вдървяване на гърба му, а и гипсът само влошаваше всичко. Почувства нужда да стане и да се разходи, но това беше нещо, което опитваше да не прави в самолет. Стюардесата допълни чашата му с портвайн и Джек откри, че ъгълът, под който слънцето светеше през прозореца, не се е променил от Лондон насам. Самолетът не изоставаше от въртящата се земя. Пилотът ги информира, че ще пристигнат в „Дълес“ към обед. Джек пак погледна часовника си: още четиридесет минути. Опъна краката си и отново се зачете.

Следващия път, когато го обезпокоиха, беше, за да раздадат митническите и имиграционни формуляри. Като прибра книгата си, Джек започна да гледа как жена му се зае да изписва всички дрехи, които беше купила. Сали все още спеше, свила се на седалката с почти ангелско спокойствие на лицето. След минута се оказаха над суша някъде около брега на Ню Джърси, насочили се на запад към Пенсилвания, преди да завият на юг. Сега самолетът летеше по-ниско. Джек беше пропуснал да забележи понижаването на скоростта, но облаците бяха много по-близо, отколкото, когато летяха над океана. „Окей, капитан Хигинс, хайде да приземим тази птица цяла.“ Намери сребърен калъф за етикет, който очевидно трябваше да пази. Всъщност той реши да запази целия пакет заедно с удостоверението, което го определяше като пътник на „Конкорд“. „Или ветеран — мрачно си помисли той. — Аз оцелях в конкорда на «Бритиш Еъруейс».“

„Заднико, ако беше летял с «Боинг 747», все още щеше да се намираш над океана.“

Бяха достатъчно ниско, за да се виждат пътищата. Повечето нещастни случаи ставаха при кацане, но Райън не мислеше така. Бяха си почти у дома. Страхът му беше на изчерпване. Погледна през прозореца към река Потомак. Това беше добра новина. Най-после конкордът отново застана с високо вдигнат нос и Джек реши, че се движи ужасно бързо. Започна плавно спускане към земята. Миг по-късно видя оградата на летището. Веднага последваха ударите на основните колесници. Бяха се приземили. В безопасност бяха. Успокояваше се, че каквото и да се случеше сега, щеше да е произшествие с колесно превозно средство, а не със самолет. Райън се чувстваше в безопасност в автомобили, защото обикновено той шофираше. Но си помни, че днес ще трябва да кара Кати.

Миг след като самолетът спря, лампата за коланите угасна и предната врата се отвори. Бяха си у дома. Райън стана и се протегна. Приятно беше, че не се движеха. Кати беше сложила Сали на коленете си и решеше косата й с четка, докато тя разтъркваше очите си, за да прогони съня.

— Как си, Джек?

— Пристигнахме ли вече? — попита Сали.

Баща й я увери, че са пристигнали. Тръгна напред. Стюардесата, която го беше въвела в самолета, го попита дали полетът у е бил приятен, и Джек отговори искрено с „да“. „Но сега всичко това е свършено.“ Намери седалка в автобуса за пристигащите и семейството му се присъедини към него.

— Следващия път, когато ходим там, ще летим точно така тихо обяви Райън.

— Защо? Хареса ли ти? — изненада се Кати.

— Можеш да ми вярваш, че ми хареса. Човек прекарва там оре два пъти по-малко време.

Джек се засмя. Всъщност смееше се на себе си. Както при всеки полет, стъпването обратно на земята го вълнуваше по особен начин. Беше преживял нещо непривично, беше жив и здрав, отново бе у дома и това го изпълваше с щастие. Походката на пътници, слизащи от самолет, винаги е по-жива от тази на качващите се. Летищният автобус се отдръпна от самолета. Разбира се, конкордът изглеждаше доста красив. Гледаше го, докато се отдалечаваха от него и завиваха към терминала.

— Колко пари похарчи за дрехи? — попита Джек, когато спряха пред залата за пристигащи пътници. Жена му само подаде формуляра. — Толкова много?

— Е, а защо не? — усмихна се Кати. — Мога да платя за тях със собствените си пари, нали?

— Разбира се, мила.

— А тук има и три костюма за теб, Джек — информира го тя.

— Какво? Ти как…

— Когато шивачът ти вземаше мярката за фрака, аз го помолих да ушие три костюма. Ръцете ти са еднакво дълги, Джек. Костюмите ще ти станат, щом свалим този проклет гипс.

Другото хубаво нещо на конкорда беше, че самолетът побираше толкова малко пътници, че свалянето на багажа ставаше за нула време. Кати взе една количка, която Сали настоя да бута, докато Джек прибираше багажа им. Последната пречка беше митницата, където заплатиха над триста долара такса за покупките на Кати. По-малко от тридесет минути след приземяването Джек тръгна наляво през вратата, като помагаше на Сали да бута количката с багажа.

— Джек! — Повикалият го беше едър мъж, по-висок от Джек с неговите метър и осемдесет и пет сантиметра и по-широк в раменете. Ходеше зле заради изкуствения крак, който стигаше до над лявото му коляно. Протезата му беше подарък от един пиян шофьор. Изкуственото му ляво стъпало представляваше алуминиева шина, вместо да наподобява човешки крак. Оливър Уендъл Тайлър ходеше по-лесно с него. Но ръката му беше напълно нормална, ако не и доста голяма. Той стисна ръката на Райън:

— Добре дошъл у дома, приятелю!

— Как са работите, Скип? — Джек измъкна длан от хватката на бившия нападател и мислено преброи пръстите си. Скип Тайлър беше близък семеен приятел, който не си знаеше силата.

— Добре. Здравей, Кати. — Жена му получи целувка. — А как е Сали?

— Добре. — Тя протегна ръце и беше вдигната във въздуха, както й се искаше. Но само за малко. Сали се завъртя, за да слезе и да се върне към багажната количка.

— Какво правиш тук? — попита Джек. „О, Кати трябва да се е обадила…“

— Не се тревожи за колата — каза доктор Тайлър. — Джийни аз я взехме и я закарахме у дома. Решихме да ви вземем с нашата. Има повече място. Тя я докарва.

— Почивен ден ли си взе?

— Нещо такова. По дяволите, Джек! Билингс от две седмици води и твоите часове. Защо да не мога да си взема един следобед? — Към тях се приближи един носач, но Тайлър го разкара с махване на ръка.

— Как е Джийн? — попита Кати.

— Още шест седмици.

— Ние ще трябва да чакаме малко повече.

— Нима? — Лицето на Тайлър светна. — Невероятно.

Когато излязоха от терминала, беше прохладно. Печеше ярко следобедно слънце. Джийн вече спираше големия шевролет комби на семейство Тайлър. Тъмнокосата, висока и жилеста Джийн беше бременна с третото и четвъртото им дете. Видеозонът беше потвърдил близнаците малко преди семейство Райън да заминат за Англия. Тънкото й тяло, подуто от бебетата, би изглеждало гротескно, ако не беше радостта на лицето й. Кати отиде при нея, след като тя излезе от колата, и й каза нещо. Джек естествено разбра какво е то. Жените се прегърнаха. Скип отвори задната врата и нахвърля багажа в колата, сякаш мяташе вестници.

— Възхищавам се на чувството ти за време, Джек. Прибра се почти навреме за коледната ваканция — отбеляза Скип, когато всички се настаниха в колата.

— Не бях планирал нещата по този начин — възрази Джек.

— Как е рамото?

— По-добре.

— Вярвам ти — засмя се Тайлър. — Изненадан съм, че те качиха на конкорд. Хареса ли ти?

— Пристига се много по-бързо.

— Да, всички казват така.

— Какво става в училището?

— Нищо не се е променило. Чу ли за играта? — Главата на Тейлър се извъртя.

— Не, не съм. „Как можах да забравя това?“

— Страхотно беше. Ние сме с пет точки по-малко, остават три минути и хващаме топката в нашето поле. Томсън най-после се освобождава и започва да тича напред с едното рамо и да ги блъска — бум, бум, бум, — през десет метра. След това ни извежда до осмата зона. Армейците си променят защитата, нали? Затова ние се разпръсваме. Аз съм горе в кабината на радиожурналистите и виждам, че техният треньор мисли да загрее резервата им — прави знаци да спрем часовника, — а ние удряме гредата и вкарваме гол. Като магия. Томсън не можеше да подаде топката по-добре! Двадесет и едно на деветнадесет. Какъв хубав начин да приключиш сезона!

Като випускник на академията в Анаполис Тайлър беше стигнал до втори резервен нападател на общоамериканския отбор, преди да отиде да служи на подводница. Три години по-късно, когато му предстоеше да поеме командването на нова подводница, някакъв пиян шофьор беше откъснал половината му крак. Удивителното беше, че Скип не спря да се развива. След като защити доктората си в Масачузетския технологичен институт, се присъедини към факултета в Анаполис, където можеше да се занимава с бойскаутите и да провежда по някоя тренировка от футболната програма. Джек се питаше колко ли е щастлива сега Джийн. Тя беше хубаво момиче, което едно време работеше като секретарка в адвокатска кантора. Може би е ненавиждала дългите отсъствия на Скип по време на дежурството му на подводницата. Сега той си беше постоянно у дома и тя го чувстваше близо до себе си. Джийн сякаш все си беше бременна — и човек рядко можеше да ги види разделени. Дори когато ходеха в супермаркета, Скип и Джийн се държаха за ръце. Ако на някого това му изглеждаше смешно, си го пазеше за себе си.

— Какво ще правите за новогодишната елха, Джек?

— Не съм мислил за това — призна си Райън.

— Намерил съм място, където можем да си ги отсечем свежи. Утре отивам там. Искаш ли да дойдеш?

— Разбира се. И ние трябва да пазаруваме — тихо добави той.

— Хей, ти наистина не знаеш нищо. Кати се обади миналата седмица. Джийн и аз свършихме… ъ, важната част. Тя не ти ли каза?

— Не. — Райън се обърна и погледна жена си, която му се усмихваше. „Ядец!“ — Благодаря, Скип.

— А, няма защо — махна с ръка Тайлър, когато излязоха на околовръстното шосе за Вашингтон. — Отиваме до семейството на Джийн. Това е последната й възможност да ги види, преди да се появят близнаците. И професор Билингс казва, че те очаква малко работа.

„Малко — помисли си Райън. — По-скоро работа за два месеца.“

— Кога ще можеш отново да започнеш?

— Ще трябва да почака, докато свали гипса — отговори Кати вместо него. — Утре ще заведа Джек в Балтимор, за да видим какво ще кажат там. Ще помолим професор Холи да го види.

— Няма смисъл да се бърза при такова нараняване — каза Скип. Самият той имаше богат опит в това отношение. — Роби ти праща много поздрави. Той не можа да дойде. Сега е в Пакс Ривър на самолетен тренажор, учи се отново да хвърчи. Роб и Сиси са добре, бяха ни на гости онази вечер. Ти улучи и хубаво време. Миналата седмица почти през цялото време валя.

„У дома съм“ — помисли си Джек, докато слушаше. Отново трябваше да се потопи в сивото ежедневие, което досажда толкова много, докато някой не те извади от него. Беше чудесно отново да се върне там, където дъждът беше голяма неприятност и денят протичаше еднообразно — събуждане, ходене на работа, ядене и връщане в леглото. Телевизия с разни програми и футболни мачове. Комиксите в ежедневника. Помагане на жена ти да простре прането. Свиване в леглото с книга и чаша с вино, след като сложеха Сали да спи. Джек си беше обещал никога повече да не счита това за скучно съществуване. За повече от месец животът му беше протекъл на високи обороти и с благодарност си помисли, че е оставил всичко на три хиляди мили зад себе си.

— Добър вечер, мистър Кули. — Кевин О’Донъл вдигна поглед от менюто си.

— Здравейте, мистър Джеймсън. Радвам се да ви видя — отговори търговецът на книги, като доста добре се престори на изненадан.

— Няма ли да се присъедините към мен?

— Но разбира се. Благодаря ви.

— Какво ви води в нашия град?

— Работата. Ще постоя при едни приятели в Коб. — Това беше вярно. Освен това то говореше на О’Донъл — познат тук като Майкъл Джеймсън, — че Кули носи в себе си последното съобщение.

— Желаете ли да видите менюто? — О’Донъл го подаде.

Кули го разгледа набързо, затвори го и го върна обратно. Никой не би могъл да види прехвърлянето. Мнимият Джеймсън остави малкия плик от папката да падне в скута му. Разговорът през следващия час се въртеше все около приятни неща. В съседното сепаре имаше четирима полицаи, а и мистър Кули не се занимаваше с оперативни въпроси. Работата му беше да действа като свръзка. О’Донъл го мислеше за слаб човек, макар че не беше споделял това с никого. Кули не притежаваше качествата за истински акции и тъкмо затова той беше по-подходящ за разузнавателна роля. Не че някога е искал друго, а и беше достатъчно добре обучен. В идеологично отношение беше стабилен, но независимо от интелигентността му О’Донъл долавяше някаква слабост в характера му. Но това беше без значение. Кули нямаше досие в полицията. Никога не беше хвърлял камък, а да не говорим за коктейл[1] по англичанин. Предпочиташе да наблюдава и да остави гнева си да се трупа, без да дава израз на чувствата си. Тих, ненатрапващ се и педантичен, Кули беше идеален за този тип работа. Не можеше да пролива кръв, но О’Донъл знаеше, че той не пролива и сълзи. „Ах ти, любезен дребосъко, бива те да организираш отлична разузнавателна операция и докато не се наложи сам да вършиш черната работа, ти можеш да… и си помогнал да бъде причинена смъртта на… десет или дванадесет души, нали?“ Дали този човек изобщо изпитваше някакви чувства? Може би не, отсъди ръководителят. Идеално. О’Донъл си казваше, че си има своя малък Химлер — или може би Дзержински ще бъде по-уместно. Да, Железният Феликс Дзержински, този зъл дребосък. За нациста Химлер му напомняше само кръглото пухкаво лице, но човек не може да избира лицето си, нали? Кули имаше бъдеще в организацията. Когато му дойдеше времето, щеше да има нужда от един истински Дзержински.

Приключиха разговора, докато пиеха кафето. Кули настоя да плати сметката — бизнесът му вървеше отлично. О’Донъл прибра плика в джоба си и напусна ресторанта. Въздържа се да прочете съобщението. На Кевин му беше трудно да бъде търпелив и затова сега си го налагаше. Знаеше, че нетърпението беше провалило повече акции, отколкото някога е успявала да провали английската армия. Това беше един урок от младите му години в ИРА. Потегли с беемвето си по старите улици, като се движеше на границата на максималната позволена скорост, напусна града и навлезе в тесен селски път, който водеше към дома му на стърчащия в морето нос. Караше по обиколен маршрут и постоянно поглеждаше в огледалото си. О’Донъл знаеше, че охраната му е отлична. Знаеше, че и непрекъснатото бдене я поддържаше такава. Скъпата му кола беше регистрирана на името на кантората на неговата корпорация в Дъндалк. Това беше истински бизнес с девет траулера, които влачеха мрежи в студените северни води, заобикалящи островите около Англия. Бизнесът се управляваше от кадърен генерален директор, който никога не е бил замесен в неприятностите, а уменията му позволяваха на О’Донъл да живее като заможен собственик на имение далеч в южните части на страната. В Ирландия традицията на притежаване от отсъстващ собственик беше стара — както дома на О’Донъл, оставен в наследство от англичаните.

Трябваше му по-малко от час, за да стигне до частния път към имота, отбелязан с две каменни колони, и още пет минути до къщата над морето. О’Донъл паркира колата си на откритото като обикновен посетител, защото помещението за каруците, долепено до къщата, беше превърнато в канцеларии от един местен предприемач. Веднага отиде в кабинета си. Там го чакаше Маккени, който четеше последното издание с поезията на Йейтс[2]. Още един книжен плъх, който обаче не споделяше отвращението на Кули от кръвта. Зад тихото му поведение се криеше експлозивна натура. Майкъл в много отношения приличаше на самия О’Донъл. Както О’Донъл отпреди десетина години, младостта му се нуждаеше от каляване и затова беше назначен за завеждащ разузнаването, за да научи какво значат решителността и събирането на цялата възможна информация, преди да се впусне в действие. Онези от ИРА никога не постъпваха така. Те използваха методите на тактическото разузнаване вместо стратегическо, което според О’Донъл беше чудесно обяснение за безсмислието на цялата им стратегия. Това беше една от причините да напусне ИРА-Извънредни. Но би се върнал в стадото. Или по-точно стадото щеше да се върне при него. Тогава ще има собствена армия. Кевин вече си беше съставил план, макар че дори най-близките му сътрудници не знаеха за него — или поне не всички.

О’Донъл седна в кожения стол зад бюрото и извади плика от джоба на сакото си. Маккени тихо отиде на бара в ъгъла и наля на шефа си чаша уиски с лед — предпочиташе го така от няколко години, когато беше поставен в по-горещи климатични условия. Сложи чашата на бюрото, О’Донъл я пое и отпи малка глътка, без да каже нищо.

Документът се състоеше от шест гъсто изписани страници и О’Донъл ги прочете бавно и съсредоточено, така, както Маккени четеше Йейтс. По-младият мъж се възхищаваше на търпението му. Въпреки славата си на безсърдечен човек, когато събираше и обработваше данни, шефът на АОЪ често пъти изглеждаше като сфинкс. Като компютър, но зъл компютър. Необходими му бяха цели двадесет минути, за да прочете всичките шест страници.

— Е, нашият приятел Райън е отново в Америка, където му е мястото. Отлетял е с конкорд, а жена му е уредила негов приятел да го посрещне на летището. Вярвам, че следващия понеделник той ще бъде пак в час, където ще учи онези прекрасни млади хора от Военноморската академия. — О’Донъл се усмихна на собствените си думи. — Негово Височество и прекрасната му съпруга ще се върнат у дома с два дни закъснение. Изглежда, самолетът им има проблеми с електрооборудването и някаква част е трябвало да бъде докарана от Англия. Поне това е версията за пред публиката. Всъщност изглежда, че Нова Зеландия им харесва толкова много, че са почувствали нужда от още време, за да се насладят на усамотението си. При пристигането им ще има внушителна охрана. Всъщност, като се замисля, изглежда, охраната им през следващите няколко месеца ще бъде непробиваема.

Маккени изсумтя:

— Никоя охрана не е непробиваема. Самите ние сме доказали това.

— Майкъл, ние не желаем да ги убиваме. Всеки глупак може да го направи — търпеливо каза О’Донъл. — Нашата цел е да ги хванем живи.

— Но…

„Никога ли няма да се научат?“

— Никакво но, Майкъл. Ако исках да ги убия, те вече щяха да бъдат мъртви, а с тях и опя мръсник Райън. Лесно е да ги убием, но няма да постигнем това, което желаем.

— Да, сър — подчини се Маккени, като кимна утвърдително. — А Шон?

— Ще го обработват в продължение на още около две седмици в затвора „Брикстън“. Нашите приятели от отдел Ц-13 не желаят за момента да бъде далеч от обсега им.

— Това означава ли, че Шон…

— Не е сигурно — прекъсна го О’Донъл. — И все пак мисля, че организацията е по-силна с него, отколкото без него. Ти как мислиш?

— А как ще разберем?

— Към нашия другар проявяват интерес от много високо място — половинчато обясни О’Донъл.

Маккени кимна замислен. Скри раздразнението си от това, че шефът не желае да сподели своя източник на информация с командира на разузнаването. Маккени знаеше колко ценна е информацията, но мястото, откъдето идваше, беше от най-дълбоките тайни на АОЪ. По-младият мъж вдигна рамене и прогони тази мисъл. Той имаше свои източници на информация и умението му да я използва растеше с всеки изминат ден. Трябваше дълго да чака, преди да действа, а това го изнервяше, но признаваше пред себе си — първоначално с нежелание, но и с растяща убеденост, — че благодарение на идеалната подготовка няколко сложни акции бяха преминали безупречно. Една недобре организирана акция го беше вкарала в затвора в Лонг Кеш. Урокът от този гаф беше, че борбата се нуждае от по-компетентни хора. Беше намразил неефективността на ИРА-Извънредни дори повече, отколкото ненавиждаше английската армия. Често пъти революционерът трябва да се страхува повече от приятелите, отколкото от враговете си.

— Нещо ново от нашите колеги? — попита О’Донъл.

— Да — пъргаво отговори Маккени. Нашите колеги бяха Извънредното крило на Ирландската републиканска армия. — Една от групите на бригадата от Белфаст ще нападне някаква кръчма вдругиден. Онези от Доброволните сили в Ълстър я използвали напоследък — не е много умно, нали?

— Мисля, че можем да оставим това — прецени О’Донъл. Разбира се, нападението щеше да бъде извършено е бомба и щеше да има жертви, сред които може да са и членове на Доброволните сили в Ълстър, които той смяташе за реакционните сили на управляващата буржоазия — те не бяха нищо повече от разбойници, защото нямаха никаква идеология. Толкова по-добре, щом ще бъде убит някой от доброволците, но би бил достатъчен и някой от извънредните, защото тогава доброволците ще се промъкнат в католически квартал и ще убият един-двама души на улицата. И както винаги хората от криминалния отдел на полицията в Ълстър ще разследват, и както винаги никой няма да си признае, че е видял нещо, и в католическите квартали ще продължи да цари революционна нестабилност. Омразата е толкова голямо предимство. Тя поддържаше каузата в много по-голяма степен от страха. — Друго има ли?

— Бомбаджията Дуайър отново е изчезнал от погледа — продължи Маккени.

— Последният път, когато това се случи… а, Англия, нали? Нова кампания ли има?

— Нашият човек не знае. Работи по въпроса, но му казах да внимава.

— Много добре. — О’Донъл ще помисли за това. Дуайър беше от най-добрите бомбаджии на ИРА-Извънредни, гений по запалителните капсули със закъснител, лицето, което от отдел Ц-13 на Скотланд Ярд издирваха така усърдно, както никой друг. Залавянето на Дуайър би било сериозен удар за ръководството на ИРА… — Разбира се, нашият човек трябва много да внимава, но е добре да знаем къде е Дуайър.

Маккени разбра. Твърде жалко за Дуайър, но не беше избрал да работи за когото трябва.

— А оня от Белфаст?

— Не — поклати глава шефът.

— Но той отново ще се измъкне. Трябваше ни един месец да…

— Не, Майкъл. Синхронът — не забравяй колко важно е да има синхрон. Операцията е едно интегрирано цяло, а не просто сбор от събития.

Командирът на белфастката бригада на ИРА-Извънредни беше най-търсеният човек в Ълстър. „Бригада, по-малко от двеста души са“ — сухо си помисли О’Донъл. Търсен от не една страна, макар че за момента командирът трябваше да позволи англичаните да го хванат. „Жалко. С удоволствие бих те накарал да заплатиш лично за изхвърлянето ми, Джони Дойл, и за това, че определи цена за главата ми. Но и в този случай трябва да бъда търпелив. В края на краищата аз искам нещо повече от главата ти.“

— Освен това не бива да забравяш, че хората ни трябва да пазят и собствените си кожи. Причината за голямата важност на синхрона е, че това, което сме планирали, може да стане само веднъж. Затова ще бъдем търпеливи. Трябва да чакаме подходящия момент.

„Какъв подходящ момент? Какъв план?“ — искаше да знае Маккени. Само преди няколко седмици О’Донъл беше обявил, че „моментът“ е дошъл, само за да отмени всичко след последното телефонно обаждане от Лондон. Шон Милър не знаеше повече от другите, но Маккени дори не подозираше колко бяха тези привилегировани хора. Ако имаше нещо, в което командирът вярваше, то бе сигурността. Офицерът разузнавач оценяваше важността й, но като млад човек се дразнеше от това, че осъзнава значимостта на събитията, без да знае какво точно става.

— Трудно е, нали, Майк?

— Да, сър. Трудно е — отговори усмихнат Маккени.

— Не забравяй докъде ни доведе нетърпението — каза шефът.

[1] Коктейл „Молотов“ — елементарна запалителна бомба, обикновено бутилка с бензин и запалителна капсула с кратко действие. — Б.пр. ↑

[2] Уилиям Бътлър Йейтс (1865–1939) — ирландски поет и драматург, получил Нобелова награда за литература. — Б.пр. ↑

8.

ИНФОРМАЦИЯ

— Това е всичко, Джими. От бюрото благодарят, че проследи онзи тип.

— Наистина не мисля, че той е от онези туристи, от които имаме нужда, Дан — отговори Оуенс. Един жител на Флорида, откраднал три милиона долара от банка в Орландо, беше допуснал грешката да спре в Англия на път за друга европейска страна с малко по-различни закони за банковото дело. — Мисля, че следващия път ще го оставим да попазарува по „Бонд стрийт“, преди да го арестуваме. Това ще е и хонорарът за залавянето му.

— Уф! — Представителят на ФБР затвори последната папка.

Беше шест часът местно време. Дан Мъри се облегна в стола си. Зад него тухлените сгради от времето на крал Джордж бледнееха в сумрака. По покривите им имаше незабележими патрули, както и по всички останали сгради на „Гроувнър скуеър“. Американското посолство не беше така силно охранявано, защото имаше известна защита — през изминалите шест години много терористични заплахи както бяха отправени, така и забравени. Пред входа на сградата, където „Норт Одли стрийт“ беше затворена за движение, стояха униформени офицери от полицията. Тротоарът беше украсен е кашпи с цветя, които дори танк трудно би преодолял, а останалата част на сградата имаше наклонени бетонни армирани плочи за предпазване от бомби, поставени в коли. Вътре, зад бронираното стъкло до вграден в стената сейф, с пистолет „Магнум Смит & Уесън 357“ стоеше ефрейтор от морската пехота. „Проклета работа — мислеше Мъри. — Проклета. Прекрасният свят на международния тероризъм.“ Мъри мразеше да работи в сграда, приличаща на част от линията Мажино[1], мразеше да се съмнява, че в някоя сграда от другата страна на улицата срещу канцеларията му може да има ирански, палестински, либийски или някакъв друг ненормален с ракетохвъргачка. Не се боеше за себе си. Мъри неведнъж беше излагал живота си на риск. Мразеше несправедливостта и пренебрежението към професията му, мразеше това, че там отвън имаше типове, които убиваха хора само заради политическата изява. „Но те не са съвсем луди, нали? Психолозите казват, че не са. Те са романтици — вярващи, хора, които се посвещават на някакъв идеал и са готови на всякакви престъпления заради него. Романтици!“

— Джими, помниш ли дните, когато преследвахме обирджии на банки, които вършеха тази работа само за да изкарат някой лесен долар?

— Аз никога не съм се занимавал е такива неща. Бях зает предимно е обикновените кражби, докато не ме изпратиха да се разправям с убийства. Но тероризмът кара човек да изпитва носталгия по времето, когато имаше само обикновени крадци. Дори помня времената, когато те бяха сравнително цивилизовани. — Оуенс отново напълни чашата си с портвайн.

Голям проблем за градската полиция беше, че за разлика от едно време престъпниците все по-често използваха огнестрелно оръжие, защото беше популяризирано от вечерните новини за тероризма във Великобритания. Лондонските паркове и улици бяха все още по-безопасни от американските, но вече не толкова. Времената се променяха и в Лондон, а на Оуенс това никак не му харесваше.

Телефонът звънна. Секретарката на Мъри току-що си беше отишла и агентът вдигна слушалката.

— Мъри е на телефона. Здравей, Боб. Да, тук е. Боб Хайланд те търси, Джими. — Той подаде слушалката.

— Подполковник Оуенс на телефона. — Офицерът сръбна от портвайна си, след което рязко постави чашата си на масата и махна с ръка за химикалка и лист. — Къде точно? И вие вече сте… добре, отлично. Идвам веднага.

— Какво става? — бързо попита Мъри.

— Току-що получихме сведения за някой си Дуайър. Фабрика за бомби в апартамент на „Тули стрийт“.

— Това не е ли от другата страна на реката точно срещу кулата?

— Точно така. Тръгвам. — Оуенс стана и посегна за палтото си.

— Имаш ли нещо против и аз да дойда?

— Дан, не забравяй, че…

— Не трябва да се пречкам. — Мъри вече беше станал. Ръката му несъзнателно се плъзна по лявото бедро, където би трябвало да се намира служебният му пистолет, ако не беше в чужда страна. Оуенс, не носеше пистолет. Мъри се чудеше как може човек да бъде полицай и да не е въоръжен. Излязоха от канцеларията на Мъри и забързано тръгнаха по коридора, като завиха наляво към гаража. Двамата офицери от колата, съпровождаща Оуенс, вече бяха на местата си, а шофьорът на подполковника се движеше след тях. Щом излязоха от гаража, Оуенс се свърза по радиотелефона. Мъри седеше на задната седалка.

— Дежури ли някой от хората ти? — попита Мъри.

— Да. Боб ще прати екип на мястото след няколко минути. Господи, Дуайър! Описанието пасва идеално. — Колкото и да се опитваше да го прикрие, Оуенс беше възбуден като дете в коледна утрин.

— Кой ви даде сведенията?

— Анонимно обаждане. Мъжки глас обяснил, че като погледнал към прозореца, видял жици и нещо увито на малки блокчета.

— Чудесно. Някакъв любопитен тип се обажда на полицията — вероятно се бои жена му да не разбере какви ги е вършил. Е, човек не може да вземе повече от това, което му дават. — Мъри се усмихна. Имал беше случаи, които са се решавали и с по-малко данни от тези.

Вечерното движение по улиците беше натоварено и полицейските сирени не можеха с нищо да помогнат. Пътуваха с опънати нерви цели двадесет минути, докато изминат петте мили до „Тули стрийт“. Оуенс слушаше радиото и леко удряше с юмрук по меката дръжка на предната врата, докато хората му вече пристигаха при заподозряната къща. Накрая колата се стрелна по моста Тауър и зави надясно. Шофьорът я паркира на тротоара до две други полицейски коли.

Сградата беше триетажна, от тъмносиви мръсни тухли и се намираше в работнически квартал. В съседство имаше малка кръчма, където менюто за деня беше написано на черна дъска. Няколко от посетителите стояха до вратата с чаши бира в ръце и гледаха полицаите. Отсреща на улицата имаше още хора. Оуенс изтича до входа. Един детектив в цивилни дрехи го чакаше.

— Всичко е наред, сър. Заподозряното лице е арестувано. На последния етаж, в дъното.

Подполковникът забърза нагоре по стълбите, а Мъри го следваше по петите. Друг детектив ги посрещна на площадката на последния етаж. Оуенс измина оставащите десетина метра с жестока усмивка.

— Всичко е свършено, сър — каза Хайланд. — Ето го заподозряното лице.

Морийн Дуайър беше чисто гола, просната на пода с разтворени ръце и крака. Около нея имаше локва вода и следи от мокри стъпала, водещи към съседната баня.

— Тя се къпеше — обясни Хайланд. — Беше оставила пистолета си на кухненската маса. Никакви проблеми.

— Повикахте ли жена полицай?

— Да, сър. Изненадан съм, че още не е пристигнала.

— Движението е ужасно — отбеляза Оуенс.

— Имало ли е други хора с нея?

— Не, сър. Никой — отговори Хайланд. — Само това.

Долното чекмедже на единственото бюро в запуснатия апартамент лежеше на пода. В него имаше няколко блокчета, наподобяващи пластични експлозиви, детонаторни капсули и електронни часовникови устройства. Един полицай правеше опис, а друг снимаше цялата стая с фотоапарат „Никон“ със светкавица. Трети отваряше комплект за вземане на отпечатъци и веществени доказателства. Всяко нещо в стаята трябваше да бъде номерирано и прибрано за използване при поредното съдебно дело над терористи в „Олд Бейли“. Всички доволно се усмихваха, освен Морийн Дуайър, която беше с лице, притиснато към пода. Двама полицаи с пистолети в кобурите стояха над момичето и гледаха без капка симпатия голото, мокро тяло.

Мъри стоеше на вратата, за да не пречи на никого, и наблюдаваше как работят полицаите на Оуенс. Нямаше много забележки. Заподозряното лице беше неутрализирано, зоната обезопасена и сега събираха веществените доказателства. Всичко протичаше като по устав. Забеляза, че на заподозряната не се разрешава да се движи. Жена офицер ще извърши претърсване по интимните места, за да е сигурно, че не „крие“ нещо опасно. Това беше малко неприятно за скромната мис Дуайър, но Мъри не мислеше, че съдията би се възпротивил. Морийн Дуайър беше добре известна бомбаджийка и имаше зад гърба си най-малко тригодишен опит. Преди девет месеца я бяха забелязали да се отдалечава от мястото на доста неприятна експлозия в Белфаст, вследствие на която загинаха четирима души и бяха ранени други трима. Не, не трябваше да се съчувства на мис Дуайър. След няколко минути един полицай сне чаршафа от леглото и го метна върху нея, като я покри от раменете до коленете. През цялото това време тя не мръдна. Дишаше учестено, но не издаваше никакъв звук.

— Това е интересно — каза един мъж. Издърпа някакъв куфар изпод леглото. След като провери да не е миниран, той го отвори и извади комплект с театрален грим и четири перуки.

— Хей, и аз имам нужда от такъв грим. — Жената полицай се мушна покрай Мъри и приближи до Оуенс. — Пристигнах по възможно най-бързия начин, подполковник.

— Давай — усмихна се Оуенс. Беше твърде щастлив, за да позволи нещо толкова дребно да го подразни.

— Разтваряй краката, милинка. Знаеш процедурата. — Жената си сложи гумена ръкавица. Мъри не гледаше. Това беше нещо, от което винаги се гнусеше. След няколко секунди ръкавицата беше свалена с плясък. Един полицай подаде на Дуайър дрехи, за да се облече. Мъри гледаше как заподозряната се облича така свободно, сякаш беше напълно сама — не, той си помисли, че ако е сама, тя би изразила някакви чувства. Щом приключи с обличането, един полицай щракна чифт белезници на китките й. Той информира Дуайър за правата й така, както го правеха американските полицаи. Тя с нищо не показа, че разбира думите. Огледа полицаите с абсолютно безизразно лице, на което не се четеше дори яд. Изведоха я, без да каже нито дума.

„Готино маце е“ — помисли си Мъри. Дори с мокра коса и без грим, тя беше много красива. Хубава кожа. Не би й навредило, ако свали около пет килограма, но в добре подбрани дрехи килограмите й нямаше да личат. „Можеш да се разминеш с нея на улицата или да седнеш до нея в бара и да й предложиш една напитка, без изобщо да подозираш, че в чантичката си носи един килограм експлозиви. Слава богу, че при нас няма такива неща…“ Зачуди се как би се справило Федералното бюро с подобни случаи. Дори с всичката си техника, научни експерти и съдебни лекари, помагащи на специалните агенти на място, нито една полиция не би могла лесно да се пребори с такива престъпления. Просто трябваше да се чака лошите да сбъркат. Човек трябва да играе за време както футболен отбор, чакащ почивката преди смяната на полетата. Проблемът беше, че престъпниците ставаха все по-добри, учеха се от грешките си. Както при всяка конкуренция. И двете страни ставаха все по-обиграни. Но престъпниците имаха инициативата. Полицаите винаги догонваха.

— Е, Дан, някаква критика? Достигаме ли стандартите на ФБР? — попита с леко самодоволство Оуенс.

— Стига глупости, Джими! — усмихна се Мъри. Сега нещата бяха спокойни. Детективите бяха заети да описват веществените доказателства, напълно убедени, че имаха солиден криминален случай. — Мога да кажа, че беше доста добре. Знаеш ли колко сте щастливи, че нямате някои от нашите правилници за незаконните претърсвания? „Да не говорим за някои от нашите съдии.“

— Готово — каза фотографът.

— Отлично — отговори сержант Боб Хайланд, който отговаряше за всичко.

— Как дойде толкова бързо, Боб? — пожела да узнае Мъри. — Метрото ли взе или какво?

— Защо не се сетих за това? — засмя се Хайланд. — Може би имахме късмет с движението. Дойдохме за единадесет минути. Вие не бяхте далеч зад нас. Избихме с ритник вратата и задържахме Дуайър за по-малко от пет секунди. Не е ли изумително колко лесно става, ако човек има проклетата информация!

— Сега мога ли да вляза?

— Разбира се — подкани го с ръка Оуенс.

Мъри отиде до бюрото с експлозивите. Човекът от ФБР беше експерт по взривни устройства. Тон и Оуенс клекнаха над, колекцията експлозиви.

— Приличат на чешки — промърмори Мъри.

— Така е — обади се един полицай. — От заводите „Шкода“, личи по опаковката. Но тези са американски. Електронни детонатори модел 31 от „Калифорния Пайронетикс“. — Той хвърли един детонатор в найлонов плик към Мъри.

— По дяволите! Появяват се навсякъде. Пратка от тези малки играчки беше открадната преди година и половина. Пяха на път за нефтено находище във Венецуела и ги отвлякоха отвъд Каракас — обясни Мъри. Огледа по-отблизо малкото черно устройство. — Момчетата от нефтодобива ги обожават. Безопасни, надеждни и почти безпогрешни. Добри са почти колкото армейските. Най-нова технология.

— Къде другаде са се появили? — попита Оуенс.

— Знаем със сигурност за три или четири места. Проблемът е, че са толкова малки и невинаги е лесно да се разпознаят останките. Една банка в Пуерто Рико, полицейски участък в Перу — тези атентати бяха политически. Другият случай или два бяха свързани с наркотици. Досега всички те са били от другата страна на Атлантическия океан. Доколкото ми е известно, тук се появяват за първи път. Те имат номерации на партидите. Трябва да ги сверите с откраднатата пратка. Мога да изпратя телекс и да получим отговор до един час.

— Благодаря ти, Дан.

Мъри преброи пет еднокилограмови блокчета експлозив. Чешките пластични експлозиви се ползваха с добро име по отношение на качеството. Те бяха толкова мощни, колкото и експлозивите, които „Дюпон“ произвеждаха за американската армия. Едно добре разположено блокче експлозив може да събори цяла сграда. С помощта на часовниковите механизми на „Пайронетикс“ мис Дуайър би могла да постави пет бомби със закъснители — до един месец — и да се намира на хиляда мили разстояние, когато те избухнат.

— Господа, тази вечер спасихте живота на много хора. Браво. — Мъри вдигна поглед. Апартаментът имаше само един прозорец, откъм задната страна на блока. Щората му беше спусната до долу, а пердетата — евтини и мръсни. Мъри се зачуди колко ли е наемът за този апартамент. Сигурен беше, че не е висок. Отоплението беше пуснато докрай и в стаята ставаше задушно. — Някой има ли нещо против, ако отворя да влезе малко въздух?

— Отлична идея, Дан — отговори Оуенс.

— Оставете на мен, сър. — Един полицай с ръкавици вдигна щората и след това отвори прозореца. Всичко в стаята щеше да бъде обработено за пръстови отпечатъци, но отвореният прозорец не би навредил на нищо. Лекият ветрец охлади помещението веднага.

— Така е по-добре. — Представителят на ФБР пое дълбоко дъх. Тук не усещаше дизеловите газове от лондонските таксита…

Нещо не беше наред.

Мъри се изненада. Нещо наистина не беше наред. Какво? Погледна през прозореца. Вляво имаше нещо като склад, една сляпа стена, висока четири етажа. Вдясно от нея се виждаше силуетът на лондонската кула над река Темза. Това беше всичко. Обърна се и видя Оуенс, който също гледаше през прозореца. Командирът на Ц-13 обърна глава към Мъри. Гледаше въпросително.

— Да — каза Оуенс.

— Какво каза оня по телефона? — промърмори Мъри.

Главата на Оуенс се поклати.

— Точно така. Сержант Хайланд?

— Да, подполковник?

— Гласът по телефона. Какво точно каза и как звучеше? — Оуенс продължаваше да гледа през прозореца.

— Според мен акцентът му беше като от централните графства. Мъжки глас. Каза, че гледа от прозореца и вижда някакви експлозиви и жици. Разбира се, всичко е записано на лента.

Мъри протегна ръка през отворения прозорец и прокара пръст по външната повърхност на стъклото. Пръстът му се изцапа.

— Със сигурност обадилият се не е чистачът на прозорците. — Мъри се наведе през прозореца. Нямаше пожарна стълба.

— Може би някой от покрива на склада. Аа, не — поправи се Оуенс. — Ъгълът не е подходящ, освен ако заподозряната не е разпръснала всичко по пода. Това е доста странно.

— Дали не става дума за обир? Може би някой е влязъл тук, видял е всичко и е решил да се обади като добър гражданин? — попита Мъри. — Това не звучи много достоверно.

Оуенс вдигна рамене.

— Не се знае, нали? Може да е приятелят й, когото е зарязала — мисля, че за момента трябва да сме доволни, Дан. Разполагаме с пет бомби, които няма да наранят никого. Да се махаме оттук, за да не се пречкаме, и да изпратим оня телекс до Вашингтон. Сержант Хайланд, господа, браво! Поздравявам ви за отличната операция. Продължавайте в този дух.

Оуенс и Мъри напуснаха сградата тихо. Отпред видяха малка тълпа, възпирана от около десет униформени полицаи. Светеха и ярките прожектори на екип от телевизионните новини. Това беше достатъчно, за да не могат да видят другата страна на улицата. Отсрещният блок имаше три малки кръчми. На вратата на една от тях стоеше мъж с женствени черти и чаша бира в ръка. Лицето му не издаваше никакви чувства, нито дори любопитство. Запаметяваше лицата, които вижда. Името му беше Денис Кули.

Мъри и Оуенс отидоха с колата до щаба на Ню Скотланд Ярд[2], където агентът на ФБР изпрати своя телекс до Вашингтон. Не обсъждаха повече единствената неочаквана аномалия в случая и Мъри остави Оуенс да си гледа работата. Ц-13 бяха успели да разрешат още един случай с бомби — и го направиха по най-добрия начин, без нито една жертва. Това означаваше, че на Оуенс и хората му им предстоеше безсънна нощ в обработка на документи, приготвяне на доклади за бюрократите от Министерството на вътрешните работи и изявления за печата, но те щяха да го направят с удоволствие.

Първият работен ден на Райън протече по-леко, отколкото очакваше. Продължителното му отсъствие беше наложило катедрата по история да размести неговите часове, пък и беше време за коледната ваканция — почти всички студенти е нетърпение очакваха да се върнат по домовете си. Атмосферата в курса беше по-свободна, дори и новобранците се наслаждаваха на по-малко закачки и тормоз от по-големите по случай победата над армейския отбор по футбол. Очакваха го купчина писма и документи, натрупани във входящата поща, и му беше необходим един спокоен ден, за да се оправи с тях. Беше пристигнал в канцеларията си в седем и тридесет, а към пет без петнадесет беше отхвърлил по-голямата част от работата. Реши, че за днес му стига. Привършваше поредица от тестове за последните семестриални изпити, когато долови миризмата на евтина пура и дочу познат глас:

— Хареса ли ти ваканцията, момче? — Полковник Робърт Джеферсън Джексън се беше облегнал на рамката на вратата.

— Имаше интересни моменти, Роби. Време е да затваряме, а?

— Още малко! — Джексън постави бялата си фуражка върху кантонерката на Райън и безцеремонно се строполи в коженото кресло срещу бюрото на приятеля си.

Райън затвори папката с изпитните документи и я пъхна в чекмеджето на бюрото си. В кабинета му имаше малък хладилник. Той извади оттам двулитрова бутилка „Севън ъп“ и празно шише от напитка с джинджифил. После измъкна ирландско уиски от бюрото си. Роби взе две чашки от масата до вратата и ги подаде на Джек. Райън смеси двете питиета, докато цветът им стана като на газирания джинджифил. Алкохолът в кабинетите беше в разрез с правилника на академията — нещо, което според Райън беше парадокс, като се има предвид военноморската ориентация на училището, — но газираното питие с джинджифил беше трик, отминаван с намигване. Освен това всички знаеха, че офицерският клуб се намира само на една минута път оттук. Джек подаде едната чаша и прибра всичко останало, като остави само празната бутилка от безалкохолното питие.

— Добре дошъл у дома, приятелю! — Роби вдигна чашата си.

— Радвам се, че съм си у дома. — Двамата мъже се чукнаха.

— Радвам се, че се оправи, Джек. Ти ни разтревожи. Как е? — Джексън направи жест е ръка.

— По-добре. Да беше видял с каква превръзка започнах. Миналия петък я свалиха в „Хопкинс“. Днес разбрах нещо — да караш кола е ръчни скорости и с една ръка из Анаполис е отвратителна работа.

— Обзалагам се, че си прав — засмя се Роби. — Дяволите да ме вземат, ако ти не си луд.

Райън кимна в знак на съгласие. Беше се запознал е Джексън миналия месец март на официална вечеря в академията. Роби носеше значка със златни крилца на пилот от военноморските сили. Работеше в близкия изпитателен център до река Патъксент в Мериленд като инструктор в училището за пилоти изпитатели, докато в една ранна ясна утрин някакво неизправно реле не го беше изхвърлило неочаквано от тренировъчния самолет. Не бил подготвен за това и си счупил лошо крака. Нараняването беше сериозно и го отстраниха от летателна дейност за шест месеца. Военноморските сили го бяха назначили временно като инструктор в Анаполис, където в момента работеше в инженеринговия отдел. Това разпределение Джексън считаше за малко по-добро от дърпането на веслата в някоя галера.

Джексън, по-нисък от Райън и доста по-мургав, беше четвъртият син на баптистки свещеник от Южна Алабама. Когато се срещнаха за първи път, офицерът — все още с гипс — беше попитал Райън дали иска да си опита силите с него на кендо. Райън никога не беше опитвал това нещо — японска фехтовка, при която вместо самурайски мечове се използваха бамбукови пръти. В морската пехота Райън беше използвал полицейски палки и предположи, че кендото не би било по-различно. Беше приел поканата, като си мислеше, че по-дългите му ръце ще му дадат решително предимство, особено като се има предвид и това, че Джексън не можеше да се движи добре. Не му беше минало през ума, че Джексън първо би поканил някой събрат офицер. По-късно узна, че той го беше сторил, но едва след като опита светкавичната бързина и убийствения рефлекс на гърмяща змия, които притежаваше Роби. Когато белезите заздравяха, двамата вече бяха добри приятели. От своя страна Джек беше запознал пилота с димния аромат на хубавото ирландско уиски и постепенно стана традиция да изпиват по едно-две следобедни питиета, усамотени в кабинета на Райън.

— Нещо ново тук? — попита Райън.

— Все още учим децата — отговори удобно разположилият се Джексън.

— И вече ти харесва?

— Не съвсем. Но пък най-после кракът ми е отново в строя. Прекарвам си почивните дни в Пакс, за да докажа, че все още мога да летя. Знаеш ли, около теб се вдигна голям шум тук.

— Когато ме застреляха ли?

— Да. Бях в стаята на директора, когато се обадиха по телефона. Шефът включи уредбата и всички чухме как оня от ФБР пита дали един ненормален преподавател от нашата академия не е в Лондон, където си играе на стражари и апаши. Аз казах, че познавам тоя кретен, но искаха някой от катедрата по история да потвърди думите ми — мисля, че най-много от всичко искаха да узнаят името на човека, който ти е продал билетите за самолета. Както и да е. Всички бяха излезли за обяд и трябваше да намеря професор Билингс в офицерския клуб. Директорът също се разтърча натам-насам. Ти почти провали последния ден за голф на шефа и губернатора.

— Почти провалих и собствените си планове.

— Вярно ли е това, което писаха във вестниците?

— Вероятно. Английските вестници отразиха всичко доста точно.

Джексън кимна, като тръсна пурата си в пепелника на Райън.

— Късметлия си, че не те пратиха обратно като колетна пратка, момче — каза той.

— Не започвай сега. Роби. Ако още някой ми каже, че съм герой, ще го смачкам…

— Герой ли? По дяволите, не! Ако всички вие бяхте толкова тъпи, моите прародители, негрите, щяха да внасят белокожи американци. — Летецът категорично поклати глава. — Никой ли не ти е казвал, че ръкопашният бой е опасен?

— Обзалагам се, че ако ти беше там, щеше да направиш същото.

— В никакъв случай! Всемогъщи Боже, имали на този свят по-тъпи хора от морските пехотинци? Господи, при ръкопашен бой си оцапваш дрехите с кръв, съсипваш си блясъка на обувките. В никакъв случай, момчето ми! Когато аз убивам, то ще бъде със снаряди и ракети — по цивилизован начин, нали се сещаш? — Джексън се усмихна. — По безопасен начин.

— Не е, като да летиш на някой самолет, който решава да те катапултира без предупреждение — подигра се Райън.

— Разбира се, ударих си крака, но когато метна на гърба си своя „Томкат“[3], аз бръмча с хиляда и сто километра в час и отгоре. Всеки, който иска да забие в мен някой куршум, може да го направи, но трябва доста да се потруди.

Райън поклати глава. Слушаше лекция по безопасност от човек, който работеше в най-опасната сфера — летец на самолетоносач и изпитател.

— Как са Кати и Сали? — попита Роби, този път по-сериозно. — Мислехме да ви дойдем на гости в неделя, но трябваше да отидем спешно до Филаделфия.

— Трудно им беше, но издържаха.

— Джек, ти имаш семейство — изтъкна Джексън. — Остави спасителните операции на професионалистите.

Интересното в Роби беше предпазливостта му. Независимо от евтините му приказки за живота му на летец изтребител Джексън никога не предприемаше риск, ако не беше абсолютно наложително. Познаваше летци, които са го правели. Много от тях сега бяха мъртви. Нямаше човек с такива златни криле на гърдите си, който да не е загубил приятел, и Джек се чудеше колко дълбоко се е отразило това на Джексън през годините. Беше сигурен в едно — въпреки че работата на Роби беше опасна, като всички добри играчи на хазарт той премисляше нещата, преди да премести своя чип. Където и да се намираше тялото му, мисълта му вече беше посетила мястото.

— Всичко свърши, Роб. Оставил съм го назад и няма да има следващ път.

— Разбира се, и му слагаме край. Иначе с кого ще пия? Е, хареса ли ти там?

— Не можах да разгледам много, но Кати си прекара чудесно. Мисля, че успя да види всички крепости в страната. Намерихме си и нови приятели.

— Това трябва да е било много интересно — засмя се Роби и угаси пурата си. Те бяха евтини, гадни, миришеха отвратително и Джек предполагаше, че Роби ги пуши само заради имиджа на летец изтребител. — Не е трудно да разбера защо са те харесали.

— Харесаха и Сали. Научиха я да язди кон — кисело добави Джек.

— О, така ли? Що за хора са?

— Ще ти допаднат — увери го Райън.

Джексън се усмихна.

— Да, предполагам. Принцът е карал самолет, така че трябва да е мъж на място, а и баща му сигурно може да се оправи в една самолетна кабина. Чух, че си се върнал с конкорд. Хареса ли ти?

— Мислех да те питам за това. Защо беше толкова шумно? Искам да кажа, защо, след като се движиш два пъти по-бързо от скоростта на звука, всичкият шум не остава зад теб?

Джексън поклати тъжно глава.

— От какво е направен самолетът?

— Предполагам, от алуминий.

— Можеш ли да предположиш, че скоростта на звука е по-висока в метала, отколкото във въздуха? — попита Джексън.

— О, звукът минава през тялото на самолета.

— Разбира се, шумът на двигателя, шумът на горивните помпи, разни други неща.

— Окей. — Райън приключи с въпроса.

— Не ти хареса, нали? — Отношението на приятеля му към летенето забавляваше Роби.

— Защо всички се заяждат с мен за това? — вдигна поглед към тавана Райън.

— Защото е смешно, Джек. Ти си последният жив човек на света, който се бои да лети.

— Хей, Роб, аз го правя, пали? Качвам се, връзвам се с коланите и летя.

— Зная. Извинявай — омекна Джексън. — Просто е толкова лесно да те дразня заради това — за какво са приятелите? Ти направи едно добро, Джек. Горди сме с теб. Но, за бога, внимавай. Тия героични глупости могат да те убият.

— Разбирам.

— Вярно ли е това за Кати? — попита Роби.

— Да. Докторът го потвърди същия ден, когато ми свалиха гипса.

— Браво, тате! Бих казал, че това заслужава по още едно малко. — Роби протегна чашката си и Джек му напя. — Изглежда, и бутилката предава богу дух.

— Мой ред е да купя следващата, нали?

— Толкова време мина, че не си спомням — призна Роби. — Но съм съгласен с теб.

— Значи отново си при самолетите?

— Следващия понеделник ще ме пуснат пак на „Томкат“ — отговори Джексън. — И към лятото отново ще работя това, за което ми плащат.

— Имаш ли заповед за разпределение?

— Да. Пред себе си виждаш бъдещия заместник-командир на VF-41. — Роби вдигна чашата си.

Райън разбра съкращението, което означаваше заместник-командир на изтребителна ескадрила 41.

— Това е много хубаво, Роб!

— Да. Не е зле, като се има предвид фактът, че през последните седем месеца съм бил на земята.

— Веднага ли ще заминете на самолетоносач?

— Не. Ще постоим малко на брега, долу при Оушиана, Вирджиния. Сега ескадрилата е разпределена на „Нимиц“. Когато лодката се върне за преоборудване, изтребителите остават на брега за опреснителни тренировъчни полети. След това вероятно ще се настаним на „Кенеди“. Разместват назначенията на полковете. Джек, хубаво ще бъде отново да метна изтребителя на гърба си! Толкова време мина.

— Ти и Сиси ще ни липсвате.

— Хей, ние няма още да тръгваме — чак през лятото. Карат ме да приключа учебната година — пък и Вирджиния Бийч не е чак толкова далеч. Ще ни дойдете на гости, какво толкова? Не е необходимо да летиш, Джек. Можеш да караш кола — обясни Джексън.

— Е, вероятно ще бъдете тук, когато се роди бебето.

— Да. — Джексън довърши напитката си.

— Ти и Сиси ще ходите ли някъде за Коледа?

— Не зная. Пък и не мога, защото през повечето от почивните дни ще летя в Пакс.

— Окей, елате ни на гости за вечеря — към три часа.

— Семейството на Кати няма ли да…

— Не — отговори Райън, като прибираше всичко на място.

Роби поклати глава.

— Някои хора просто не увират — отбеляза летецът.

— Е, знаеш как е. Вече не почитам храма на Всемогъщия Долар.

— Но успя да се справиш добре с паничката за парите.

Джек се усмихна.

— Да, вярно е.

— Това ме подсеща за нещо. Има едно малко предприятие извън Бостън, което ще направи голям удар.

— О? — Джек наостри уши.

— Мисля, че се нарича „Холоуеър лимитед“. Направили са нова програма за компютрите на изтребителите — наистина я бива, времето за обработка на данните е три пъти по-малко, генерира решения за прехващане с фантастична скорост. Монтирана е на тренажора в Пакс и военноморските сили скоро ще го купят.

— Кой знае за това?

Джек се засмя, докато събираше нещата си.

— Самата фирма все още не знае. Капитан Стивънс от Пакс чу за това от момчетата в „Топгън“[4]. Бил Мей — летял съм с Бил — за първи път е пробвал програмата преди месец и я е харесал толкова, че почти е убедил ония от Пентагона да зарежат цялата бюрокрация и да я купят. Получи се засечка, но главнокомандващият се е заел и казват, че адмирал Рендъл наистина е мераклия да купи програмата. Още тридесет дни и тази малка фирма ще получи коледен подарък. Малко късно ще бъде — каза Роби, — но ще може да напълни голям чорап за подаръци. Просто от любопитство погледнах вестниците тази сутрин и наистина те фигурират в борсата. Може би трябва да провериш какво е положението.

— А ти?

Пилотът поклати глава:

— Аз не играя на борсата, но ти още се мотаеш там, нали?

— По малко. Поверителна ли е тази информация? — попита Джек.

— Доколкото ми е известно, не. Поверителната част е свързана с написването на програмата, но за това си имат добра система за засекретяване — никой не може да я проумее. Вероятно Скип Тайлър би могъл, но аз не. Човек трябва да е специалист по атомна енергетика, за да може да разсъждава с нули и единици. Летците не мислят дигитално. Ние сме аналогови — засмя се Джексън. — Трябва да тръгвам. Сиси има рецитал тази вечер.

— Лека нощ, Роб.

— Умната, Джек. — Роби затвори вратата след себе си. Джек се облегна в стола си. Усмихна се на себе си, след това стана и прибра някои документи в куфарчето си.

„Да — каза си той. — Просто за да му покажа, че все още зная как.“

Райън взе палтото си, излезе от сградата и тръгна надолу покрай мемориала „Пребъл“. Колата му беше паркирана на „Декатър роуд“. Джек караше петгодишен фолксваген „Рабит“. Колата беше много практична за тесните улици на Анаполис и той отказа да си вземе порше, каквото жена му използваше, за да пътува до работата си в Балтимор и обратно. Хиляди пъти беше казал на Кати, че е тъпо двама души да имат три автомобила. За него „Рабит“, за нея „Порше 911“ и комби за семейството. Предложението на Кати той да продаде фолксвагена и да кара комбито беше, разбира се, неприемливо. Малкият бензинов двигател запали веднага. Беше твърде шумен. Трябва да провери гърнето. Джек тръгна и както винаги зави надясно към Мериленд авеню през портал номер 3 в мрачната еднообразна стена, която заобикаляше академията. Един постови от морската пехота му отдаде чест. Райън беше изненадан от това — никога досега не бяха го правили.

Не беше лесно да кара. Когато превключваше скоростите, Райън завърташе лявата си длан в превръзката, за да хване волана, докато дясната му ръка преместваше скоростния лост. Натоварването по улиците никак не му помагаше. Няколко хиляди държавни служители си тръгваха от различни правителствени сгради, улиците бяха претъпкани и се наложи много пъти да спира и да започва всичко от първа скорост. Колата беше с пет предни и една задна предавка и когато стигна до светофарите на Централ авеню, Джек съжали, че не си е купил автомобил с автоматични скорости. Отговорът се криеше в икономията на гориво: „Нима си струва допълнителният литър на сто километра?“ Изсмя се на себе си, като се отправи на изток към залива Чесапийк, а след това надясно по „Фолкънс нест роуд“.

Тук рядко имаше движение. „Фолкънс нест роуд“ свършваше малко след къщата на Райън, като от другата страна имаше няколко ферми, които сега, в началото на зимата, също се намираха в състояние на покой. Късите останки на царевични стъбла лежаха в редици по кафявите неразорани полета. Той зави наляво по пътя към своята къща. Райън притежаваше дванадесет декара на Перигрин клиф. Най-близкият му съсед, инженер на име Арт Палмър, се намираше на половин миля по-надолу през силно залесените склонове и през мътното поточе. Скалите на северния бряг на залива Чесапийк, където живееше Джек, бяха високи почти петнадесет метра — на юг ставаха по-високи, но не много — и бяха образувани от ронлив пясъчник. Те бяха наслада за палеонтолозите. От време на време екипи от някой местен колеж или музей чоплеха основата на скалата и намираха вкаменени зъби от акула, които някога са принадлежали на същество с размерите на малка подводница, както и кости на още по-невероятни създания, живели тук преди стотици милиони години.

Лошото беше, че скалите ерозираха. Къщата му беше построена на тридесетина метра от ръба на скалата и дъщеря му беше получила строга заповед — налагана на два пъти с напляскване — да не се доближава дотам. Хората от опазването на околната среда убедиха Райън и съседите му да засадят кудзу — плодовит плевел от американския юг, — за да предпазят лицевата част на скалата. Плевелът беше стабилизирал скалата, но нападаше растителността наоколо и Джек трябваше редовно да го унищожава със специален препарат, за да защити дърветата от задушаване. Но по това време на годината този проблем не съществуваше.

Имотът на Райън беше на места незалесен, на места покрит с дървета. Близката до пътя част някога е била култивирана, но това е било трудно, защото земята не беше достатъчно равна, за да може безопасно да се кара трактор по нея. Като доближи къщата, започнаха да се появяват дърветата — няколко стари чепати дъба и други широколистни видове, чиято шума сега беше опадала и клоните стърчаха като скелети в студения въздух. Стигна до гаража и видя, че Кати вече си е дошла — беше паркирала поршето си до комбито. Той трябваше да остави фолксвагена на открито.

— Тате! — Сали, без жилетка, рязко отвори вратата и изтича да посрещне баща си.

— Тук е много студено — каза й Джек.

— Не, не е — отговори Сали. Взе куфара му и го помъкна с две ръце, като пуфтеше, докато изкачи трите стъпала на входа към къщата.

Райън свали палтото си и го окачи в гардероба в антрето. Трудно му беше да се справя с една ръка. Започваше да шмекерува. Постъпваше както в колата — използваше лявата си ръка, като се опитваше изобщо да не напряга рамото. Сега болката беше напълно изчезнала, но Райън беше сигурен, че може бързо да я върне, ако направи нещо тъпо. Освен това и Кати би му се разкрещяла. Намери жена си в кухнята. Тя гледаше намръщено в килера.

— Здравей, скъпа.

— Здравей, Джек. Закъсняваш.

— Ти също. — Райън целуна жена си. Кати помириса дъха му. Носът й се сбърчи.

— Как е Роби?

— Добре. Глътнах само две много малки.

— Аха. — Тя се обърна към килера. — Какво искаш за вечеря?

— Изненадай ме — предложи Джек.

— Много ми помагаш! Трябва да те оставя ти да сготвиш.

— Не е мой ред, забрави ли?

— Знаех си, че не биваше да спирам в магазина „Джайънт“ — измърмори Кати.

— Как мина днес?

— Само една процедура. Асистирах на Бърни при присаждането на роговица, а след това трябваше да извеждам пациентите на разходка. Скучен ден. Утре ще бъде по-добре. Между другото Бърни ти праща много поздрави. Какво ще кажеш за кренвирши с боб?

Джек се засмя. Откакто се бяха върнали, менюто им се състоеше предимно от основни американски храни от първа необходимост. Беше малко късно за нещо по-изискано.

— Окей. Ще ида да се преоблека и да потракам на компютъра.

— Внимавай с ръката, Джек.

„Предупреждава ме по пет пъти на ден. — Джек въздъхна. — Човек не трябва да се жени за лекар.“ Къщата на Райън наподобяваше палубата на кораб. В хола, който беше едновременно и трапезария, таванът приличаше на тези в катедралите — намираше се на пет метра от пода. Стената с тройни прозорци гледаше към залива, а зад големите плъзгащи се врати имаше широка тераса. На стената срещу прозорците се издигаше чак до покрива масивна тухлена камина. Голямата спалня беше разположена на половин етаж над хола, а от прозореца й можеше да се гледа вътре. Райън се качи по стълбите. Къщата беше проектирана така, че позволяваше големи гардероби. Райън си избра домашни дрехи и се зае с досадния ритуал по преобличането с една ръка. Все още експериментираше и се опитваше да намери подходящ начин да го прави.

Когато свърши, се върна долу и заобиколи стълбите, за да отиде до следващия етаж — там се намираше библиотеката му. Тя беше огромна. Джек четеше много и купуваше книги, за които нямаше време, но се надяваше, че ще ги прегледа някой ден. На голямото бюро до прозорците на стената откъм залив се намираше персоналният му компютър „Епъл“ и всичкото му периферно оборудване. Райън го включи и подаде инструкции. След това включи и модема си и се обади до „Компюсърв“. По това време на деня достъпът беше лесен и от менюто за влизане той избра „Микрооферта II“.

След миг вече разглеждаше състоянието на акциите на „Холоуеър лимитед“ за последните три години. Акциите бяха изгодно невпечатляващи. Колебаеха се от два най-много до шест долара, и то преди две години — това беше фирма, която е обещавала много, но е загубила доверието на инвеститорите си. Джек си записа нещо, след това излезе от програмата и пусна друга — „Разкритие II“, за да разгледа регистрите на фирмата от службата за гаранции и борсови операции, а също и последния годишен доклад. „Окей“ — помисли си Райън. Фирмата правеше пари, но малко. Проблем на високотехнологичните фирми беше, че много инвеститори търсеха големи печалби за кратко време или се прехвърляха другаде, като забравяха, че нещата невинаги ставаха по този начин. Фирмата беше открила малка, макар и опасна ниша и беше готова да опита нещо смело. Райън пресметна наум стойността на договора на военноморските сили и я сравни с общите приходи на фирмата…

„Окей!“ — помисли си той, преди да изключи компютъра. След това се обади на брокера си. Райън работеше чрез една брокерска фирма, която правеше отстъпки в цените на услугите и имаше дежурни хора по всяко време. Джек търгуваше винаги с един и същи човек.

— Здрасти, Морт, обажда се Джек. Как е семейството?

— Здравейте, доктор Райън. При нас всичко е наред. Какво мога да направя за вас тази вечер?

— Една фирма, „Холоуеър“, от многото, дето се занимават с високи технологии. На шосе 128 извън Бостън. Вписана е в американската борса.

— Окей — Райън дочу тракането по клавишите. Всички използваха компютри. — Ето я. Върви за четири и седем осми, не е много активна… поне доскоро. През последния месец се забелязва някаква скромна дейност.

— Каква дейност? — попита Райън. Това беше другият признак, който търсеше.

— О, разбирам. Компанията изкупува акциите си лека-полека. Не е голяма работа, но изкупуват собствените си акции.

„Ето! — Райън се усмихна. — Благодаря ти, Роби, ти ми даде информация за нещо наистина голямо.“ Джек се запита дали това не е игра на борсата и възползване от вътрешни данни. Първоначалната информация може да бъде определена така, но решението за закупуването се основаваше на законно извършено потвърждение и на опита му като борсов играч. „Окей, законно е.“ Можеше да прави каквото си поиска.

— Колко мислиш, че ще можеш да ми закупиш?

— Не са много впечатляващи акции.

— Често ли греша, Морт?

— Колко искате?

— Най-малко двадесет хиляди, а ако има, и повече. Искам да ми вземеш колкото можеш да намериш. — Нямаше начин да успее да се сдобие с повече от петдесет хиляди акции, но Райън беше решил да вземе всичко възможно. Ако загуби, губеше само някакви пари, а повече от година не беше имал такова предчувствие. Ако фирмата получи договора от военноморските сили, стойността на нейните акции ще нарасне десетократно. Сигурно е получила някаква информация. Ако Райън не грешеше, изкупуването на собствените им акции при нищожните средства, с които разполагаха, щеше рязко да увеличи капитала на фирмата, което да позволи бързото разширяване на дейностите. „Холоуеър“ залагаше на бъдещето и залогът беше голям.

Изминаха пет секунди в мълчание.

— Каква информация имаш, Джек? — попита накрая брокерът.

— Играя по нюх.

— Окей. Двадесет хиляди и отгоре… Ще ти се обадя утре в десет. Мислиш ли, че бих могъл да…

— Случаят е, като да хвърляш зар, но очаквам да се падне добро число.

— Благодаря. Друго има ли?

— Не. Трябва да вечерям. Лека нощ, Морт.

— Доскоро. — И двамата затвориха телефоните. На другия край на телефона брокерът реши да опита с хиляда акции. Понякога Райън бъркаше, но когато се окажеше прав, попаденията му бяха много точни.

— Коледа — каза О’Донъл. — Идеално.

— Днес ли преместват Шон? — попита Маккени.

— Тръгва от Лондон с микробус в четири сутринта. Това са много добри новини. Боях се, че ще използват хеликоптер. Нищо не се знае за маршрута, по който ще се движат — продължи да чете. — Но ще го прекарат с ферибота за Лимингтън в осем и тридесет сутринта на Коледа. Съгласуването е отлично, ако се замисли човек. Твърде рано е и движението няма да бъде натоварено. Всички ще отварят подаръците си и ще се обличат за черква. Дори микробусът сигурно ще е единственото транспортно средство на ферибота. Кой би предположил, че на Коледа ще прехвърлят затворник.

— Значи ще освободим Шон?

— Майкъл, нашите хора не са много полезни, когато са вътре, нали? Аз и ти ще летим утре сутринта. Мисля да отидем до Лимингтън и да разгледаме ферибота.

[1] Линия от укрепления, построени от Франция за защита на границите й с Германия преди Втората световна война. — Б.пр. ↑

[2] Щабът на Лондонската полиция, контролиран пряко от Министерството на вътрешните работи на Великобритания и по тази причина носещо отговорности от държавна важност. Официално име Ню Скотланд Ярд. — Б.пр. ↑

[3] Марка американски изтребители. — Б.пр. ↑

[4] Военновъздушна база за подготовка на елитни летци. — Б.пр. ↑

9.

ПРАЗНИК

— Господи, чудесно е отново да имам две ръце — каза Райън.

— Още две седмици, а може и три — напомни му Кати. — И не мърдай ръката си в проклетата превръзка!

— Да, мила.

Беше два часът сутринта и нещата вървяха зле… и добре. От три години семейство Райън си имаше традиция — след като Сали си легне и заспи, родителите й се прокрадваха в мазето — стая, заключена с катинар, — изнасяха играчките и започваха да ги сглобяват. Предишните две години тази церемония беше допълнена с две бутилки шампанско. Сглобяването на играчките беше вече много по-различно, когато и двамата бяха пийнали. По този начин се отпускаха и можеха да почувстват коледното настроение.

Дотук нещата се бяха развили добре. Джек беше завел дъщеря си в седем часа в черквата „Света Мария“ на детската служба, а малко след девет тя беше вече в леглото. Сали беше надникнала крадешком иззад камината на два пъти, но заповедта на баща й я накара да се върне в спалнята и да остане там, притиснала бъбривото механично мече до гърдите си. Към полунощ родителите й решиха, че вече е дълбоко заспала и могат да вдигнат малко шум. Започна се „преселението на играчките“, както го наричаше Кати. И двамата се събуха, за да слязат тихо по дървените стъпала. Озоваха се пред мазето. Разбира се, Джек беше забравил ключа от катинара и трябваше да се върне обратно да го търси. Пет минути по-късно вратата беше отворена и двамата на четири пъти пренесоха многоцветните кутии, които наредиха до елхата и кутията с инструменти на Джек.

— Знаеш ли кой е най-мръсният израз в английския, Кати? — попита два часа по-късно Райън.

— „Сглоби играчката!“ — отговори жена му с хихикане. — Миналата година аз казах това, мили.

— Малка кръстата отвертка — протегна ръка Джек. Кати плесна отвертката в ръката му, сякаш беше хирургически инструмент.

И двамата седяха на килима, на три метра от огромната елха. Около тях играчките образуваха полумесец — някои поставени в кутии, някои сглобени от вбесения Райън.

— Дай аз да го направя.

— Това е мъжка работа — отговори Джек. Сложи отвертката на пода и отпи от шампанското си.

— Свиня! Ако те оставя сам да свършиш това, няма да бъдеш готов чак до Великден.

Джек си помисли, че тя е права. Да го правиш полупиян не беше толкова лесно. Да го правиш с една ръка беше трудно, но не и невъзможно. Да го правиш с една ръка и полупиян беше… Проклетите винтчета не искаха да се завият в пластмасата и сигурно беше по-лесно да се разбере инструкция за сглобяване на осемцилиндров V-образен двигател!

— Защо й е на куклата къща? — жално попита Джек. — Нали шибаната кукла вече се намира в къща?

— Трябва да е много трудно да си такъв шопар. Вие, тъпите мъже, просто не разбирате нищо — съчувствено поклати глава Кати. — Предполагам, че мъжете никога не успяват да надживеят бейзболните палки — те поне са елементарни играчки само от една част.

Джек бавно обърна глава.

— Е, най-малкото можеш да пийнеш още шампанско.

— Една чаша ми е седмичната дажба. Вече изпих една голяма чаша — напомни му тя.

— И ме накара да гаврътна останалото.

— Ти купи бутилката, Джек. — Тя я вдигна. — При това е доста голяма.

Райън се обърна към къщата на куклата Барби. Помнеше времето, когато я бяха измислили. Представляваше обикновена, доста добре оформена кукла, но все пак играчка, нещо, с което се забавляваха момичетата. Тогава не му беше минало през ума, че някой ден и той може да си има малко момиченце. „Какво ли не правим за децата си — помисли си той. След това сам се присмя на себе си. — Разбира се, правим го и ни е приятно. Утре това ще бъде просто весел спомен, както през миналата година на Коледа, когато за малко не пробих дланта си точно с тази отвертка.“ Ако жена му не му помогне да свърши по-скоро, Дядо Мраз щеше да започне да стяга шейната си за следващата Нова година. Пое дълбоко дъх и преглътна гордостта си.

— Помощ!

Кати погледна часовника си.

— Този път минаха четиридесет минути повече, отколкото очаквах.

— Ставам по-бавен.

— Бедничкият, да му се наложи да изпие цялото шампанско сам. — Целуна го по челото. — Отвертка.

Той й я подаде. Кати набързо прегледа скиците.

— Нищо чудно, глупчо. Използваш къс винт, а трябва да сложиш дълъг.

— Забравям, че съм женен за високоплатен монтьор.

— Това е истинското коледно настроение, Джек. — Тя се усмихна и зави винтчето на мястото му.

— Много красив, умен и изключително привлекателен високоплатен монтьор. — Той прокара пръст по врата й.

— Сега е малко по-добре.

— Няма по-добър от мен при работа с инструментите с една ръка.

Тя завъртя глава и се усмихна така, както жената се усмихва само на обичания мъж.

— Подай ми винта си, Джек, и аз ще ти простя.

— Не мислиш ли, че трябва най-напред да сглобиш къщата?

— Винтът, по дяволите! — Той й подаде един. — Само това ти се върти из мръсната глава, но въпреки всичко ти прощавам.

— Благодаря. В противен случай ти бях приготвил още нещо.

— О, и за мен ли Дядо Коледа е донесъл подарък?

— Не съм сигурен. Ще проверя.

— Ти се справи добре, като се има предвид състоянието ти — каза жена му, докато довършваше оранжевия пластмасов покрив. — Готово е, нали?

— Благодаря ти за помощта, мила.

— Аз казвала ли съм ти за… не, не съм. За една от важните придворни дами. Не зная какво толкова им е важното. Но както и да е. Онази графиня… тя сякаш беше извадена от „Отнесени от вихъра“ — каза през смях Кати. Така определяше онези жени, от които не става нищо. — Попита ме дали шия.

„Това не бива да я питат.“ Джек обърна поглед към прозорците и се усмихна.

— И ти каза…

— Само очни ябълки. — На лицето й се появи сладка и победоносна усмивка.

— Ооох. Надявам се, че не е било по време на обяда.

— Джек! Познаваш ме добре. Тя беше много приятна и свиреше чудесно на пиано.

— Колкото теб?

— Не. — Жена му се усмихна. Джек протегна ръка, за да я стисне за носа.

— Каролайн Райън, магистър, еманципирана жена, инструктор по очна хирургия, световноизвестна пианистка, съпруга и майка, не цепи басма на никого.

— Освен на съпруга си.

— Кога за последен път излязох наглава с теб? — попита Джек.

— Джек, ние не се съревноваваме. Ние се обичаме. — Тя се наведе към него.

— Няма да споря за това — тихо каза той и целуна жена си по устните. — Според теб колко хора са все още влюбени след толкова години семеен живот?

— Само щастливите, пръдльо. След толкова време семеен живот за нас.

Джек отново я целуна и стана. Отиде внимателно до морето от играчки около елхата и се върна с малка кутия, опакована в зелена хартия. Седна до жена си и опря рамо в нейното. Пусна кутийката в скута й.

— Честита Коледа, Кати.

Тя сграбчи кутията с детска алчност, но внимателно и разкъса с нокти хартията. Показа се бяла картонена кутия, а в нея — друга, покрита с кадифе. Отвори я бавно.

Вътре имаше огърлица от фино злато, направена да пасва плътно около врата. Можеше да се предполага за цената й по изработката и теглото. Кати Райън пое дълбоко дъх. Съпругът й задържа своя. Не беше наясно с модните увлечения на жените. Изборът му се дължеше на съвета на една много търпелива продавачка в бижутерийния магазин. „Харесва ли ти?“

— По-добре е да не плувам с това на врата си.

— Но няма да се налага да го сваляш, когато миеш съдовете — каза Джек. — Ето. — Извади я от кутията и я сложи около врата й. Успя да я закопчае с едната си ръка от първия път.

— Ти си тренирал. — С ръка опипваше огърлицата, докато го гледаше изпитателно. — Нали си тренирал, за да можеш да ми я закопчееш?

— Цяла седмица в службата — кимна Джек. — Опаковането също беше отвратително.

— Чудесно е. О, Джек! — Тя го обви с ръце, а той целуна нежно шията й.

— Благодаря, мила. Благодаря, че си ми съпруга. Благодаря, че роди децата ми. Благодаря, че ми позволяваш да те обичам.

Кати примигна, за да задържи напиращите сълзи. От тях сините й очи добиха блясък, който го накара да се почувства най-щастливият мъж на света.

— Това беше първото нещо, което видях — небрежно излъга той. Беше го видял, след като в продължение на девет часа обиколи седем магазина в три пазарни центъра. — То само ми каза: „Аз съм направено за нея.“

— Джек, аз не съм ти купила нищо подобно…

— Млък. Всяка сутрин, когато се събудя и те видя до себе си, получавам най-хубавия подарък.

— Ти си сантиментален идиот като от някой роман, но нямам нищо против.

— Харесва ли ти? — предпазливо попита той.

— Глупчо, обожавам го! — Целунаха се отново. Джек беше загубил родителите си преди няколко години. Сестра му живееше в Сиатъл, а повечето от роднините му — в Чикаго. Всичко, което обичаше, се намираше в тази къща: жена му, детето… и една трета от бъдещото им дете. Беше накарал жена си да се усмихне на Коледа и сега можеше да се надява на успешна година.

По времето, когато Райън започна да сглобява къщата за куклата, четири напълно еднакви сини затворнически коли през петминутни интервали напуснаха затвора „Брикстън“. За всяка от тях първият половин час включваше каране из страничните улички на Лондон. Вътре седяха по двама полицаи и гледаха през малките прозорчета на задните врати, за да видят дали не ги следи някоя кола, докато се движат по произволно избрания път из града.

Денят беше подходящ за изпълнението на този план. Типично английско зимно утро — колите минаваха през участъци с мъгла и студен дъжд. Откъм Ламанша духаше средно силен буреносен вятър, а най-благоприятното нещо беше тъмнината. Северното разположение на острова гарантираше, че слънцето няма да се покаже поне още няколко часа и тъмносините затворнически коли щяха да са невидими в ранното утро.

Секретността беше така пълна, че сержант Боб Хайланд от отдел Ц-13 дори не подозираше, че се намира в третата кола, напускаща затвора. Знаеше само, че седи на няколко сантиметра от Шон Милър и че отиват към малкото пристанище Лимингтън. Можеха да избират измежду три пристанища и три различни вида транспорт, за да стигнат до остров Уайт: обикновен ферибот, кораб на въздушна възглавница или кораб с подводни криле. Можеха да поискат и хеликоптер от Кралските военновъздушни сили от Госпорт, но само един поглед към беззвездното небе накара Хайланд да отхвърли тази възможност. „Идеята не е добра“ — помисли си той. Освен това охраната е непробиваема. Не повече от тридесет души знаеха, че Милър ще бъде преместен тази сутрин. Самият Милър го научи преди три часа и все още не знаеше към кой затвор го карат. Щеше да разбере едва когато стигнат на острова.

Британската затворническа система беше причина за някои конфузни положения през годините. Бягствата от старите, мрачни сгради, намиращи се в отдалечени места, като Дартмур в графство Корнуол, се оказваха изключително лесни, затова на остров Уайт бяха построени два нови затвора с максимална сигурност — „Олбъни“ и „Пакхърст“. Предимствата бяха много. По принцип един остров може да бъде охраняван по-лесно, а на този имаше само четири редовни входни пристана. По-важното беше, че островът е населяван предимно от големи фамилии, което беше странно дори и за Англия, и всеки непознат щеше най-малкото да бъде забелязан, но можеше и да бъде съобщено за него. Новите затвори бяха някак си по-удобни от строените през миналия век. Това беше случайност, но Хайланд нямаше нищо против нея. По-добрите условия за живот на затворниците се придружаваха от средства, предназначени да затрудняват много бягството — нищо не можеше да го направи напълно невъзможно, но в тези затвори имаше телевизионни камери, които покриваха всеки сантиметър стена, електронни алармени инсталации на най-неочаквани места и охрана, въоръжена с автомати.

Хайланд се протегна с прозявка. Ако имаше късмет, щеше да се прибере у дома рано следобед и да прекара известна част от коледния ден със семейството си.

— Не виждам нищо тревожно — каза другият полицай, опрял нос в малкия стъклен правоъгълник на вратата. — Само шепа коли на улицата и никоя от тях не ни следва.

— Аз не мога да се оплача — отбеляза Хайланд. Обърна се и погледна Милър.

Затворникът седеше най-отпред на лявата пейка. Ръцете му бяха хванати в белезници. Същите имаше и на глезените си и те бяха свързани с верига. С малко късмет и помощ така ограничен човек може да се движи със скоростта на лазещо бебе, но нямаше шансове да надбяга двегодишно дете. Милър просто си седеше с глава, облегната на стената и със затворени очи, докато колата се друсаше и подскачаше по пътя. Изглеждаше като заспал, но Хайланд не можеше да бъде заблуден. Милър отново се беше затворил в себе си, потънал в размисъл за нещо.

„За какво мислите, мистър Милър?“ — искаше да го попита полицаят. Не че не беше задавал въпроси. Почти всеки ден след нападението на пътя към двореца Хайланд и няколко други полицаи бяха седели на грубата дървена маса срещу този младеж и се опитваха да завържат някакъв разговор. Хайланд признаваше пред себе си, че е костелив орех. Милър беше изтървал само една дума и това се случи преди девет дни. Един надзирател временно беше преместил Милър в друга килия уж заради повредената канализация, като действията му издаваха повече възмущение, отколкото професионализъм. В другата килия имаше двама обикновени криминални престъпници — наричаха ги ОКП, за да ги различават от политическите, с които работеше отдел Ц-13. Единият от тях очакваше присъда за поредица жестоки улични обири, а другият — за убийство с пистолет на собственика на магазин в Кенсингтън. И двамата знаеха кой е Милър и го мразеха достатъчно, за да гледат на него като на изкупителна жертва за престъпление, за което иначе не съжаляваха много. Когато Хайланд се появи за поредния безрезултатен разпит, завари Милър проснат по лице на пода на килията и без панталон, а обирджията го изнасилваше така брутално, че на Хайланд му дожаля.

Обикновените криминални престъпници се дръпнаха по заповед на Хайланд и когато вратата на килията се отвори, самият той изправи Милър и му помогна да отиде до диспансера. И тогава Милър му беше проговорил като на друго човешко същество. От подутите, напукани устни се отрони едно „Благодаря“.

„Полицай спасява терорист — помисли си Хайланд. — Голямо заглавие може да стане.“ Разбира се, надзирателят твърдеше, че е невинен. Наистина имаше проблеми с канализацията в килията на Милър — нещо се объркало по някакъв начин, а и междувременно бил повикан да успокоява размирици в друга част на затвора. Не чул никакъв звук от килията в този край на коридора. Нито звук. Лицето на Милър беше направено на кървава каша и беше сигурно, че няма да има проблеми с тоалетната в продължение на няколко дни. Съчувствието му към Шон Милър не трая дълго време. Хайланд все още беше ядосан на надзирателя. Осквернено беше чувството му на професионалист. Не приемаше постъпката на надзирателя и смяташе, че това е връщане назад към изтезанията с разпъване и с нагорещени клещи. Законът опазваше обществото не толкова от престъпниците, колкото от самото общество. Истина, която дори не всички полицаи разбираха напълно, но беше и единственото нещо, което Хайланд научи през петте години в отдела за борба с тероризма. Видът на стореното от терористите беше повече от неприятен урок.

По лицето на Милър все още личаха някои белези, по той беше млад и заздравяваше бързо. Само за няколко кратки минути той го възприе като човек. Сега отново беше животно. Хайланд изпитваше затруднение да мисли за него като за човешко същество — но професионализмът го задължаваше. „Дори и за такива като теб.“ Полицаят отново погледна през задния прозорец.

Пътуването беше скучно, както трябваше да се очаква, без радио и разговори и непрекъснато дебнене за нещо, което не беше там отвън. Хайланд съжаляваше, че не сложи кафе вместо чай в термоса си. Гледаха как камионетката им преминава през Уоркинг, след това през Алдершот и Фарнам. Вече се намираха в районите с големи недвижими имоти на Южна Англия. Навсякъде около тях се виждаха представителните къщи на аристократите, занимаващи се с конен спорт, и по-малко представителните домове на онези, които работеха за тях. Хайланд си мислеше, че ако не беше толкова тъмно, това пътуване можеше да бъде доста приятно. Мъглата беше надвиснала над многобройните долини, дъждът чукаше по металния покрив на колата, а шофьорът трябваше да внимава как кара по тесните, осеяни със завои пътища, така характерни за английската провинция. Единственото хубаво нещо беше почти пълната липса на движение. Хайланд виждаше светлинки над далечни врати, но това беше всичко.

Един час по-късно колата тръгна по шосе M-27, за да заобиколи Саутхамптън, след това сви на юг по второстепенния път за Лимингтън. Пресичаха малки селца, намиращи се на няколко мили едно от друго. Тук-там се чувстваше оживлението на новия ден. Пред няколко фурни имаше паркирани коли, чиито собственици приготвяха пресен, топъл хляб за вечеря. Вече се провеждаха ранни черковни служби, но истински натовареното движение нямаше да започне преди изгрева на слънцето, а дотогава оставаха над два часа. Времето се влошаваше. До брега оставаха само няколко мили, а вятърът духаше с петдесетина километра в час. Той разкара мъглата, но пък довлече порой студен дъжд и люлееше колата.

— Гаден ден за возене с лодка — каза полицаят, седнал отзад.

— Трябва да трае само тридесет минути — отговори Хайланд, а стомахът му се свиваше при мисълта за това. Макар и роден в страна на корабоплаватели, Боб Хайланд ненавиждаше пътуването по вода.

— В ден като този? Един час, а може би и повече.

Мъжът започна да си тананика песента „Живот върху вълните“, докато Хайланд съжаляваше за голямата закуска, която си беше приготвил, преди да излезе от къщи.

„Нищо страшно няма — мислеше той. — След като откараме мистър Милър, се връщаме за Коледа и имаме два свободни дни. Заслужил съм си ги.“ Тридесет минути по-късно пристигнаха в Лимингтън.

Хайланд беше идвал тук и преди, но помнеше, че тогава имаше по-голяма видимост. Идващият от морето югозападен ураганен вятър сега духаше с постоянни шестдесет и пет километра в час. Помпеше, че повечето от пътя до остров Уайт минаваше през води с естествен заслон, и се надяваше това да е така. Фериботът „Сенлак“ ги чакаше в пристанището. Само преди половин час капитанът беше казал, че към него идва специален пътник. Това обясняваше присъствието на четиримата въоръжени офицери, прави или насядали по различни места на ферибота. Операцията беше от онези, за които разгласяването се избягваше, пък и не пречеше на другите пътници на ферибота, много от които носеха вързопи. За съдържанието им човек не трябваше да се чуди дълго.

Фериботът от Лимингтън за Ярмут потегли точно в осем и тридесет. Хайланд и другият офицер останаха в колата, докато шофьорът и вторият въоръжен полицай, който се возеше отпред, стояха отвън. „Още един час — мислеше той, — после няколко минути, за да откараме Милър до затвора, и след това спокойно каране обратно до Лондон. Може дори да имам време да полегна и да дремна.“ Коледната вечеря беше насрочена за четири следобед, но не можеше да мисли за това.

„Сенлак“ навлезе в пролива Солент между Англия и остров Уайт. Ако тези води се намираха зад естествен заслон, Хайланд не желаеше да мисли какви ли са водите в открития океан. Фериботът не беше много голям и не притежаваше качествата на корабите от военния флот. Бурният вятър, както и водата в пролива удряха дясната страна на съда, който вече се люлееше с отклонение от петнадесет градуса.

„Дяволите да го вземат!“ — помисли си сержантът. Погледна към Милър. Поведението на терориста не се беше променило изобщо. Седеше като статуя, с глава, опряна в стената на колата, със затворени очи и ръце, поставени в скута. Хайланд се опита да стори същото. Нямаше да спечели нищо, ако гледа през прозорчето. Вече не трябваше да се притеснява за преследващи ги коли. Облегна се и подпря крака на лявата пейка. Някъде беше чел, че затварянето на очите е ефективна защита срещу морската болест. Нямаше защо да се бои от Милър. Хайланд, разбира се, не носеше оръжие, а ключовете от белезниците на Милър се намираха в джоба на шофьора. Затова затвори очи и позволи на вестибуларния си апарат да свикне с клатушкането на ферибота, без да се обърква от неподвижната вътрешност на колата. Това имаше ефект. Не след дълго стомахът му започна да сигнализира за неудоволствието си от настоящото състояние на нещата, но не беше много неприятно Хайланд се надяваше, че по-бурното море напред по пътя няма да промени положението. Нямаше да го промени.

След миг звук от автоматична стрелба го накара рязко да вдигне глава. Запищяха жени и деца, последваха ги груби викове на мъжки гласове. Някъде зави автомобилен клаксон. Затракаха още автомати. Хайланд разпозна късото излайване на служебното оръжие на един от полицаите, последвано от незабавното стакато на картечница. Всичко трая не повече от минута. Сирената на „Сенлак“ започна да издава кратки, мощни звуци, като след няколко секунди спря, а автомобилният клаксон продължаваше да вие. Пищенето утихна. Вече се чуваха не острите писъци на тревогата, а по-дълбоките викове на осъзнат ужас. Избухнаха още няколко изстрела от автомат и сетне заглъхнаха. Хайланд се боеше повече от тишината, отколкото от шума. Погледна през прозорчето и не видя нищо, освен една кола и тъмното море. Знаеше какво му предстои. Бръкна под якето си за пистолета, който не беше там.

„Откъде знаят… откъде знаят тези копелета, че ще бъдем тук!“

Дочуха се още изстрели, резки заповеди, които не търпяха неподчинение от страна на тези, които желаеха да оцелеят през — коледния ден. Ръцете на Хайланд се свиха в юмруци. Обърна се и погледна към Милър. Сега терористът го гледаше. Сержантът би предпочел да види жестока усмивка вместо това празно изражение на младото, безжалостно лице.

Металната врата се разтърси от удар на ръка.

— Отворете проклетата врата или ще я взривим!

— Какво ще нравим? — попита другият полицай.

— Ще отворим.

— Но…

— Но какво? Да ги чакаме ли да опрат пистолет в главата на някое бебе? Те спечелиха. — Хайланд завъртя дръжките. И двете врати се отвориха рязко.

Там имаше трима мъже със скиорски шапки върху лицата си. Държаха автомати.

— Я да видим пистолетите ви — каза високият. Хайланд усети ирландския акцент, който не го изненада много.

— И двамата сме невъоръжени — отговори сержантът. Вдигна и двете си ръце.

— Излизайте! Един по един! И лягайте на палубата! — Маскираният не се притесняваше да заплашва.

Хайланд излезе от камиона и коленичи, след което с ритник беше свален по лице. Усети как и другият полицай се просва до него.

— Здравей, Шон — каза друг глас, — не мислеше, че ще те забравим, нали?

Милър отново не каза нищо. Хайланд се учуди. Заслуша се в подрънкването на веригите, докато терористът излизаше от колата. Видя обувките на човек, пристъпил до вратата вероятно за да помогне на Милър да слезе.

„Шофьорът сигурно е мъртъв“ — помисли си Хайланд.

Стрелците държаха ключовете му. Чу как белезниците паднаха, а след това чифт ръце изправиха Милър на крака, който разтриваше китките на ръцете си и най-после даде израз на някакви чувства — усмихна се, загледан в палубата, преди да погледне сержанта.

Нямаше смисъл да гледа терористите. Около тях се виждаха най-малко трима мъртви мъже. Един от облечените в черно стрелци дръпна раздробената глава от кормилото на една кола и най-после клаксонът спря. На пет метра встрани някакъв мъж стискаше окървавения си стомах и охкаше, а до него жена — вероятно съпругата му — се опитваше да облекчи болката му. По палубата лежаха и други мъже, свити на малки купчинки, с ръце на тила. Терористите зорко следяха хората. Хайланд забеляза, че те не вдигаха излишен шум. Всички бяха обучени. Звуците идваха само от цивилните. Плачеха деца, чиито родители се държаха по-достойно от хората без деца. Родителите трябваше да бъдат смели и да защитават децата си, докато самотните възрастни се бояха само за собствения си живот. Някои от тях подсмърчаха.

— Вие сте Робърт Хайланд? — тихо каза високият. — Сержант Хайланд от известния Ц-13?

— Точно така — отговори полицаят. Знаеше, че ще умре. Изглеждаше ужасно — да умре на Коледа. Но ако ще умира, значи нямаше какво да губи. Нямаше да се моли. — А вие кои сте?

— Приятелите на Шон, разбира се. Наистина ли см мислехте, че ще го оставим на такива като вас? — Гласът звучеше като на образован човек въпреки лошата дикция. — Имате ли да кажете нещо?

Хайланд искаше да им го каже, но знаеше, че няма смисъл. Той дори не би ги развличал с ругатните си и сега откри, че отчасти започва да разбира Милър. Осъзнаването на този факт го накара да забрави страха си. Сега знаеше защо Милър не беше проговорил. „Що за проклети глупости минават пра главата ти в момент като този“ — почуди се той. Мисълта му се стори нелепа, дори отвратителна.

— Свършвайте и си вървете!

Виждаше само очите на високия мъж и нямаше удоволствието да наблюдава реакциите му. Това ядоса Хайланд. Сега, когато смъртта беше сигурна, той откри, че е разярен от неуместни неща. Високият извади пистолет от колана си и го подаде на Милър.

— Този е твой, Шон.

Шон пое пистолета в лявата си ръка и за последен път погледна към Хайланд.

„За тоя дребен педал сигурно не съм нищо повече от един заек.“

— Трябваше да те оставя в оная килия — каза Хайланд. Гласът му сега беше лишен от чувства.

Милър мислеше върху това. Той държеше пистолета до бедрото си и чакаше в мозъка му да се роди подходящият отговор. Припомни си един цитат от Йосиф Сталин.

— Благодарността, мистър Хайланд… е кучешка болест. — И изстреля два куршума от четири метра и половина.

— Хайде — каза О’Донъл иззад маската си. Някакъв мъж, облечен в черно, се появи на палубата и изтича при водача.

— И двата двигателя са повредени.

О’Донъл погледна часовника си. Нещата бяха протекли почти идеално. Това беше хубав план, ако се изключи проклетото време. Видимостта беше по-малко от миля и…

— Ето я, идва отзад — извика един от мъжете.

— Търпение, момчета.

— Кой сте вие, по дяволите? — попита полицаят в краката им.

О’Донъл изстреля кратка серия вместо отговор, коригирайки този малък пропуск. Избухна нов хор от писъци и бързо се изгуби във воя на вятъра. Щурмовата група се строи около предводителя си. Заедно с Шон бяха седем души. О’Донъл със задоволство отбеляза, че обучението им си личеше. Всеки от тях стоеше с лице, обърнато навън, и зареден автомат, в случай че някой от цивилните прояви глупост и опита нещо. Капитанът на ферибота стърчеше на стълбичката на двадесетина метра и очевидно се тревожеше за следващото изпитание — управлението на съда в подобна буря без двигатели. Първоначално О’Донъл смяташе да избие всички на борда и да потопи съда, но отхвърли тази идея — беше безсмислено. По-добре да остави живи хора, за да разкажат историята, иначе англичаните няма да узнаят за победата му.

— Готови! — обяви човекът на кърмата.

Един по един стрелците тръгнаха назад. Имаше двуметрово вълнение, което щеше да се влоши отвъд Сконс пойнт. Опасност, която О’Донъл приемаше с по-голяма готовност, отколкото капитанът на „Сенлак“.

— Тръгвайте! — нареди той.

Първият скочи в десетметровата лодка „Зодиак“. Човекът на кормилото насочи лодката в защитената от ферибота зона, като я придържаше близко до него с помощта на двата двигателя. Хората бяха практикували всичко това в еднометрово вълнение и въпреки по-силните вълни всичко мина добре. Щом като някой скочеше в лодката, се изтърколваше по гръб, за да направи място за следващия. Трябваше им малко повече от минута. О’Донъл и Милър скочиха последни. След като тупнаха на гумения под, лодката се придвижи към подветрената страна, водачът подаде пълна газ, тя се стрелна покрай ферибота, излезе от подветрената му страна и се насочи на югозапад към Ламанша. О’Донъл погледна назад. Към тях гледаха най-малко шестима души. Той им махна.

— Добре дошъл, Шон — извика на другаря си той.

— Не им казах абсолютно нищо — отговори Милър.

— Зная. — О’Донъл подаде шише уиски на младежа.

Милър го вдигна и преглътна петдесет грама. Беше забравил колко хубав може да бъде вкусът му, а студеният порой го правеше още по-приятен.

Лодката се плъзгаше по върховете на вълните почти като кораб на въздушна възглавница, тласкана от двата двигателя с мощност сто конски сили. Кормчията стоеше на мястото си в средата на лодката с присвити колене, за да може да поема меките удари, докато управляваше съда през дъжда и вятъра към мястото на срещата. Флотилията от рибарски кораби на О’Донъл му позволяваше голям избор от моряци. Не за първи път се възползваше от услугите им. Един от стрелците запълзя из лодката, за да раздаде спасителни жилетки. Ако някой ги забележеше, а това беше малко вероятно, би си помислил, че са от Специалните екипажи на Кралската морска пехота на учение в коледната утрин. Операциите на О’Донъл винаги бяха изпипани до най-малката подробност. Милър беше първият заловен човек от хората му и сега идеалното реноме на О’Донъл беше възстановено. Стрелците поставяха оръжията си в пластмасови торби, за да ги предпазят от корозията. Някои от тях разговаряха помежду си, но беше трудно да бъдат чути през рева на вятъра и двигателите.

Милър се беше ударил в дъното твърде силно. Разтриваше задника си.

— Проклети педали! — изръмжа той. Радваше се, че може отново да говори.

— Какво искаш да кажеш? — надвика шума О’Донъл.

Само за минута Милър обясни всичко. Сигурен беше, че всичко това е идея на Хайланд, целяща да го размекне, да му бъде благодарен. Затова и двата изстрела бяха отправени в корема на Хайланд. Нямаше смисъл да го остави да умре бързо. Но Милър не каза това на шефа си. Това не беше професионално. Кевин можеше да не го одобри.

— Къде е онова копеле Райън? — попита Шон.

— У дома си в Америка. — О’Донъл погледна часовника си и мислено извади шест часа. — Бас държа, че спи дълбоко в леглото си.

— Той ни върна с цяла година назад, Кевин — изтъкна Милър. — Цяла проклета година!

— Предполагах, че ще кажеш това. По-късно, Шон.

Младежът кимна и отпи от уискито.

— Къде отиваме?

— Някъде, където е по-топло оттук!

Фериботът „Сенлак“ се носеше по посока на вятъра. Когато и последният терорист скочи, капитанът изпрати екипажа си в трюма, за да проверят за бомби. Не намериха нищо, но той знаеше, че може да са скрити, а корабът е идеално място за криене на разни неща. Машинистът и човек от екипажа се опитваха да оправят единия от дизеловите двигатели, докато тримата други моряци спуснаха котвата зад кърмата, за да стабилизират ферибота в развълнуваното море. Вятърът приближаваше съда към сушата. Това означаваше, че се намират в по-спокойни води, по доближаването до бреговата линия в такъв ден означаваше сигурна смърт за всички на борда. Помисли си, че може да спусне спасителна лодка, но и това криеше опасности, които се надяваше, че все още може да избегне.

Стоеше сам в лоцманската кабина и гледаше изпотрошената радиоапаратура. С нея би могъл да повика помощ — някой влекач, търговски кораб или какъвто и да е съд, който да ги закачи с въже за носа и да ги изтегли до някое безопасно пристанище. Но и трите апарата бяха разбити непоправимо, защото в тях беше изстрелян цял пълнител от автомат.

„Защо тези копелета ни оставиха живи?“ — питаше се той, обзет от тиха, безпомощна ярост. Машинистът се появи на вратата.

— Не мога да го поправя. Просто нямаме необходимите инструменти. Гадовете са знаели какво точно да счупят.

— Те наистина знаеха точно какво да правят — обади се капитанът.

— Закъсняваме за Ярмут. Може би…

— Ще помислят, че е заради времето. Ще се разбием в скалите, докато някой си размърда задника. — Капитанът се обърна и отвори едно чекмедже. Извади сигнален пистолет и пластмасова кутия с патрони. — Стреляй през двеминутни интервали. Ще се погрижа за пътниците. Ако не се случи нищо до… четиридесет минути, ще спуснем лодките.

— Но ще убием ранените, като ги качваме в тях…

— Ако не го направим, ще убием абсолютно всички! — Капитанът слезе от кабината.

Оказа се, че един от пътниците е ветеринарен лекар. Пет души бяха ранени и той се опитваше да им помогне заедно с член на екипажа. На палубата беше мокро и шумно. Фериботът се клатушкаше с отклонение от двадесет градуса и един илюминатор беше счупен от вълните. Някакъв моряк се мъчеше да закрие дупката с парче брезент. Капитанът видя, че той вероятно ще се справи сам, и отиде при ранените.

— Как са те?

Ветеринарният лекар вдигна поглед. В очите му се четеше болка. Един от пациентите му умираше, а и другите четирима…

— Може би скоро ще трябва да ги прехвърлим в спасителните лодки.

— Това ще ги убие. Аз…

— Обадете се по радиото — каза през зъби един ранен.

— Лежете спокойно — нареди лекарят.

— Обадете се по радиото — настоя той. Човекът притискаше бинтове към корема си и правеше всичко възможно да не закрещи от болка.

— Гадовете ги изпотрошиха — обясни капитанът. — Съжалявам… нямаме радио.

— Колата… радио в шибаната кола!

— Какво?

— Полицейската — изстена Хайланд. — Полицейската кола… превоз на затворника… радио…

— Исусе Христе! — Капитанът погледна към колата — радиото може да не работи, защото е във вътрешността на ферибота. После тичешком се върна в кабината на боцмана и даде нареждания на машиниста.

Задачата беше проста. Машинистът използва инструментите си, за да снеме високочестотното радио от колата. Успя да го свърже към една от антените на ферибота и след пет минути капитанът започна да дава позивни сигнали.

— Кой се обажда? — попита полицейският диспечер.

— „Сенлак“, глупак такъв. Нашата морска радиоапаратура е строшена. Имаме повреда и сме неуправляеми, намираме се на три мили южно от Лайл Корт и се нуждаем от спешна помощ!

— О, добре. Не прекъсвайте. — Сержантът от Лимингтън познаваше морето. Вдигна слушалката и прокара пръст по списъка с аварийните телефонни номера, докато намери този, който му трябваше. Две минути по-късно отново говореше с ферибота.

— Към вас сме изпратили влекач. Моля, потвърдете позицията си на три мили южно от Лайл Корт.

— Правилно, но се движим в посока североизток. Радарът ни все още работи. Можем да насочваме влекача. За бога, кажете им да бързат. Имаме ранени на борда.

Сержантът рязко се изправи в стола си:

— Повторете! Повторете последните си думи!

Капитанът беше възможно най-кратък, след като разбра, че към него идва помощ. Сержантът от брега се обади на началника си, а след това на шефа на местната полиция. Обади се и до Лондон. Пет минути по-късно екипаж от Кралския военноморски флот в Госпорт загряваше двигателите на спасителен хеликоптер „Сий Кинг“. Най-напред отлетяха до военната болница в Портсмут, за да вземат лекар и санитар, а след това се обърнаха и тръгнаха към центъра на бурята. След двадесет ужасни минути откриха ферибота, пилотът се бореше с шибащите ветрове, докато вторият пилот използваше радара за обзор под хеликоптера, за да открие ферибота между отразените от морето сигнали. Това не беше трудно.

Трябваше да поддържа хеликоптера в движение напред със скорост над четиридесет възела само за да се стабилизира над ферибота — а вятърът не оставаше постоянен за повече от няколко секунди — променяше посоката си с няколко градуса и скоростта с десетина възела. Пилотът се бореше с лостовете за управление, опитвайки се да кръжи над ферибота. В задната част на хеликоптера командирът на екипажа обви лекаря в спасителната люлка, като го придържаше до отворената врата. По разговорната уредба пилотът каза на командира на екипажа да спуска лекаря. Поне мишената им беше доста голяма. Двама от екипажа на ферибота чакаха на горната палуба, за да поемат лекаря. Те не бяха го правили преди, но екипажът на хеликоптера имаше опит. Бързо спусна човека на три метра от люлеещата се палуба, а след това започна да се снижава по-бавно. Един от членовете на екипажа се зае с доктора и го освободи от люлката. След това се спусна и санитарят, който през цялото време ругаеше съдбата и природата. Той също се приземи без проблеми и хеликоптерът се стрелна нагоре, за да се махне от опасната повърхност.

— Аз съм лейтенант Дилк, хирург, докторе.

— Добре дошли. Боя се, че работата ми обикновено се ограничава с коне и кучета — веднага отговори ветеринарният лекар — Единият е с пробит гръден кош, а другите са с рани в корема. Един умря — направих всичко, което беше по силите ми, но… — Нямаше какво да каже. — Шибани убийци!

Звукът на дизеловата сирена извести пристигането на влекача. Лейтенант Дилк дори и не погледна, когато капитанът и екипажът хвърлиха буксирното въже. Двамата лекари инжектираха морфин и се заеха с ранените.

Хеликоптерът вече летеше на югозапад за изпълнение на втората за деня мисия, чиято цел беше по-неприятна. Друг един хеликоптер, натоварен с въоръжени морски пехотинци, излиташе от Госпорт, докато първият търсеше с радара си десетметровата гумена лодка тип „Зодиак“. За рекордно време от Министерството на вътрешните работи дойдоха заповедите и за първи път те бяха тези, за които хората бяха обучени и екипирани: „Откриване и унищожаване“.

— Радарът не върши никаква работа — каза по разговорната уредба вторият пилот.

Първият пилот кимна в знак на съгласие. При спокойно време щяха да имат добри шансове да намерят гумената лодка, но сигналите, отразени от развълнуваното море и хвърчащите капки вода, правеха невъзможно засичането с радара.

— Не може да са отишли толкова далеч, пък и видимостта оттук не е чак толкова лоша. Ще започнем да кръжим по компас и ако трябва, ще разчитаме само на очите си.

— Откъде започваме?

— От Нийдълс, след това навътре към залива Крайстчърч, а после, ако е необходимо, ще се насочим на запад. Ще напипаме копелетата, преди да са слезли на земята, и ще накараме морските пехотинци да ги посрещнат на брега. Чу заповедта.

— Разбира се. — Вторият пилот включи тактическия дисплей за навигация, за да зададе последователността при търсенето. Деветдесет минути по-късно стана ясно, че не търсят, където трябва. Изненадани и объркани, екипажите на хеликоптерите се върнаха в Госпорт с празни ръце. Пилотите отидоха в помещението си и намериха двама много високопоставени полицейски офицери.

— Е?

— Търсихме от Нийдълс до залива Пул — не сме пропуснали нищо. — Пилотът проследи полета си по картата. — Такава лодка при подобни условия и с отличен екипаж може да развие до двадесет възела. Трябваше да ги забележим. — Пилотът сръбна от чая си. — Не е възможно да сме ги изпуснали! Хеликоптерите бяха два.

— Ами ако са се отправили към морето, ако са тръгнали на юг?

— Но къде? Дори и да имат достатъчно гориво, за да прекосят Ламанша, в което се съмнявам, то само един луд би се опитал да направи това. Там вълните сигурно са високи шест метра, а и бурята сега започва. Това е равносилно на самоубийство — заключи пилотът.

— Е, знаем, че не са луди. Твърде умни са, за да направят това. Не е ли възможно да са минали покрай вас, да са слезли на брега, преди вие да ги видите?

— Абсолютно невъзможно. — Пилотът беше категоричен.

— Тогава къде са те, по дяволите?

— Съжалявам, сър, но нямам представа. Може да са се удавили.

— Вярвате ли си? — попита полицаят.

— Не, сър.

Подполковник Джеймс Оуенс се обърна. Погледна през прозореца. Пилотът беше прав. Бурята се засилваше. Телефонът иззвъня.

— За вас, сър — подаде слушалката един старшина.

— Оуенс. Да? — Тъжното му лице изведнъж почервеня от ярост, но после пак помръкна. — Благодаря. Дръжте ни в течение. Обадиха се от болницата. Още един от ранените е починал. Сержант Хайланд се намира в хирургическото отделение. Улучен е в гръбнака от куршум. Дотук общият брой на убитите е девет. Господа, можете ли да предложите нещо? Как ми се иска сега тук да има врачка.

— Вероятно са отишли на юг от Нийдълс, след това са завили на изток и са слезли на остров Уайт.

Оуенс поклати глава:

— Там имаме хора. Не са видели никого.

— В такъв случай може да са се качили на някой кораб. През Ламанша днес преминават толкова кораби, колкото обикновено.

— Има ли начин това да се провери?

Пилотът поклати глава.

— Не. В пролива при Дувър има радар за управление на движението на корабите, по не и тук. Пък и не можем да се качваме на всеки кораб, нали?

— Много добре, господа. Благодаря ви за усилията, най-вече за това, че закарахте своя хирург толкова бързо. Казаха ми, че благодарение на вас са спасени няколко души.

Подполковник Оуенс излезе от сградата. Всички се възхищаваха на самообладанието му. Когато се озова навън, старшият полицейски офицер вдигна поглед към оловното небе и напсува наум съдбата, но омаломощилият го гняв не пролича на лицето му. Оуенс беше човек, свикнал да крие мислите и чувствата си. Често повтаряше на хората си, че в полицейската работа няма място за чувства. Разбира се, това не беше вярно и Оуенс както много други полицаи успяваше само да потушава гнева си и да не му дава външен израз. Това обясняваше и постоянното наличие на опаковка с противокиселинни хапчета в джоба на сакото му, и мълчанието вкъщи, с което жена му беше свикнала. Бръкна в джоба си, за да извади цигара, която знаеше, че няма да намери, след това мислено се наруга: „Защо се отказа от този навик, Джими?“ За момент застана сам на паркинга, сякаш леденият дъжд можеше да го успокои. Но от него само му стана студено, а той трябваше да се пази от настинка. Ще трябва да отговаря за всичко това пред пълномощника от столичната полиция и пред Министерството на вътрешните работи. Някой друг — слава богу, че това няма да бъде той — ще трябва да отговаря пред кралицата.

Тази мисъл го стресна. Беше се провалил. Вече два пъти. Не успя да засече и предотврати първоначалната атака на пътя към двореца и само невероятният късмет и намесата на оня янки спаси положението. След това, когато всичко се беше развило както трябва, дойде и този провал. Нищо подобно не се е случвало досега. Оуенс се чувстваше виновен. Всичко стана по време на неговото дежурство. Лично той изработя плана за превоза със затворническите коли. Сам избра този начин — беше определил мерките за сигурност, беше избрал деня, маршрутите и хората, които сега бяха мъртви е изключение на Боб Хайланд.

„Как са разбрали? — питаше се Оуенс. — Знаели са кога, знаели са къде. Как са разбрали? Е — помисли си той, — ето нещо, от което мога да започна.“ Знаеше броя на разполагащите с тази информация. По някакъв начин тя беше изтекла. Припомни си доклада, който Ашли донесе от Дъблин. „Толкова са добри, че просто не е за вярване“ — беше казал оня гад от ИРА-Извънредни във връзка с източника на информация на О’Донъл. Полицаят си беше помислил, че Мърфи греши. Сега всеки би повярвал в обратното.

— Връщаме се в Лондон — каза на шофьора си той.

— Разкошен ден, Джек — отбеляза Роби, седнал на кушетката.

— Не е лош — съгласи се Райън. „Разбира се, къщата ни изглежда така, сякаш в нея е паднала атомна бомба…“

Пред тях Сали играеше с новите си играчки. Особено много хареса къщата на куклата. Джек и Кати се чувстваха изморени след петчасовия си сън. Преди час Райън си беше помислил, че за бременна жена това е прекалено, и той и Роби бяха събрали съдовете, които сега се миеха в машината в кухнята. Жените им седяха на другото канапе, докато те двамата пиеха коняк.

— Няма ли да летиш утре?

Джексън поклати глава.

— Птицата ми сдаде багажа. Ще трябват ден-два, за да я оправят. Освен това що за Коледа е, ако няма хубав коняк? Утре се връщам в тренажора, а уставите не ми забраняват да пия преди това. Ще бъда на седалката чак в три часа, а дотогава ще съм трезвен. — Роби беше изпил само чаша вино по време на вечерята и един коняк „Хенеси“.

— Господи, как ми се иска да се раздвижа. — Джек стана и подкани с глава приятеля си да го последва надолу по стълбите.

— До колко часа си бил буден снощи, приятелю?

— Мисля, че си легнахме малко след два.

Роби погледна, за да види дали Сали ги чува.

— Гадна работа е да си Дядо Коледа, нали? Щом като си могъл да сглобиш всичките тези играчки, може би трябва да те оставя да поработиш по моя самолет.

— Изчакай само да ми се оправи ръката. — Джек измъкна ръката си от превръзката и я раздвижи, докато слизаха към библиотеката.

— Какво казва Кати за това?

— Каквото казват докторите всеки път — по дяволите, ако се оправиш твърде бързо, те губят пари! — Размърда китката си. — Няма да повярваш как се схваща това нещо.

— Как я чувстваш?

— Доста добре. Мисля, че ще мога да я използвам както и преди. Поне досега не ми е създала проблеми. — Джек провери часовника си. — Искаш ли да видим новините?

— Хайде.

Райън включи малкия телевизор на бюрото. Най-накрая кабелната телевизия беше стигнала и дотук и той вече беше свързан към Си Ен Ен. Толкова хубаво беше човек да може да чуе вътрешните и международните новини, когато си поиска. Джек седна в своя въртящ се стол, а Роби избра един в ъгъла. До новините от последния час оставаха няколко минути. Джек не усили звука.

— Какво става с книгата?

— Оказа се, че някои от данните ми са неверни. Прав беше за оня проблем с откриването на палубата на японските самолетоносачи.

— Стори ми се, че това не е както трябва — отговори Роби. — Те бяха много добри, но не чак толкова — искам да кажа, че при Мидуей ги разбихме, пали?

— А днес?

— Руснаците ли? Хей, Джек, всеки, който иска да се закача с мен, по-добре да си напише завещанието. На мен не ми плащат, за да губя, синко. — Джексън се усмихна и придоби доволен вид.

— Радвам се, че си така уверен в себе си.

— Има и по-добри пилоти от мен — призна Роби. — Трима. Хайде да си поговорим след година, когато вече ще бъда на линия.

— О, така ли! — засмя се Джек. Смехът му замря, когато видя картината на телевизионния екран. — Това е той — чудя се защо… — Засили звука.

— … убити, между които и петима офицери от полицията. Провежда се усилено издирване по суша, вода и земя, за да бъдат открити терористите, които измъкнаха осъдения си другар на път за английския затвор на остров Уайт. Шон Милър беше осъден само преди три седмици във връзка с нападението над принца и принцесата на Уелс недалеч от Бъкингамския дворец. Тогава двама офицери от полицията и един от терористите бяха убити, преди нападението да бъде осуетено от американския турист Джек Райън от Анаполис, Мериленд.

Появи се нова картина от Ламанша, където хеликоптер от Кралските военновъздушни сили очевидно търсеше нещо. Малко след това на екрана отново се показа Милър — архивен запис при напускането на „Олд Бейли“. Преди да бъде вкаран в колата, Милър се обърна и погледна в камерата. Очите му отново срещнаха погледа на Джон Патрик Райън.

— О, господи… — промълви Джек.

10.

ПЛАНОВЕ И ЗАПЛАХИ

— Не трябва да виниш себе си, Джими — каза Мъри. — И Боб ще се оправи. Това все пак е нещо.

— Разбира се — раздразнено отговори Оуенс. — Дори има шанс отново да проходи. Ами другите, Дан? Загинаха петима добри мъже и четирима цивилни.

— А може би и терористи — изтъкна Мъри.

— Ти не вярваш в това повече от мен, нали!

Бяха имали невероятен късмет. Кораб на Кралските военноморски сили за откриване на мини, който провеждаше изследвания в Ламанша, беше открил нов предмет на дъното и незабавно изпратил камера там. Видеокамерата показваше останките от десет метрова надуваема лодка тип „Зодиак“ с два извънбордови двигателя от по сто конски сили. Ясно беше, че е потънала в резултат на експлозия в близост до бензиновите резервоари, но нямаше следи от хората на борда, нито от оръжията им. Командирът на кораба незабавно схванал важността на откритието и информирал началниците си. В момента се подготвяше спасителен екип, за да извади останките.

— Възможно е. Някой от тях е оплескал нещо, лодката е избухнала, лошите са се топнали във водата…

— А телата им?

— Храна за рибите — самодоволно се усмихна Мъри. — Добра гледка, а?

— Много обичаш да залагаш, Дан. Колко процента от заплатата си би заложил за тази хипотеза? — Оуенс нямаше настроение за шеги. Мъри разбираше, че началникът на отдел Ц-13 все още възприемаше станалото като лично поражение.

— Не много — съгласи се представителят на ФБР. — Значи мислиш, че ги е взел някой кораб?

— Логично е да се предположи. Наблизо са се намирали девет търговски кораба и нищо чудно да са замесени. Имаме списъка им.

И Мъри го имаше. Вече беше изпратен за Вашингтон, където ФБР и ЦРУ щяха да работят по него.

— Но защо не са взели и лодката? — попита той.

— Не ти ли е ясно? Предполагам, че са се страхували да не ги видят от нашите хеликоптери. Може да не са могли заради времето. Или пък просто не са искали да се занимават. Имат доста пари, напи?

— Кога военноморските сили ще извадят останките?

— Ако времето се задържи така, вдругиден — отговори Оуенс. Това беше единственото радостно нещо. Щяха да имат фактически веществени доказателства. Всяка вещ — независимо къде е произведена — има марка и сериен номер. Все някъде този номер фигурира в документ за продажба. Това е водило до успех при много разследвания — благодарение само на една квитанция за продажба от някой магазин осъждаха най-опасни престъпници. От видеолентата извънбордовите двигатели приличаха на американските „Меркюри“. ФБР беше в готовност да проследи тази връзка веднага щом получи номерата на двигателите. Мъри вече беше открил, че „Меркюри“ са предпочитани по целия свят. Това щеше да усложни нещата, но все пак беше нещо. Ресурсите на лондонската полиция и на ФБР бяха предвидени за точно такива задачи.

— Има ли някакви новини за изтичането на информация? — попита Мъри. Напипа най-болното място.

— Тоя трябва да се моли да не го намерим — тихо каза Оуенс.

Такава възможност засега не съществуваше. Общо тридесет и един души знаеха часа и маршрута за прехвърлянето на затворника и петима от тях бяха мъртви — дори на шофьора на колата не бяха казали нищо предварително. Оставаха двадесет и шест — двама от отдел Ц-13, двама по-високопоставени служители в лондонската полиция, десет в Министерството на вътрешните работи, още няколко в службата за сигурност МИ-5 и различни други. Всеки от тях притежаваше разрешително от най-висша степен. „Не че разрешителното има някакво значение — помисли си Оуенс. — По правило именно такива мръсници с разрешително от най-висша степен предаваха информация.“

Но това беше различно. Това беше измяна — дори по-лошо. До миналата седмица и през ум не му беше минавало, че такова нещо е възможно. Този, който е издал информацията, е бил свързан и е нападението над кралското семейство. Предаването на тайни, свързани с националната сигурност, беше толкова потресаващо, че накара подполковника да мисли непрофесионално. Но нападението над кралското семейство беше толкова непонятно престъпление, че Оуенс го смяташе за невъзможно. Предполагаше, че това би направил само човек с психически отклонения, но и с интелект и изключително лицемерие, някой, който е изменил на личното и националното доверие. Някога такива хора са били наказвани със смърт чрез измъчване. Оуенс не се гордееше с този факт, но сега разбираше защо се е случвало, проумяваше колко лесно е човек да одобри подобно наказание. Кралското семейство служеше на интересите на Обединеното кралство и народът го обичаше и изведнъж някой, вероятно много приближен, го предава на банда терористи. Оуенс искаше да спипа този човек. Искаше да го види мъртъв, да го гледа как умира. За такова престъпление това беше единственото справедливо наказание.

След няколко секунди се отърси от мрачните си мисли и започна да гледа по-професионално на нещата. „Не можем да пипнем гадовете само с пожелания да умрат. Да го намерим означава, че трябва да проведем полицейска операция — внимателно, прилежно, изчерпателно разследване.“ А Оуенс знаеше как да направи това. Нито той, нито елитната група, заета с разследването, щяха да намерят покой, докато не успеят. И никой не се съмняваше в крайния изход.

— Дотук имаш два провала, Джими — каза Мъри, сякаш знаеше за какво мисли. Не му беше трудно да го каже. И двамата бяха работили по тежки случаи, а полицаите, независимо откъде са, не се различават много.

— Разбира се — каза Оуенс и почти се усмихна. — Те не трябваше да показват картите си. На всяка цена трябваше да запазят източника на информация. Можем да сравним двата списъка — на тези, които са знаели за пристигането на Негово Височество онзи следобед, и тези, които са знаели, че младият мистър Милър отива за Лимингтън.

— И телефонистките, които са направили връзката — напомни му Мъри. — И секретарките, и сътрудниците, които може да са дочули нещо, и приятелите, и приятелките, до които също може нещо да е дошло по време на някой разговор.

— Много благодаря за това, Дан. Човек наистина има нужда от кураж в такъв момент. — Англичанинът отиде до шкафа на Мъри и намери шише уиски — коледен подарък, който все още не беше отворен в навечерието на Нова година.

— Прав си. Трябвало е да осигурят защита на източника си на информация. Зная, че ще го хванеш, Джими. Обзалагам се за това.

Оуенс наля напитките. С удоволствие забеляза, че най-после американецът се е научил да пие уискито си както трябва. През изминалата година Оуенс беше научил Мъри да не слага лед навсякъде. Срамота беше да осквернява малцово шотландско уиски. Една натрапчива мисъл го накара да се намръщи.

— Какво ни става ясно от това за Шон Милър?

Мъри протегна ръце.

— То вероятно е по-важно, отколкото си мислел. Сигурно са се страхували, че ще успееш да измъкнеш информация от него. Или просто са искали да поддържат отличната си репутация. Може да е и нещо друго, а?

Оуенс кимна. Между Скотланд Ярд и ФБР съществуваше тясно сътрудничество, но освен това той ценеше мнението на колегата си. Въпреки че и двамата бяха опитни полицаи, можеше да се смята, че Мъри има малко по-различно отношение към нещата. Преди две години Оуенс с изненада беше установил колко ценно може да бъде това нещо. Макар и да не знаеше, Мъри също беше използвал неговия мозък на няколко пъти.

— Е, според теб какъв е Милър? — попита Оуенс.

— Кой знае? Може би завеждащ оперативната дейност? — махна с ръката, в която държеше чашата си, Мъри.

— Твърде млад е за това.

— Джими, човекът, който хвърли атомната бомба над Хирошима, беше полковник от военновъздушните сили само на двадесет и девет години. По дяволите, на колко ли е този тип О’Донъл?

— Така мисли и Боб Хайланд. — Оуенс се загледа в чашата си и пак се намръщи.

— Боб е умен мъж. Господи, надявам се, че ще се оправи.

— Ако ли не, все ще го използваме в канцеларията — с категоричен тон каза подполковник Оуенс. — Мозъкът му работи отлично и ще се справи със следователската работа — той е умен човек, когото не бива да губим. Е, трябва да тръгвам. Нова година е, Дан. За какво ще пием?

— То е ясно. Успех при разследването. Джими, ти ще заловиш този източник на информация и той ще ти каже всичко, което ти е нужно. — Мъри вдигна чашата си. — За крайния успех.

— Да. — Двамата мъже пиха до дъно.

— Джими, стори едно добро на себе си — остави всичко за една вечер. Отърси се и започни със свежи сили на сутринта.

Оуенс се усмихна.

— Ще се опитам. — Взе палтото си и тръгна към вратата. — Един последен въпрос. Досетих се, когато идвах насам. Тези типове от АОЪ нарушиха всички правила, нали?

— Така е — отговори Мъри, заключвайки папките си.

— Не са нарушили само едно.

Мъри се обърна:

— О? Кое е то?

— Не са правили нищо в Щатите.

— Никой от тях не го прави. — Мъри отхвърли тази мисъл.

— Никой от тях не е имал достатъчно причини.

— Е, и?

— Дан, АОЪ трябва сега да имат причина — и никога не са се колебали да нарушат някое правило. Това просто е едно предчувствие, нищо повече. — Оуенс вдигна рамене. — Е, лека нощ и ти желая весела Нова година, специален агент Мъри.

Стиснаха си ръцете церемониално.

— И на теб, подполковник Оуенс. Поздрави Емили.

Дан го изпрати до вратата, заключи я и се върна в канцеларията си, за да се убеди, че всичките му папки са под ключ както трябва. Навън беше тъмно като в рог. Погледна часовника си — беше шест без петнадесет.

— Джими, защо каза това? — попита Мъри в тъмнината. Облегна се във въртящия стол.

Никоя ирландска терористична група не е действала в Съединените щати. Разбира се, там те събираха пари — в кръчмите в ирландските квартали на Бостън и Ню Йорк изнасяха програмни речи за бъдещето на свободна и обединена Ирландия, без да си правеха труда да обясняват, че като заклети маркс-ленинисти виждаха Ирландия като една нова Куба. Винаги бяха достатъчно проницателни, за да знаят, че на американските ирландци може и да не им допада тази малка подробност. Не споменаваха нищо за търговията с оръжие. Тя до голяма степен беше минало. Повечето от оръжията си набавяха от открития световен пазар. Говореше се, че някои от хората им са били обучени в съветски военни лагери — от спътниковата снимка не може да се определи националността, нито да се разпознае лицето. Тези сведения никога не се потвърждаваха в достатъчна степен, за да се публикуват в пресата. Там се обучаваха някакви хора — белокожи, — но кои бяха те? Разузнаването спираше дотук. Европейските терористи бяха различни. Заловените араби често пъти пееха като канарчета, но от заловените членове на ИРА, ИНА, фракцията „Червена армия“ и на френската „Пряко действие“, както и от всички останали съмнителни групи, беше далеч по-трудно да се изкопчи някаква информация. Това може би е въпрос на среда или просто са сигурни, че при разпита няма да бъдат използвани методите, характерни за Близкия изток. Всички те, израснали в условията на демократични закони, с точност знаеха слабостите на обществата, които искаха да съборят. Мъри мислеше точно обратното, но отчиташе и неудобствата, които демокрацията създаваше на пазителите на закона…

В края на краищата ИРА и ИНА никога не бяха извършвали свирепо престъпление в Америка. Никога. Нито веднъж.

„Но Джими е прав. АОЪ никога не се е бояла да нарушава правилата. Кралското семейство беше забранена територия за всички други, но не и за АОЪ. ИРА и ИНА не са се колебали да демонстрират операциите си — всяка терористична група застава зад действията си. Но не и АОЪ.“ Мъри поклати глава. Нямаше признаци, които да подскажат, че те ще нарушат това правило. Това все още не бяха направили… все още. Не съществуваше дори и сламка, за която да се хванат, за да започне разследване.

— Но какво са намислили? — запита се гласно той. Никой не знае. Дори и името им беше една аномалия. Защо се наричат Армия за освобождение на Ълстър? Националистичното движение винаги е акцентирало върху ирландската си принадлежност, то беше ирландско националистическо движение, но името на АОЪ изразяваше териториална принадлежност. „Ълстър“ се появяваше неизбежно в имената на реакционните протестантски групи. Терористите не трябва да осмислят кой знае колко постъпките си, но все пак е нужен някакъв разум. Всичко около АОЪ беше просто аномалия. Вършеха неща, които никой друг не би направил.

Вършеха неща, които никой друг не би направил. Мъри знаеше, че това притеснява Джими. Защо действат по такъв начин? Трябва да има причина. Въпреки безумието си според собствените си разбирания терористите бяха разумни. Колкото и изкривено да изглеждаше мисленето им, то съдържаше своята вътрешна логика. ИРА и ИНА подчиняваха действията си на някаква логика. Те бяха намерили оправдание за съществуването си и действаха според целите си: да направят Северна Ирландия неуправляема. Ако успеят, на англичаните най-накрая ще им омръзне и ще си отидат. Следователно, тяхната цел беше да поддържат конфликта на ниско ниво и да изчакват противникът да си отиде. Това схващане имаше някакъв смисъл.

„Но АОЪ никога не са казали за какво се борят. Защо? Защо пазят целите си в тайна? По дяволите, защо съществуването на терористична група е тайна — ако те провеждат операции, как могат да ги потулят и защо никога не обявяват съществуването си извън периметъра на ИРА и ИНА? Това не може да бъде съвсем лишено от смисъл. Не може да работят напълно безразсъдно и все така да успяват.“

— По дяволите! — Отговорът беше някъде наблизо. Мъри усещаше, че той се върти в крайчеца на съзнанието му, но не можеше да стигне дотам. Агентът напусна канцеларията си. Морските пехотинци вече патрулираха по коридорите и проверяваха дали вратите са заключени. Дан им махна на път за асансьора и все още се опитваше да подреди парчетата в едно цяло. Щеше му се Оуенс да поостане. Искаше да говори с него. Може би двамата ще могат да проумеят нещата. Не, защо „може би“. Ще намерят отговора. Той е тук и остава само да бъде намерен.

„Обзалагам се, че Милър го е знаел“ — помисли си Мъри.

— Какво отвратително място — каза Милър. Залезът беше великолепен, почти като морски. На хоризонта не се съзираха никакви градове и далечните дюни очертаваха ясна, макар и начупена линия, зад която слънцето щеше да се скрие. Странен беше температурният диапазон. По обед беше тридесет и пет градуса — а за местните хора това беше студен ден, — но сега, когато слънцето се скриваше, задуха хладен вятър и скоро температурата щеше да спадне до точката на замръзване. Пясъкът не можеше да задържа топлината и при наличието на такъв чист и сух въздух тя просто щеше да отлети нагоре към звездите.

Милър се чувстваше изморен. Отвратителен ден: занимаваха се е опреснителни тренировки. Не се беше докосвал до оръжие почти два месеца. Реакциите му бяха забавени, стрелбата — ужасяващо слаба, но физическото му състояние се беше подобрило. Всъщност в затвора беше наддал няколко килограма и това беше доста изненадващо. За седмица щеше да свали излишното тегло. Пустинята беше подходящо място. Както повечето хора, родени в по-северните географски ширини, на Милър този климат не му понасяше. Натоварваше се физически и от това ожадняваше, но откри, че в такава жега не може да се храни. Затова пиеше вода и остави тялото си само да се настрои. Доста бързо щеше да нормализира теглото си и да заякне. Независимо от всичко пустинята не му харесваше.

Освен него тук бяха още четирима души от спасителния отряд, а останалите веднага отлетяха за дома през Рим и Брюксел, за което щяха да се сдобият с цяла нова серия печати в „туристическите“ си паспорти.

— Тук не е Ирландия — съгласи се О’Донъл. Миризмата на прах и на собствената му пот го накара да сбръчка нос. Не е като у дома. Липсваше им мъглата, пропита е аромата на торфените полета, въглищата в камината, а също и алкохолната атмосфера на местната кръчма.

Неприятно и дразнещо беше, че нямат алкохол. Местните, след като бяха получили поредната доза религия, бяха решили, че дори братята от международния революционен комитет не могат да нарушават закона на Аллах. „Що за идиотщина!“

Лагерът не представляваше нищо особено. Шест постройки, едната от тях — гараж. Неизползвана площадка за кацане на хеликоптери, път, засипан наполовина с пясък от последната буря. Дълбок кладенец за вода. Стрелбище. Нищо друго. Някога тук е имало най-много до петдесет души. Сега обаче лагерът принадлежеше на АОЪ и беше отдалечен от базите на другите групи. Всички знаеха колко е важно опазването на тайната. На една черна дъска в барака №1 се намираше график, предоставен от други светлокожи приятели, с часовете на прелитане на американските разузнавателни спътници. Всички знаеха кога трябва да се скрият, а колите бяха вкарани под покрив.

На хоризонта заблестяха два фара, насочени към лагера. О’Донъл забеляза появата им, но не каза нищо. Хоризонтът се намираше много далеч. Пъхна длани в ръкавите на якето си, за да ги предпази от настъпващия студ. Наблюдаваше лъкатушещите натам-насам фарове, чиито конични лъчи светлина се плъзгаха по дюните. Кевин установи, че шофьорът не бърза. Светлините не подскачаха. Климатът не позволяваше човек да се насилва. Каквото има да се прави, ще стане утре. Insh’ Allah[1] му беше казал веднъж негов колега латиноамериканец, е същото както manana[2] — но още по-бавно.

Колата беше „Тойота Ланд круизър“. Автомобилът с четворно предаване, изместил почти навсякъде ланд роверите. Шофьорът го вкара направо в гаража, преди да слезе. О’Донъл погледна часовника си. До следващото прелитане на спътника имаше тридесет минути. Съвсем малко време им оставаше. Стана и влезе в барака №3. Милър го последва, като махна с ръка на току-що пристигналия мъж. Един униформен войник от постоянната охрана на лагера затвори вратата на гаража, без да им обърне никакво внимание.

— Радвам се да видя, че си се измъкнал, Шон — каза мъжът. Носеше малка торбичка.

— Благодаря ти, Шеймъс.

О’Донъл отвори вратата. Не беше от тези, които държат на церемониалности.

— Благодаря ти, Кевин.

— Пристигаш точно за вечеря — каза шефът на АОЪ.

— Е, човек понякога има късмет — отговори Шеймъс Падриг Коноли. Огледа бараката. — Тук няма ли чернилки?

— Не и в колибата — увери го О’Донъл.

— Добре. — Коноли разтвори торбичката и извади две бутилки. — Помислих си, че може би сте зажаднели за капка чисто уиски.

— Как успя да се промъкнеш покрай онези копелета? — попита Милър.

— Чух за новото разпореждане. Разбира се, казах им, че вкарвам пушка. — Засмяха се, а Милър донесе три чаши и лед. Тук винаги използваха лед.

— Кога трябва да пристигнеш в лагера? — О’Донъл имаше предвид базата на шестдесет километра оттук, използвана от ИРА.

— Имам проблеми с колата и прекарвам нощта при униформените си приятели. Лошото е, че са ми конфискували уискито.

— Проклети езичници! — засмя се Милър. Тримата мъже се чукнаха.

— Как беше там вътре, Шон? — попита Коноли. Чашите им вече бяха празни.

— Не чак толкова лошо. Имах неприятности с едни главорези седмица преди Кевин да дойде за мен. Разбира се, ченгетата ги подкокоросаха и те се повеселиха доста. Гадни педерасти! Но като оставим това, е толкова забавно да седиш и да гледаш как бъбрят ли, бъбрят като бабички.

— Не си и предполагал, че Шон ще проговори, нали? — с укор запита О’Донъл. Усмивката прикриваше чувствата му — разбира се, всички се бяха тревожили за това. Най-вече се притесняваха, ако го пипнат онези от ИРА и ИНА в затвора „Пакхърст“.

— Добро момче е! — Коноли напълни чашите.

— Е, какво ново от Белфаст? — попита шефът.

— Джони Дойл не е много радостен от загубата на Морийн. Хората стават неспокойни — не много, но се носят слухове. Шон, сигурно не знаеш, но операцията ти в Лондон стана повод да се вдигат чаши в цяла Ирландия. — Фактът, че повечето граждани на Северна Ирландия бяха отвратени от тази операция, не значеше нищо за Коноли. Малкото му обкръжение от революционери за него беше всичко.

— Човек не пие за неуспехите си — кисело отбеляза Милър. „Ах, това копеле Райън!“

— Но опитът беше прекрасен. Достатъчно ясно е, че просто нямаше късмет, а всички ние сме играчки в ръцете на съдбата.

О’Донъл се намръщи. Гостът му беше твърде поетичен, за да пасва на начина му на мислене, въпреки че, както Коноли обичаше да изтъква, дори Мао е писал поезия.

— Ще се опитат ли да освободят Морийн?

Коноли се засмя:

— След това, което направи с Шон ли? Няма никаква вероятност. Как успя да сториш това, Кевин?

— Има си начини — приключи темата О’Донъл. Източникът му на информация беше получил строги разпореждания да не прави нищо в продължение на два месеца. Що се отнася до него, магазинът на Денис беше затворен. Не беше никак лесно да се вземе решението да го използват за информацията по спасителната операция. Преподавателите му бяха набивали в главата, че добрите сведения винаги създават такъв проблем. Истински ценната информация представлява риск за самия източник. В това се състоеше парадоксът. Най-полезният материал често пъти става твърде опасен, за да може да бъде използван. В същото време разузнавателна информация, която не може да се използва, няма абсолютно никаква стойност.

— Е, привлече вниманието на всички. Аз съм тук, за да разяснявам на нашите момчета твоята операция.

— Така ли? — засмя се Кевин. — И какво мисли за нас мистър Дойл?

Посетителят насочи пръст с шеговито обвинение.

— Ти си контрареволюционер, който има за цел да разруши движението. Операцията при двореца е предизвикала силен отзвук от другата страна на Атлантическия океан. Ние ще… извинете, те ще изпратят някои от хората си в Бостън след около месец, за да изгладят нещата, като обяснят на янките, че нямат нищо общо е тази работа — каза Коноли.

— Пари! Не ни трябват проклетите им пари! — възпротиви се Милър. — И нека заврат моралната си подкрепа в…

О’Донъл вдигна чашата си за тост.

— Да вървят по дяволите проклетите американци!

Като изпи последната глътка от второто си уиски, Милър облещи очи така рязко, че очните му ябълки щяха да изскочат.

— Кевин, за известно време няма да предприемаме нищо в Англия…

— Не и в Ирландия. По-добре да си кротуваме. За момента ще съсредоточим усилията си в тренировките и ще чакаме следващия удобен момент.

— Шеймъс, колко ефективни могат да бъдат хората на Дойл в Бостън?

Коноли вдигна рамене.

— Напий ги и ще повярват във всичко, което им кажеш. И както винаги пак ще хвърлят доларите си в шапката.

Милър се усмихна и сам напълни чашата си, докато двамата разговаряха. В главата му започна да се оформя план.

По време на дългогодишната си служба във ФБР Мъри беше заемал няколко длъжности. Започна от младши агент, преследващ обирджии на банки, за да стигне до инструктор по следствените процедури в академията на ФБР в Куантико, Вирджиния. Едно от нещата, на които винаги наблягаше пред студентите, беше значението на интуицията. Прилагането на закона беше все още колкото наука, толкова и изкуство. Бюрото притежаваше огромни научни средства, за да обработва сведенията, имаше написани процедури за всяко нещо, но като се позамисли човек, нищо не можеше да замести опитния агент. Мъри знаеше, че опитът е решаващ, за да се свържат уликите; за да почувстваш какво крие в себе си човекът срещу теб, за да предвидиш следващия му ход. Но интуицията стоеше пред опита. Двете качества се използват заедно, докато човек не се научи да ги разграничава.

„Това е трудното — казваше си Мъри, докато се прибираше с колата си от посолството. — Защото, ако няма достатъчно сведения, за които да се хване човек, интуицията може да направи чудеса.“

— Ще се довериш на инстинкта си — казваше на насрещното движение Мъри, цитирайки запаметените си лекции. — Инстинктът никога не може да бъде заместител, но е много полезно средство за адаптирането на уликите и процедурите едни към други — О, Дан, от теб ще стане страхотен интригант — засмя се сам на себе си, без да забелязва с какъв поглед го наблюдават от колата вдясно.

„Какво те притеснява? Всичко е толкова забавно!“

Инстинктът на Мъри плахо, но настоятелно му казваше нещо. Защо Джими беше казал това? Очевидно и той беше разтревожен, но какво, по дяволите, го тревожи?

Проблемът беше там, че тревогата беше предизвикана от много неща. Вече разбираше това. Нещата бяха няколко, свързани помежду си като някаква триизмерна кръстословица. Не знаеше колко празни квадратчета има в нея, не знаеше и какви думи трябва да се впишат в тях. Само обща представа как се съчетават. Това все пак беше нещо и ако има време, може да се окаже достатъчно, но…

— По дяволите! — Ръцете му стиснаха здраво кормилото, а доброто му настроение отстъпи пред чувството на безпомощност. Утре или вдругиден може да разговаря за това с Оуенс, но инстинктът му подсказваше, че нещата са по-спешни.

„Защо, по дяволите, е толкова спешно? Няма доказателства за нищо, което да ме кара да се вълнувам толкова.“

Мъри си спомни, че първият случай, който до голяма степен беше разрешил сам десет месеца след като излезе на улицата като специален агент, беше започнал е подобно усещане. Уликите бяха съвсем очевидни, ако се погледне от правилния ъгъл, но никой не се беше досетил да погледне нещата така. А за самия Мъри всичко беше започнало е подобна главоблъсканица, каквато усещаше в момента. Сега беше истински ядосан на себе си.

Факт — АОЪ наруши всички правила. Факт: нито една ирландска терористична организация не е провеждала операция в Америка… Е, несъмнено са ядосани на Райън, но не се бяха опитали да го нападнат тук, където щеше да им е много по-лесно, отколкото, ако организират операция в САЩ. Ами ако Милър наистина е техният командир по операциите. Не! Не е възможно, обикновено терористите не се занимават с лични отмъщения. Непрофесионално е, а тези гадове са професионалисти. За подобно нещо би им трябвало по-добро основание.

„Ти не знаеш какво е основанието, Дани, но това не значи, че го нямат.“ Мъри откри, че се тревожи дали с възрастта инстинктът му не се е превърнал в параноя. „Ами ако имат повече основания да го направят?“

Ето ти една мисъл — каза си той. Едно основание може да служи като извинение за друго — но какво точно искат да сторят? Вън всички наръчници по полицейски процедури пишеше, че основното, което трябва да се търси, е мотивът. Мъри нямаше никаква представа за техните мотиви. — Ако продължавам така, може да откача.

Мъри се отклони наляво от „Кенсингтън роуд“ и се отправи към луксозния район, където живееше. Както винаги паркирането му създаде проблеми. Дори когато го назначиха в секцията по контрашпионажа в нюйоркската служба, не му беше толкова трудно да паркира. Намери място, по-дълго с около петдесет сантиметра от колата, и цели пет минути прави опити да я вкара там.

Мъри окачи палтото си на закачалката до вратата и влезе в хола вдясно. Жена му го забеляза, когато вече набираше някакъв телефонен номер със злобно изражение на лицето. Тя се зачуди какво има.

Необходими му бяха няколко секунди, докато се свърже с канцеларията отвъд океана.

— Бил, обажда се Дан Мъри… добре сме — чу го да казва жена му. — Искам да направиш нещо. Познаваш ли онзи човек — Джек Райън? Да, той. Кажи му… по дяволите, как да се изразя? Кажи му да внимава… Зная това, Бил… Не мога да кажа, нещо ме тревожи и не мога… Нещо такова, да… Зная, че досега не са го правили, Бил, но въпреки това се тревожа… Не, нямам нищо конкретно, но Джими Оуенс заговори за това и сега съм истински разтревожен. О, вече си получил доклада? Добре, значи разбираш какво искам да кажа.

Мъри се облегна на стената и се загледа в тавана.

— Наречи го усещане или инстинкт — наречи го каквото искаш, но ме тревожи. Искам някой да направи нещо по този въпрос… Браво. Как е семейството ти? О, така ли? Страхотно! Е, предполагам, че ще прекараш чудесно Нова година. Окей. Пази се. Довиждане. — Той постави слушалката на телефона. — Е, сега се чувствам малко по-добре — каза си тихо Мъри.

— Партито започва в девет часа — обади се жена му. Тя беше привикнала с навика му да работи и вкъщи. Той пък беше свикнал с подсещанията й за светските им задължения.

— В такъв случай трябва да се обличам, нали? — Мъри стана и целуна жена си. Сега се чувстваше по-добре. Беше направил нещо — може би нищо особено, може би хората в бюрото щяха да се питат какво му е, но това не го притесняваше. — Най-голямата дъщеря на Бил е сгодена. Ще я жени за един млад агент от офиса ни в Ню Йорк.

— Познаваме ли го?

— Нов е.

— Трябва да тръгваме.

— Добре, добре. — Отиде в спалнята и започна да се облича за голямото парти в посолството.

[1] Ако е рекъл Аллах (араб.). — Б.пр. ↑

[2] Утре (исп.). — Б.пр. ↑

11.

ПРЕДУПРЕЖДЕНИЯ

— Както виждате, дами и господа, решението, което Нелсън[1] е взел в случая, окончателно е прекратило абсурдните тактически методи на Кралските военноморски сили. — Райън затвори папката със записките си. — Нищо не може да бъде по-добър урок от решителната победа. Въпроси?

Това беше първият ден на Джек в курса. В стаята имаше четиридесет студенти, до един курсанти трета степен (това звание имаха и шестте жени), или както ги наричаха в цивилния живот, второкурсници, които слушаха уводната лекция на Райън по военноморска история. Нямаше въпроси и той беше изненадан. Джек знаеше, че е добър преподавател, но не чак толкова. Един от студентите стана. Казваше се Джордж Уинтън, футболист от Питсбърг.

— Доктор Райън, помолиха ме да направя изявление от името на целия курс — колебливо каза той.

— Охо — отговори Райън и отстъпи малко назад, като гледаше към курса, и се престори, че очаква някаква заплаха.

Уинтън тръгна напред и извади малка кутия иззад гърба си. Отгоре й имаше лист, на който беше напечатано нещо. Младежът се изпъна.

— Мирно! Чета заповед: „За извънредна служба, надхвърляща задълженията на туриста, на макар и безмозъчен морски пехотинец, курсът награждава доктор Джон Райън с Ордена на Пурпурната мишена с надеждата, че следващия път ще залегне, освен ако не желае, вместо да преподава история, да стане част от нея.“

Уинтън отвори кутията и извади пурпурна панделка, широка седем сантиметра, със златист надпис „ЗАСТРЕЛЯЙ МЕ“. На лентата беше закачена също толкова голяма месингова мишена. Курсантът я закачи на рамото на Райън, там, където беше прострелян. Курсантите станаха и изръкопляскаха, докато Райън стискаше ръката на говорителя им.

Джек опипа „ордена“ и вдигна поглед към курса.

— Жена ми ли ви даде тази идея?

Те започнаха да се трупат около него.

— Браво, докторе! — поздрави го един старателен подводничар.

— Semper fi![2] — отговори като ехо един бъдещ морски пехотинец.

Райън вдигна ръце. Все още не можеше да свикне с мисълта, че отново има лява ръка. Сега наистина използваше рамото си, но то го болеше. Хирургът от „Хопкинс“ му беше казал, че рамото постепенно ще се раздвижи и общото влошаване на работоспособността му няма да надхвърля пет процента.

— Благодаря ви, но въпреки всичко ще трябва да си вземете изпитите следващата седмица!

Избухна всеобщ смях, хлапетата започнаха да излизат от стаята и тръгнаха към кабинета за следващия час. Райън нямаше повече часове за деня. Събра книгите и записките си и си тръгна. Запъти се нагоре към кабинета си в Лийхи Хол.

Януари беше доста студен и по земята се белееше сняг. Джек внимаваше как ходи по тротоара, защото беше заледено. Мина покрай спалните помещения на военноморската академия, които представляваха красива гледка. Огромната четириъгълна площ, заобиколена от параклиса на юг, от Банкрофт Хол на изток и от сградите с класни стаи от другите две страни, наподобяваше блестящо бяло наметало, прорязано от пътеки. Хлапетата — Райън ги смяташе за хлапета — маршируваха наоколо както винаги — малко по-сериозно и старателно, отколкото ги харесваше. Запазваха усмивките си за места, на които не може да ги видят никакви външни хора. Обувките им бяха лъснати до блясък, движеха се с изправен гръб, с книги под лявата ръка, за да не пречат при отдаването на чест. Тук постоянно отдаваха чест. На върха на хълма, при портал 3, на пост стоеше морски пехотинец заедно с цивилна охрана. Джек си помисли, че това е като всеки нормален ден в службата. Беше приятно място за работа. Курсантите по нищо не отстъпваха на студентите от другите училища в страната — винаги заредени с въпроси и ако човек спечели доверието им, бяха готови за невероятни щуротии. Един външен човек никога не би могъл да предположи, че са способни на такива неща. Такова беше поведението на хлапетата.

Джек влезе в отопленото здание на Лийхи Хол и затича нагоре по стълбите към кабинета си, като се смееше на себе си заради абсурдната награда, която висеше на рамото му. Роби седеше срещу бюрото му.

— Какво, по дяволите, е това? — попита пилотът.

Джек обясни, докато слагаше книгите си на бюрото. Роби започна да се смее.

— Приятно е, че хлапетата могат да се поотпуснат малко и по време на изпитната сесия. Какво ново при теб? — попита приятеля си Джек.

— Е, отново съм шофьор на „Томкат“ — съобщи Роби. — Карах четири часа през уикенда. О, Господи! Джек, без майтап, накарах тоя самолет да проговори. Излетях над морето, ускорих до 1,4 max[3], направих зареждане във въздуха, след това се върнах за няколко симулирани кацания на палуба и… страхотно беше, Джек — завърши пилотът. — Още два месеца и отново ще бъда там, където ми е мястото.

— Толкова много време, Роб?

— Пилотирането на такъв самолет не е лесно, в противен случай няма да се нуждаят от хора с моя калибър — сериозно обясни Джексън.

— Сигурно с много трудно човек да е скромен като теб.

Преди Роби да успее да отговори, на вратата се почука и някакъв човек надникна през вратата.

— Доктор Райън?

— Да, влезте.

— Аз съм Бил Шоу. От ФБР. — Мъжът влезе и показа личната си карта. Беше висок колкото Роби, слаб, на около четиридесет и пет години. Очите му бяха вдлъбнати като на енот — може би вследствие на шестнадесетчасови работни дни. Беше добре облечен и изглеждаше много сериозен. — Дан Мъри ме помоли да ви се обадя.

Райън стана, за да се ръкува с него.

— Това е майор Джексън.

— Здравейте — подаде ръка и Роби.

— Надявам се, че не прекъсвам важен разговор.

— Съвсем не — и двамата приключихме с преподаването за днес. Сядайте. С какво мога да ви бъда полезен?

Шоу погледна към Джексън, но не каза нищо.

— Е, щом трябва да си поговорите, мога да се разкарам. Ще отскоча до офицерския клуб…

— Спокойно, Роб. Мистър Шоу, намирате се между приятели. Да ви предложа нещо?

— Не, благодаря. — Агентът от ФБР дръпна стола до вратата. — Работя в групата за борба с тероризма към централата на ФБР. Дан ме помоли да… е, нали знаете, че АОЪ измъкнаха своя човек Милър от ръцете на полицията.

Сега Райън стана напълно сериозен.

— Да, чух това по телевизията. Имате ли някаква представа къде може да са го завели?

Шоу поклати глава.

— Те просто изчезнаха.

— Голяма операция — отбеляза Роби. — Избягаха в морето, нали? Може би някой кораб ги е взел? — Забележката му привлече един остър поглед. — Виждате ли униформата ми, мистър Шоу? Изкарвам си хляба там, във водата.

— Не сме сигурни, но това е една от възможностите.

— Какви кораби е имало там по това време? — попита Джексън. Вълнуваше го не толкова дали са нарушени законите, а липсата на морска етика.

— В момента този въпрос се обсъжда.

Джексън и Райън се спогледаха. Роби измъкна една пура и я запали.

— Миналата седмица ми се обади Дан. Той с малко… е, определено само малко загрижен за това, че АОЪ могат да… е, нямат много основания да ви обичат, доктор Райън.

— Дан казваше, че нито една от тези групи не е действала тук — предпазливо каза Райън.

— Точно така — кимна Шоу. — Не се е случвало подобно нещо тук. Предполагам, Дан ви е обяснил защо. За съжаление ИРА-Извънредни продължава да получава пари оттук, не много, но получава. Снабдяват ги с оръжие. Имаме основания да смятаме, че разполагат с ракети земя-въздух…

— Какво? Дявол да го вземе! — рязко завъртя глава Джексън.

— Станаха няколко кражби на ракети „Редай“ — онези преносимите, дето сега излизат от въоръжение в армията. Откраднати бяха от две хранилища на Националната гвардия. Това не с нищо ново. Ирландската полиция е залавяла картечници M-60, които са стигнали до Ълстър по същия начин. Били са или откраднати, или закупени от някои продажни сержанти снабдители. Осъдихме няколко от тях миналата година. Армията възприе нова система за контрол над тези неща. Открита е само една ракета. Хората на ИРА опитали да свалят един хеликоптер на британската армия. Тук вестниците не писаха за случая, и то най-вече защото онези не улучили, и англичаните успяха да го потулят. Но както и да е — продължи Шоу, — ако се опитат да проведат истинска терористична акция тук, местните им източници на пари и оръжия вероятно доста ще пресъхнат. ИРА знае това, логично е и АОЪ да го знае.

— Добре — каза Джек. — Те никога не са действали тук, но Мъри ви е помолил да ме предупредите. Защо?

— Няма никакви основания. Ако не беше Дан, аз нямаше да бъда тук, но той е много опитен агент и искаше да сподели опасенията си с вас. Дори по-скоро това е застраховане, нещо като проверка на гумите на колата преди дълъг път.

— Тогава какво, по дяволите, ми разправяте? — сопна се Райън.

— АОЪ се потопиха — разбира се, това още нищо не означава. Странен е начинът, по който изчезнаха. Проведоха доста смела операция и — той щракна с пръсти — се скриха.

— Разузнаване — промърмори Джек.

— Какво искате да кажете? — попита Шоу.

— Станало е отново. Акцията, на която попречих в Лондон, беше организирана в резултат на много добра разузнавателна информация. И сега е така, нали? Преместването на Милър е било пазено в тайна, но лошите са пробили охраната, нали?

— Честно казано, не зная подробностите, но вие сякаш доста добре сте схванали ситуацията — съгласи се Шоу.

Джек взе един молив и започна да го върти с пръстите на лявата си ръка.

— Знаем ли с кого бихме си имали работа тук?

— Те са професионалисти. Това е в минус за англичаните и за ирландската полиция, разбира се, но е голямо предимство за вас.

— Как така? — попита Роби.

— Разногласието им е мистър Райън е повече или по-малко на лична основа. Предприемането на действия срещу него би било непрофесионално.

— С други думи — каза пилотът, — като казвате на Джек, че няма основания истински да се притеснява, вие залагате на „професионалното“ поведение на терористите.

— Може и така да се каже, майоре. Имаме дългогодишен опит в работата с такъв тип хора.

— Ъхъ. — Роби угаси пурата си. — В математиката това се нарича индуктивен метод. Заключение, направено, без да се изхожда от конкретни данни. В машиностроенето му викаме майтап.

— Майтап ли? — поклати глава Шоу.

— Маймунска тактика при предположенията. — Джексън се обърна и впери поглед в очите на човека от ФБР. — Както с повечето разузнавателни доклади — човек не може да разбере кой е добър и кой не, докато не стане твърде късно. Извинете ме, мистър Шоу, но се боя, че ние, операторите, невинаги сме възхитени от информацията на разузнавачите.

— Знаех, че идването ми тук ще е грешка — отбеляза Шоу. — Вижте, Дан ми каза по телефона, че не би трябвало да се очаква нещо необичайно. За два дни разгледах информацията, която имаме за онези, и наистина няма сериозни основания за притеснение. Той реагира инстинктивно. Всеки полицай добива този навик.

Роби кимна в знак на съгласие. Пилотите също се доверяват на инстинкта си, а и неговият инстинкт му подсказваше нещо.

— Е — облегна се Джек, — какво трябва да правя?

— Най-добрата защита срещу терористите — така обучават и в школите по охрана за бизнесмени — е да се избягват шаблоните. Отивайте на работа всеки ден по различни маршрути. Тръгвайте си по различно време. Когато се прибирате, поглеждайте в огледалото. Ако видите една и съща кола в продължение на няколко дни, запишете си номера й и ми се обадете. С радост ще я вкарам в компютъра. Няма да ме затрудни. Вероятно не е нищо сериозно, просто бъдете малко по-бдителен. Ако имаме късмет, след няколко дни ще можем да ви се обадим и да ви кажем да забравите всичко. Аз просто ви тревожа, без да е необходимо, но знаете златното правило, че е по-добре човек да бъде предпазлив, отколкото злочест.

— А ако получите информация с обратен смисъл? — попита Джек.

— Пет минути по-късно ще ви се обадя по телефона. Бюрото не харесва идеята тук да действат терористи. Полагаме дяволски сериозни усилия да предотвратим такива неща и досега успяваме.

— Успехите на късмет ли се дължат? — попита Роби.

— Не толкова, колкото си мислите — отговори Шоу. — Е, доктор Райън, наистина съжалявам, че ви разтревожих. Може би няма причини за тревога. Ето визитната ми картичка. Ако има нещо, с което можем да пи помогнем, не се притеснявайте, обадете ми се.

— Благодаря ви, мистър Шоу.

Джек взе картичката и проследи с поглед излизащия мъж. Мълча в продължение на няколко секунди. След това отвори бележника си с телефонните номера и набра 011-44-1-499-9000. Необходими бяха няколко секунди, за да се свърже с телефона отвъд океана.

— Американското посолство — отговориха му след първото позвъняване.

— Свържете ме е аташето по правните въпроси, ако обичате.

— Благодаря. Моля, почакайте. — Джек почака. Телефонистката се обади отново след петнадесет секунди. — Номерът не отговаря. Мистър Мъри си е у дома… не, извинете, ще бъде извън града до края на седмицата. Да му оставя някакво съобщение?

Джек се намръщи.

— Не, благодаря ви. Ще позвъня следващата седмица.

Роби наблюдаваше как приятелят му затваря телефона.

Джек барабанеше с пръсти по телефона и отново си припомни лицето на Шон Милър. „Той е на три хиляди мили разстояние. Джек“ — помисли си Райън и след миг въздъхна:

— Може би.

— А?

— Май никога не съм ти разправял за онзи, когото… хванах?

— Оня, когото освободиха ли? Когото видяхме по телевизията?

— Роб, виждал ли си някога… Как да го кажа? Виждал ли си някога човек, от когото автоматично изпитваш страх?

— Мисля, че те разбирам — каза Роби, за да избегне въпроса. Не знаеше как да му отговори. Като пилот много пъти беше изпитвал страх, по винаги разчиташе на знанията и опита си. Нямаше на света човек, от когото да се е боял.

— На процеса го погледнах и разбрах, че…

— Той е терорист и убива хора. Това би притеснило и мен. — Джексън стана и погледна през прозореца. — Господи! И ги наричат професионалисти! Аз съм професионалист. Имам свой начин на поведение, уча се, практикувам, придържам се към стандарти и принципи.

— Наистина ги бива в работата им — тихо каза Джек. — Затова са опасни. А пък тези от АОЪ са непредсказуеми. Това ми каза Дан Мъри. — Джексън се извърна от прозореца.

— Хайде да идем да видим един човек.

— Кого?

— Просто ела с мен, момче. — Когато искаше, Джексън можеше да бъде властен. Небрежно постави бялата фуражка на главата си.

Слязоха по стълбите и тръгнаха на изток, минаха покрай параклиса и масивната, подобна на затвор сграда на Банкрофт Хол. Райън харесваше всичко в района на спалните помещения на академията, с изключение на тази сграда. Предполагаше, че е необходимо всички курсанти да се почувстват като част от колектива, по Джек не би искал да живее по този начин, ако е студент. Минаващите покрай тях курсанти отдаваха чест на Роби, който наперено отговаряше на поздравите им и продължаваше да крачи мълчаливо, а Джек се опитваше да не изостава. Райън долавяше мислите, въртящи се из главата на пилота. Нужни им бяха пет минути, за да стигнат до новата пристройка от другата страна на улицата срещу къщата на семейство Холси.

Голямата страда от стъкло и мрамор контрастираше със сивата каменна стена на Банкрофт Хол. Военноморската академия на САЩ беше правителствен комплекс и следователно лишена от обичайните изисквания за добър архитектурен вкус. Влязоха на приземния етаж и се разминаха с група курсанти в анцузи за крос. Роби го поведе надолу по стълбите към мазето. Джек не беше идвал тук. Озоваха се в слабо осветен коридор, чиито бетонни стени водеха до задънен край. На Райън му се стори, че чува пукането на малокалибрен пистолет, и това се потвърди, когато отвориха тежката стоманена врата на новото пистолетно стрелбище на академията. Видяха фигурата на човек, застанал на централния коридор, който държеше в изопнатата си дясна ръка автоматичен пистолет 22-и калибър.

Старшина Ноуа Брекенридж беше типичен представител на сержантския състав във военноморските сили. Метър и деветдесет висок, единствените тлъстини в деветдесеткилограмовото му тяло се намираха в хотдозите, които ядеше за обяд в съседната сграда Дагрен Хол. Носеше риза с къси ръкави в цвят каки. Райън го беше виждал, но не го познаваше лично, въпреки че Брекенридж се ползваше с особен авторитет. За двадесет и осем години в морската пехота той беше ходил навсякъде, където може да отиде морски пехотинец, беше вършил всичко, което вършат морските пехотинци. Неговият иконостас с отличия се състоеше от пет равни реда, като най-отгоре се намираше Кръст на военноморските сили, който беше заслужил като снайперист във Виетнам, участващ в първа разузнавателна група. Под лентичките се намираха медалите му за добра стрелба „Стрелящата ютия“, най-незначителният от които беше със степен „Експерт“. Брекенридж беше известен с познанията си по оръжията. Всяка година ходеше на националния шампионат в Кемп Пери, Охайо, и на два пъти през миналите пет години беше спечелил Купата на президента за своето майсторство с автоматичен „Колт“ 45-и калибър. Обувките му бяха излъскани идеално и лъщяха така, че много трудно можеше да се определи цветът на кожата. Месинговите му декорации блестяха като неръждаема стомана и косата му беше толкова ниско подстригана, че сивите косми не можеха да бъдат забелязани без внимателно вглеждане. Беше започнал кариерата си като обикновен стрелец пехотинец, по-късно станал охрана в посолство и пехотинец на кораб. Учил се е да стреля в школата за снайперисти, бил е строеви инструктор в Парис Айлънд и офицерски инструктор в Куантико.

Когато подразделението от морски пехотинци в академията било увеличено, Брекенридж станал дивизионен старшина в Кемп Лежън и се говореше, че когато напусне Анаполис, ще завърши тридесетгодишния си път като армейски старшина и ще има канцелария в съседство с тази на коменданта. Присъствието му в Анаполис не беше случайно. Когато ходеше из района на спалните помещения, Брекенридж представляваше красноречиво и мълчаливо предизвикателство за всеки курсант, който все още се колебае относно кариерата си: „Дори и не мисли, че можеш да бъдеш морски пехотинец, ако не си в състояние да командваш мъж като този.“ Това беше предизвикателство, на което малко курсанти не отговаряха. Военноморската охрана, която подпомагаше цивилната, формално се командваше от един капитан. Всъщност, както често пъти ставаше в армията, капитанът беше проявил благоразумието да остави на Брекенридж тези неща. Традициите в армията не се предаваха от офицерите, а от сержантите.

Райън и Джексън видяха как старшината извади нов пистолет от някаква картонена кутия и пъхна в него пачка с патрони. Изстреля два куршума, а след това провери мишената през телескоп. Намръщен, извади малка отвертка от джоба на ризата си и коригира мерника. Още два изстрела, проверка, нова корекция. Сега пистолетът беше идеално настроен и той го върна в кутията.

— Как е, Патлак? — попита Роби.

— Добър ден, майоре — отговори с приятен глас Брекенридж. Акцентът му от южните краища на щата Мисисипи отекна по голия циментов под. — А вие как сте, сър?

— Не се оплаквам. Искам да те запозная с един човек — Джек Райън.

Стиснаха си ръце. За разлика от Скип Тайлър Брекенридж усещаше и контролираше силата си.

— Здравейте. Вие сте човекът, за когото писаха във вестниците. — Брекенридж разглеждаше Джек като новобранец.

— Точно така.

— Радвам се да се запознаем, сър. Познавам командира ви от Куантико.

Райън се засмя.

— И как е Синът на Конг?

— Сега Уили е пенсионер. Има магазин за спортни стоки в Роаноук. Спомня си за вас. Казва, че за колежанче сте били доста умен, и предполагам, че си спомняте повечето от нещата, на които ви е учил. — Брекенридж изгледа Джек със задоволство, сякаш действията на Райън представляваха ново доказателство, че всичко, което казват и вършат във военноморските сили, всичко, на което беше посветил живота си, наистина означава нещо. Той в никакъв случай не би се усъмнил в това, но подобни примери укрепваха вярата му в армията. — Ако вестниците не лъжат, вие сте постъпили точно както трябва, лейтенант.

— Е, не беше съвсем както трябва, старшина…

— Патлак — поправи го Брекенридж. — Всички ми викат Патлака.

— След като всичко свърши — продължи Райън, — аз треперех като бебешка дрънкулка.

Брекенридж се развесели.

— По дяволите, сър, та всички сме така. Важното е да се свърши работата. Какво става след това, няма никакво значение. Е, с какво мога да ви бъда полезен, господа? Искате ли да се поупражнявате в стрелба е малокалибрен пистолет?

Джексън обясни какво беше казал агентът от ФБР. Лицето на старшината помръкна и той стисна зъби. След миг тръсна глава.

— Притеснявате ли се? Не мога да кажа, че ви обвинявам за това, лейтенант. Терористи! — изръмжа той. — Терористът е един боклук с автомат. Само тона — добре въоръжен боклук. Не се иска много, за да застреляш някого в гърба или да изпотрепеш хората в чакалнята на някое летище. Е, лейтенант, вие ще искате нещо, с което да се защитавате, така ли? Може би и нещо за вкъщи.

— Не зная… но смятам, че сте човекът, който ми трябва. — Райън не беше мислил за нищо такова, но му стана ясно, че Роби го е сторил вместо него.

— Как се справяхте в Куантико?

— Издържах изпитите си с автоматичен пистолет 45-и калибър и с автомат M-16. Нищо вълнуващо, но получих квалификация.

— Сега занимавате ли се със стрелба, сър? — намръщено попита Брекенридж. Подобна квалификация не беше показателна за опитния стрелец.

— Обикновено застрелвам полагащите ми се диви патици и гъски. Но пропуснах този сезон — призна Джек.

— Убивате ли друг дивеч?

— През септември прекарах два хубави следобеда в стрелба по гълъби. Доста добре стрелям по птици, Патлак. Използвам 12-калиброва автоматична пушка „Ремингтън 1100“.

Брекенридж кимна.

— Добре е като начало. Такава пушка имате вкъщи. Нищо не може да се сравни с пушка със сачми от близко разстояние — освен огнехвъргачка, разбира се. — Старшината се усмихна. — Имате ли цев за елени? Не? Е, ще трябва да си купите. Тя е около петдесет сантиметра, е цилиндричен отвор и мерник като на бойна пушка. Пъхате пълнителя и можете да изстреляте пет куршума. Повечето хора ще ви посъветват да използвате куршуми за елени две нули, но аз харесвам повече номер четири. Имат повече сачми и далекобойността не се губи. Все още можете да улучите цел на седемдесет-осемдесет метра, а на вас не ви трябва повече. Важното е, че каквото и да ударите със сачма за елен, пада, и точка. — Той млъкна. — Всъщност мога да опитам да ви взема няколко патрона със стреловидни сачми.

— Какво е това? — попита Райън.

— Едни експериментални нещица, с които си играят в Куантико. Използват се от военната полиция, а може би и в посолствата. Вместо оловни сачми човек изстрелва шестдесетина стрелички около трети калибър — като малки копия. Трябва да видите какво правят тези дребосъци, за да повярвате. Направо е гадно. Така че това решава въпроса за сигурността на дома. Сега ще трябва да носите пистолет със себе си.

Райън се замисли. Това означава, че ще се наложи да си извади разрешително. Помисли си, че би могъл да подаде заявление за него в щатската полиция… или в някоя федерална агенция. Този въпрос вече беше започнал да тревожи съзнанието му.

— Може би — накрая каза той.

— Окей, нека направим малък експеримент. — Брекенридж влезе в канцеларията си. След минута се завърна с картонена кутия.

— Лейтенант, това тук е пистолет за стрелба по мишена 22-и калибър, монтиран на рамката на „Колт 45“. — Старшината му го подаде. Райън го пое, извади пълнителя и изтегли затвора, за да се убеди, че пистолетът наистина не е зареден. Брекенридж наблюдаваше и кимна одобрително. Джек беше обучен по техниката на безопасност на стрелбищата от баща си преди двадесет години. След това хвана оръжието в ръка и се прицели към мишената, за да привикне с усещането. Всеки пистолет се различава по малко. Този беше за стрелба по мишена, добре балансиран и с много хубав мерник.

— Чувствам го много добре — каза Райън. — Малко по-лек е от „Колт“.

— Това ще го направи по-тежък. — Брекенридж подаде зареден пълнител. — Тук има пет патрона. Поставете пълнителя в оръжието, по не вкарвайте патрон в цевта, докато не ви кажа, сър. — Старшината беше свикнал да заповядва на офицери и знаеше как да прави това учтиво. — Пристъпете на четвърти коридор. Отпуснете се. Помислете си, че сте в парка в един прекрасен ден, нали?

— Да. Така започна цялата тази каша — кисело отбеляза Райън.

Патлака отиде до електротаблото и изключи повечето от лампите в залата.

— Окей, лейтенант. Нека сега държим оръжието към мишената и насочено към пода. Вкарайте първия куршум в цевта и се отпуснете.

Джек издърпа затвора с лявата си ръка, след това го пусна и той се върна напред. Не се огледа. Помисли си, че трябва да се отпусне и да играе играта. Дочу щракването на запалка. Може би Роби палеше пура.

— Видях снимката на дъщеря ви във вестника, лейтенант. Тя е просто красавица.

— Благодаря, Патлак. И аз съм виждал една от дъщерите ти из академията. Красавица, но по-голяма. Чувам, че е сгодена за един курсант.

— Да, сър. Това е най-малката — каза Брекенридж с глас вече на баща, а не на морски пехотинец. — Последната от трите ми дъщери. Ще се жени на…

Райън почти подскочи от изненада, когато в краката му започнаха да експлодират бомбички. Понечи да се обърне, но Брекенридж му изкрещя:

— Ето, ето я мишената!

Една лампа светна и озари мишена на петдесетина метра с формата на силует. Някъде дълбоко в себе си Джек знаеше, че това е изпитание, но му беше все едно. Пистолетът се вдигна леко и сякаш сам се насочи към хартиената мишена. Той изпразни в нея всичките пет куршума за по-малко от три секунди. Все още в ушите му кънтеше шумът от изстрелите, когато с разтреперани ръце постави пистолета на масата.

— Господи, старшина! — Райън почти извика.

Включиха се и останалите лампи. Стаята смърдеше на барут и по пода бяха разхвърляни хартии от бомбичките. Джек видя, че Роби стои в безопасност до вратата, а Брекенридж се намираше зад него, готов да грабне ръката на Райън, в случай че се опита да направи някоя глупост.

— Освен всичко друго работя и като инструктор за градската полиция в Анаполис. Знаете ли колко трудно се симулира на стреса от бойна ситуация. Аз съм измислил този номер. Е, нека видим мишената. — Брекенридж натисна бутона и невидим електродвигател завъртя макарата за коридор 4.

— По дяволите! — изръмжа Райън, като видя мишената.

— Не е лошо — отсъди Брекенридж. — Имаме четири попадения в хартията. Две са в бялото, две в черното и две в гърдите. Вашата мишена е повалена, лейтенант, и е ранена лошо.

— Два куршума от общо пет — трябва да са били последните два. При тях се успокоих и оставих малко повече време.

— Забелязах — кимна Брекенридж. — Първият ви куршум беше насочен високо нагоре и вляво и пропусна мишената. Следващите два попаднаха тук и тук. Но последните два бяха точно където трябва. Не е зле, лейтенант.

— В Лондон се справих доста по-добре. — Не беше съвсем убеден в думите си. Двете дупки извън черния сектор му се присмиваха, а един куршум дори не беше намерил целта…

— В Лондон, ако телевизията е представила нещата вярно, сте имали една или две секунди, за да прецените нещата. Това време е важно, защото сте могли да премислите. Убиват толкова много полицаи, защото те не разполагат именно е това малко време, за да помислят, а убийците вече са го сторили. Секундата ви позволява да разберете какво става, да изберете целта си и да решите какво ще нравите. Аз ви накарах просто да преминете през всичките тези три етапа наведнъж. Първият ви куршум отиде встрани. Вторият и третият бяха по-добри, а последните два са толкова добри, че повалиха целта на земята. Не е зле, синко. Постигнахме резултата на един добре обучен полицай, но трябва да станете още по-добър.

— Какво искате да кажете?

— Задачата на полицая е да пази реда. Вашата е да останете жив, а то е малко по-лесно. Това е добрата страна. Лошата е, че онези няма да ви дадат две секунди за размисъл, освен ако вие не ги накарате или ако не сте истински късметлия. — Брекенридж покани двамата да го последват в канцеларията му. Старшината се строполи на евтиния въртящ се стол. И той като Джексън пушеше пури. Запали. Беше по-добра от пурите на Джексън, но и тя усмърдя стаята.

— Трябва да правите две неща. Първо: искам да ви виждам тук всеки ден и да изстрелвате по една кутия патрони 22-и калибър; става въпрос за всеки божи ден през месеца, лейтенант. Трябва да се научите да стреляте по-добре. Стрелбата е като голфа. Ако човек иска да го играе добре, трябва да го прави всеки ден. Вие трябва да се упражнявате и ви е нужен добър преподавател — усмихна се Патлака. — Това не е проблем. Аз ще ви стана. Второ: трябва да печелите време, ако лошите дойдат.

— От ФБР Му казаха да кара колата си като онези от посолството — обади се Джексън.

— Да, добре е като начало. Същото като във Виетнам — човек не работи по шаблон. А какво ще стане, ако се опитат да ви нападнат у дома?

— Много затънтено място е, Патлак — обади се Роби.

— Имате ли алармена инсталация? — попита Брекенридж.

— Не, по лесно мога да си поставя — отговори Райън.

— Не е лошо. Не знам каква е къщата ви, но ако можете да си извоювате няколко секунди време и ако вземете онази пушка, лейтенант, вие можете да ги накарате да мечтаят никога да не са ви навестявали или най-малкото да ги държите настрана, докато дойде полицията. Както ви казах, играта е: „Да останеш жив.“ А сега разкажете ми за семейството си!

— Жена ми е лекар и е бременна. Малката ми дъщеря… е, предполагам, че сте я видели по телевизията.

— Жена ви умее ли да стреля?

— Мисля, че никога през живота си не е докосвала пистолет.

— Водя и курс по безопасно боравене с огнестрелни оръжия за жени — част от работата ми с местната полиция.

Райън се зачуди как би реагирала Кати на всичко това. Реши да не го мисли сега.

— Според вас какъв пистолет трябва да взема?

— Ако наминете утре, ще ви пробвам с два модела. На вас преди всичко ви е нужно нещо, с което да се чувствате удобно. Не си купувайте „Магнум 44“. Самият аз харесвам автоматичните пистолети. Пружините поемат голяма част от отката, така че с тях по-лесно се свиква. Вие трябва да си вземете нещо, с което е приятно да се стреля, а не да ви бие по ръката и китката. Ако питате мен, аз харесвам „Колт 45“, но съм стрелял с такъв в продължение на двадесет и няколко години. — Брекенридж хвана ръката на Райън и я изви грубо. — Мисля, че ще започна да ви уча с 9-милиметров „Браунинг“. Ръката ви изглежда достатъчно голяма, за да може да го държи както трябва. Пълнителят му е с тринадесет патрона, но с вашата длан можете да го контролирате. И е безопасен. Щом имате дете, лейтенант, трябва да помислите и за безопасността.

— Няма проблеми. Ще го държа на място, където тя не може да стигне. Имаме голям гардероб и ще го съхранявам в него на два метра от земята. Мога ли тук да стрелям и с едрокалибрена пушка?

Старшината се засмя.

— Задната ни стена за спиране на куршумите е от бронирания корпус на тежковъоръжен крайцер. Основно стреляме с куршуми 22-и калибър, но охраната се упражнява с 45-и. Струва ми се, че доста добре познавате стрелбата с ловни пушки. Научите ли се да го правите и е пистолет, ще можете да стреляте с всякакво оръжие. Повярвайте ми, сър, от това си изкарвам хляба.

— Кога искате да идвам?

— Да кажем, към четири следобед.

Райън кимна.

— Добре.

— А за жена ви? Доведете я тук някоя събота. Ще седнем и ще поговорим за пистолети. Много жени просто се боят от шума. Пък и всичките тези глупости по телевизията. Най-малкото можем да я приучим да свикне със стрелбата. Казвате, че е лекар, значи трябва да е доста умна. По дяволите, може дори да й хареса. Ще се изненадате, като разберете колко много от момичетата, които съм обучавал, стават добри стрелци.

Райън поклати глава. Кати никога не се беше докосвала до пушката му и когато той я чистеше, извеждаше Сали от стаята. Джек не се беше замислял много върху това, но нямаше нищо против Сали да не му се пречка. Малките деца и огнестрелните оръжия не са удачна комбинация. Обикновено държеше своя „Ремингтън“ разглобен, а патроните криеше в мазето. Как ли щеше да реагира Кати, ако държи заредена пушка в къщата си?

„Ами ако започнеш да носиш пистолет? Как ще реагира на това? Ами ако онези искат да нападнат и тях?…“

— Зная за какво мислите, лейтенант — каза Брекенридж. — Хей, майорът каза, че според човека от ФБР нищо няма да се случи, нали?

— Да.

— Значи вие просто трябва да се застраховате?

— Каза и това — отговори Райън.

— Вижте, сър, разполагаме с разузнавателни доклади. Така е. Откакто онези рокери се вмъкнаха тук, получаваме данни от полицията и от ФБР, а и от някои други места — дори от бреговата охрана. Някои от техните хора идват тук, за да се обуча ват в стрелба. Заради наркотиците. Аз ще се ослушвам — увери го Брекенридж.

„Информация. Всичко е борба за информация. Човек трябва да знае какво става, ако иска да направи нещо.“ Джек се обърна и погледна към Джексън, докато вземаше решението, което се беше опитвал да избегне след завръщането си от Англия. Все още пазеше телефонния номер в канцеларията си.

— А какво ще стане, ако ви кажат, че онези рокери се връщат? — с усмивка попита Райън.

— Ще им се иска никога да не са си го помисляли — сериозно отговори старшината. — Това с територия на Американските военноморски сили, охранявана от морската пехота на САЩ.

„Така се казва и онази мелодия“ — помисли си Райън.

— Е, благодаря ти, Патлак. Няма да ти се пречкам повече.

Брекенридж ги изпрати до вратата.

— Утре в шестнадесет часа, лейтенант. А вие, майор Джексън?

— Предпочитам ракетите и оръдията, Патлак. По-безопасно е. Довиждане.

— Довиждане, сър.

Роби отиде с Джек до канцеларията му. Щяха да пропуснат ежедневното си питие. Джексън трябваше да напазарува някои неща на път за вкъщи. След като приятелят му си тръгна, Джек гледа телефона си в продължение на няколко минути. Въпреки желанието си да се добере до информация за АОЪ, беше избягвал това обаждане. Но вече не ставаше дума само за любопитство. Райън отвори бележника с телефонните номера и обърна на буква Г. Можеше да се свърже директно. Пръстите му с нежелание натискаха всеки бутон.

— Мисис Къмингс на телефона — отговори един глас след първото иззвъняване. Джек пое дълбоко дъх.

— Здравей, Нанси, обажда се доктор Райън. Шефът там ли е?

— Ще проверя. Можете ли да почакате за момент?

— Да.

Телефонът им нямаше музикална пауза и Райън чуваше само приглушеното пращене в слушалката. „Дали не греша?“ — питаше се той. Не знаеше.

— Джек? — обади се познат глас.

— Здравейте, адмирале.

— Как е семейството?

— Благодаря, добре, сър.

— Отминаха ли всичките вълнения?

— Да, сър.

— Разбрах, че жена ти очаква бебе. Честито.

„И как разбрахте това, адмирале?“ — помисли си Райън. Не беше нужно да пита. Директорът на разузнаването трябваше да знае всичко и имаше най-малко един милион начина да разбере това.

— Благодаря ви, сър.

— Е, с какво мога да ти бъда полезен?

— Адмирале, аз… — Джек се поколеба. — Искам да разгледам материали за онези от АОЪ.

— Да, очаквах това. На бюрото ми има доклад на групата за борба с тероризма към ФБР, а напоследък координираме дейностите си и със Специалните сили на Англия. Ще се радвам да те видя тук, Джек. Може би дори за по-дълго. Мислил ли си върху нашето предложение след разговора ни? — невинно попита Гриър.

— Да, сър, мислих, но… е, зает съм до края на учебната година. — Джек се опитваше да печели време. Не желаеше да отговаря на този въпрос. Ако се наложеше, щеше да отговори отрицателно, а е това унищожаваше шанса си да проникне в Ленгли.

— Разбирам. Не бързай. Кога искаш да наминеш?

„Защо ме улесняваш толкова?“

— Мога ли да дойда утре сутрин? Първият ми час започва чак в два следобед.

— Няма проблеми. Ще те очакват на главния вход в осем сутринта. До утре.

— Довиждане, сър. — Джек затвори телефона.

„Е, оказа се лесно. Твърде лесно. Какво ли е намислил?“ Отхвърли тази мисъл. Искаше да види с какво разполага ЦРУ. Може да имат материали, които ФБР не притежават; или най-малкото щеше да събере повече данни.

Въпреки всичко пътуването до дома му беше изпълнено с тревоги. Джек гледаше в огледалото си за обратно виждане, защото си спомни, че напусна академията по обичайния път. Най-неприятното беше, че наистина виждаше познати коли — проблемът за пътуването до работа всеки ден по едно и също време. Разпозна най-малко двадесетина коли. Видя дамата, която караше своя форд „Камаро Z-28“. Може би беше секретарка, твърде добре се обличаше. След това и онзи млад адвокат с беемвето — Райън смяташе, че по колата можеше да се съди, че е адвокат. Питаше се, как е определил какви са хората, с които пътува по едно и също време? „Ами ако се появи нова кола? — помисли си той. — Ще познаеш ли кой е терорист?“ Нямаше да може, знаеше го. Милър, независимо от заплахата, изписана на лицето му, би изглеждал съвсем обикновен, ако си сложи вратовръзка и сако: просто държавен служител, пробиващ си път по шосе 2 към Анаполис.

— Параноя, всичко това е параноя — измърмори Райън. Още малко, и ще започне да проверява задната седалка, преди да се качи в колата, за да види дали някой не се крие там е пистолет и примка, както е по телевизията! Чудеше се дали всичко това не е едно глупаво, налудничаво губене на време. Ами ако Дан Мъри само си внушава или просто е решил да бъде предпазлив? Вероятно бюрото учеше хората си да внимават с такива неща. Дали беше необходимо да стряска Кати? Ами ако няма нищо?

„Ами ако има?“

„Затова утре отивам в Ленгли“ — каза си Райън.

Изпратиха Сали да си легне в осем и половина, облечена в памучната нощница със заека, и е чорапи, за да й е топло през нощта. Джек смяташе, че е вече голяма за такива неща, но жена му настояваше, защото тя имаше навик нощем да изритва завивките на пода.

— Как мина денят ти? — попита жена му.

— Курсантите ми връчиха медал — отговори той и й разказа. Накрая извади Ордена на Пурпурната мишена от куфара си. Кати се развесели, но усмивката й угасна, когато чу за посещението на Шоу от ФБР. Джек внимаваше да не се изпусне.

— Значи той смята, че няма да има проблеми? — обнадеждена запита тя.

— Не можем обаче да го пренебрегнем.

Кати се извърна за момент. Не знаеше какво да мисли при тази нова информация.

„Разбира се — помисли си съпругът й, — аз също не зная.“

— Какво ще правим? — попита накрая тя.

— Най-напред ще се обадя до фирма за алармени инсталации, за да монтират една в къщата. Освен това вече сглобих пушката и е заредена…

— Не, Джек, не в тази къща, не, когато Сали е тук — прекъсна го Кати.

— Пушката се намира на горния рафт на гардероба ми. Заредена е, по в цевта няма патрон. Тя не може да стигне до нея дори и да се качи на стол. Пушката ще си остане заредена, Кати. Ще започна да се упражнявам с нея, а може да си взема и пистолет. И… — Той се поколеба. — Искам и ти да започнеш да стреляш.

— Не, Джек. Аз съм лекар. Не използвам оръжие.

— То не хапе — търпеливо каза Джек. — Просто искам да се запознаеш с един човек, който учи жени да стрелят. Само се запознай с него.

— Не. — Кати беше категорична. Джек пое дълбоко дъх. Ще бъде нужен сигурно час, за да я убеди. Обикновено толкова време му беше необходимо, за да я накара да преодолее предубежденията си. Проблемът беше там, че той не искаше да прекара цял час в разговори на тази тема.

— Значи утре ще се обадиш на фирмата за алармени инсталации? — попита тя.

— Трябва да ида на едно място.

— Къде? Имаш часове чак следобед.

Райън пое дълбоко дъх.

— Отивам до Ленгли.

— Какво има в Ленгли?

— ЦРУ — кратко отговори Райън.

— Какво?

— Помниш ли онова лято, когато ми платиха за консултации от корпорация „Майтър“?

— Да.

— Цялата работа се проведе в централата на ЦРУ.

— Но в Англия каза, че никога не си…

— Чековете дойдоха от „Майтър“. Но работех в ЦРУ.

— Ти си излъгал? — Кати беше поразена. — В съда ти си излъгал?

— Не. Казах, че никога не съм бил служител на ЦРУ, и това е вярно.

— Но не си ми го казвал никога.

— Не беше необходимо — отговори Джек. „Знаех си, че не постъпих правилно…“

— Аз съм ти жена, по дяволите! Какво прави там?

— Участвах в академична група. През няколко години викат външни хора, за да разгледат някои данни. Просто проверка на хората, които работят там. Не съм шпионин или нещо такова. Цялата работа вършех на малко бюро в малка стая на третия етаж. Написах доклад и това беше всичко. — Нямаше смисъл да й обяснява останалото.

— За какво ставаше дума в доклада?

— Това не мога да ти кажа.

— Джек! — Тя беше истински разгневена.

— Виж какво, мила. Подписах споразумение, че никога няма да обсъждам това с хора, които не притежават съответното разрешително. Кати, дал съм думата си. — Това я поуспокои. Знаеше, че съпругът й държи на думата си. Едно от качествата му, заради които го обичаше. Разбира се, подразни се, че сега той използва това за защита, но знаеше, че тази стена не може да се разруши. Опита друго.

— И защо се връщаш там?

— Искам да разгледам информацията, с която разполагат. Можеш да се досетиш за какво става дума.

— Предполагам, за онези хора от АОЪ.

— Е, в момента не ме притесняват китайците.

— Ти наистина ли си притеснен? — Най-сетне и тя започваше да се тревожи.

— Да.

— Но защо? Нали спомена, че от ФБР са казали, че те не са…

— Не зная! По дяволите! Знам. Онова копеле Милър — оня, дето го съдиха. Той иска да ме убие. — Райън погледна към пода. За първи път беше казал това на глас.

— Откъде знаеш това?

— Видях лицето му, Кати. Видях го и ме е страх. И не само за мен.

— Но Сали и аз…

— Наистина ли мислиш, че това би го спряло? — сопна се Райън. — Тези мръсници убиват хора, които не познават. Правят го почти за развлечение. Искат светът да стане такъв, какъвто им харесва, и хич не ги е грижа кой стои на пътя им. Просто им е все едно.

— А защо трябва да ходиш в ЦРУ? Те могат ли да те предпазят? Искам да кажа, нас…

— Опитвам се да разбера какво представляват онези.

— Но ФБР нали знае?

— Искам сам да видя информацията. Справих се много добре, когато работих там — обясни Джек. — Дори ме поканиха да… е, да започна постоянна работа там. Отказах им.

— Никога не си ми казвал тези неща — нацупи се Кати.

— Сега знаеш. — Джек продължи да говори още няколко минути и обясни какво му е казал Шоу. Кати трябва да внимава, когато отива с колата на работа и когато се връща. Най-после тя отново започнала се усмихва. Караше едно шестцилиндрово порше 911 — истинска бомба. Съпругът й винаги се чудеше как не я глобяват за превишена скорост. Може би защото външният й вид беше приятен за окото, а и вероятно винаги показваше картата си от болницата „Хопкинс“ и обясняваше, че бърза за спешна операция. Както и да е, тя караше кола, която можеше да вдига повече от 195 километра в час и имаше маневреността на заек. Карала е поршета от шестнадесетия си рожден ден и Джек признаваше, че тя знае как да накара малката кола да литне по тесните провинциални пътища — достатъчно бързо, за да го принуди да се държи здраво. Райън си помисли, че вероятно това с по-добра защита, отколкото да носи пистолет.

— Значи смяташ, че няма да забравиш да правиш това нещо?

— Наистина ли трябва?

— Съжалявам, че натиках всички ни в тази бъркотия. Не съм знаел, изобщо не съм знаел, че може да стане така. Може би просто трябваше да не се намесвам.

Кати прокара ръка по врата му.

— Вече не можеш да промениш нищо. Може би грешиш. Както сам каза, може би просто всичко е параноя.

— Да.

[1] Хорацио, виконт Нелсън (1758–1805), английски адмирал, разбил при устието на Нил Наполеоновата флота. — Б.пр. ↑

[2] Semper ftdelis — винаги верен (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Числото Max — отношението на скоростта на самолет спрямо скоростта на звука. 1 max се равнява на скоростта на звука. — Б.пр. ↑

12.

ЗАВРЪЩАНЕ ВКЪЩИ

Райън излезе от дома си много преди седем часа. Най-напред отиде до щатско шосе 50 и се отправи на запад към град Колумбия[1]. На пътя имаше много коли. Както обикновено хората пътуваха към работните си места във федералните агенции, които бяха превърнали района на град Колумбия от красиво парче земя в псевдоград от транзитни жители. Отклони се по междущатско шосе 495 — това беше и околовръстният път на града — и се отправи на север, където движението беше още по-натоварено. По радиото съобщиха за задръствания по този маршрут, забелязани от хеликоптера на радиостанцията. Ужасно приятно е да знае човек защо колите се движат с двадесет и пет километра в час по път, проектиран за сто и двадесет.

Чудеше се дали Кати постъпва така, както я бяха посъветвали. Но тя нямаше голям избор — пътищата до Балтимор не бяха много. Детската градина на Сали се намираше на шосето за Ричи и това изключваше възможността за използване на алтернативния пряк път. От друга страна, шосето за Ричи винаги беше натоварено и колите се движеха бързо, следователно там щеше да бъде трудно да я пресрещнат. В Балтимор имаше богат избор от маршрути до болницата „Хопкинс“ и тя обеща да ги сменя. Райън се загледа в колите пред себе си и изруга наум. Независимо от това, което беше казал на Кати, той не се тревожеше много за семейството си. Беше попречил на терористите и ако наистина търсеха лично отмъщение, той щеше да бъде единствената цел. Може би. Най-после прекоси река Потомак и се качи на магистралата „Джордж Вашингтон“. Петнадесет минути по-късно се отби по отклонението за ЦРУ.

Спря колата си на портала. Униформеният офицер от охраната дойде и го попита за името, въпреки че вече беше проверил номера на колата му в списък на компютърна хартия в папката си. Райън подаде шофьорската си книжка на постовия, който внимателно свери снимката е лицето на Джек, преди да му даде пропуск.

— Сър, за да стигнете паркинга за посетители, тръгнете наляво, а след това на втората пресечка свийте вдясно.

— Благодаря, бил съм тук и преди.

— Много добре, сър. — Постовият му махна да влиза.

Дърветата бяха оголели. Сградата на ЦРУ се намираше зад първата редица хълмове над долината на река Потомак, на място, където някога се е издигала буйна гора. Повечето от дърветата бяха оставени, за да закриват сградата. Джек пое по първата пряка вляво и тръгна нагоре по стръмния виещ се път. Паркингът за посетители също беше охраняван от постови — този път някаква жена му посочи празно място и провери Райън, преди да го насочи към главния вход с навеса. Вдясно от него се намираше „Мехура“ — оформена като иглу зала, свързана със сградата чрез тунел. Там беше чел лекция за стратегията на военноморските сили. Издигащата се пред него сграда на ЦРУ представляваше седеметажно здание от бял камък или може би предварително напрегнат стоманобетон. Никога не се беше интересувал. Още с влизането атмосферата на шпионската централа го порази като удар с палка. Видя осем офицери от охраната, всички в цивилно облекло, саката им разкопчани, сякаш имаха пистолети под тях. Всъщност носеха радиоапарати, но Джек беше сигурен, че хората е пистолетите се намираха само на няколко крачки оттук. По стените имаше камери, свързани с някоя централна зала за наблюдение — Райън не знаеше къде е, защото познаваше само пътя до бившата му малка канцелария, оттам до тоалетната и до кафенето. Няколко пъти се беше качвал и на последния етаж, но винаги с придружител, тъй като нямаше това право.

— Доктор Райън? — Един мъж се приближи към него. Изглеждаше му познат, по Джек не можеше да свърже с име това лице. — Аз съм Марти Кантор. Работя горе.

Спомни си кой е човекът, докато се ръкуваха. Кантор беше заместникът на адмирал Гриър и приличаше на начинаещ студент от университета в Йейл. Той подаде пропуск на Джек.

— Не трябва ли да минавам през стаята за посетители? — посочи наляво Райън.

— Погрижили сме се за всичко. Можете да ме последвате. Кантор го заведе до първия пост. Хвана пропуска, закачен на верижка около врата му, и го пъхна в един процеп. Малка врата с оранжеви и жълти линии, подобна на онези по платените паркинги, се затвори и отново се отвори, когато Райън пъхна своята карта в процепа. Компютърът в мазето е проверил електронния код на пропуска и с пропуснал Райън в сградата. Вратата се затвори. Джек вече се чувствайте неловко. „Точно както и преди — помисли си той. — Като затвор. Не, затворническата охрана е нищо в сравнение с тази.“ Имаше нещо в сградата, от което моментално го обземаше страх.

Джек преметна пропуска на врата си. Огледа го бързо. На него имаше цветна снимка, направена миналата година, и номер, по без имена. На пропуските за ЦРУ нямаше имена. Кантор го поведе бързо надясно, след това наляво към асансьорите. Райън забеляза барчето, където можеше да си купи кока-кола и бисквита „Сникърс“. В нея работеха слепи хора — още едно странно и злокобно нещо в ЦРУ. Предположи, че слепите представляват по-малък риск за сигурността, въпреки че се чудеше как идват с колите си на работа всеки божи ден. Сградата беше изненадващо занемарена — плочките по попа никога не бяха добре излъскани, стените имаха мърлявобежов оттенък, а украсата по тях беше второ качество. Много хора оставаха изненадани от това, че управлението харчи съвсем малко пари за външен блясък, подчертаващ важността му. Миналото лято Джек беше научил, че работещите тук изпитваха перверзна гордост от запуснатостта на това място.

Около тях всички хора бързаха усамотено. Движеха се изключително пъргаво и затова по ъглите имаше огледала с формата на тасове на кола, за да предупреждават за възможен сблъсък с някой колега шпионин… или да подсещат, че някой може би се крие и подслушва там.

„Защо дойдох тук?“

Джек се отърси от тази мисъл, когато влезе в асансьора. Кантор натисна бутона за седмия етаж. След минута вратата се отвори и те се озоваха в занемарен коридор. Сега Райън си спомни пътя. Кантор зави наляво, след това надясно. Райън наблюдаваше хората, щъкащи наоколо със скорост, която би впечатлила всеки вербовчик за олимпийския отбор по спортно ходене. Усмихна се на всичко това, но забеляза, че никой от другите не го правеше. Сериозно място беше това Централно разузнавателно управление.

Стаите на директорите в ЦРУ се намираха в отделен коридор, успореден на главния, който беше застлан с килим и водеше към канцеларии с източно изложение. Както навсякъде и тук имаше хора, които просто стояха и наблюдаваха. Погледнаха Райън и пропуска му, но не реагираха, което за него беше добре. Кантор го заведе до съответната врата и я отвори.

Адмирал Джеймс Гриър, в цивилни дрехи както обикновено, облегнат в кожения си въртящ се стол с висока облегалка, се беше зачел в някаква папка и сърбаше кафе. Райън никога не го беше виждал по друг начин. Той беше към шестдесет и пет годишен висок мъж с аристократичен вид. Гласът му можеше да бъде учтив или рязък в зависимост от желанието му. Говореше с акцент от Мейн и въпреки цялата си изтънченост Райън знаеше, че той не е аристократ по произход. Беше фермерски син, извоювал мястото си във военноморската академия, след това прекарал четиридесет години в униформа, първоначално като офицер на подводница, а след това като специалист по разузнаването на пълен щат. Гриър беше един от най-умните хора, които Райън познаваше. Владееше много трикове. Беше убеден, че този белокос възрастен джентълмен може да чете мисли. Разбира се, това може би с изискване за длъжността заместник-директор по разузнаването на ЦРУ. Всички данни, събирани от шпиони и спътници и бог знае още как, минаваха през неговото бюро. Ако Гриър не знаеше нещо, то това нещо не си заслужаваше да се знае.

— Здравейте, доктор Райън. — Адмиралът стана и се приближи. — Виждам, че идвате точно навреме.

— Да, сър. Припомних си колко неприятно беше пътуването през лятото.

Без да го молят. Марти Кантор наля кафе на всички и седнаха на столовете около ниската маса. Джек си спомни едно от добрите качества на Гриър — той винаги имаше хубаво кафе.

— Как е ръката, синко? — попита адмиралът.

— Почти съм здрав, сър. Но мога да ви кажа кога ще вали. И това щяло да изчезне, но е като артрит.

— А как е семейството?

„Този не пропуска нито един от триковете си“ — помисли си Джек. Но и Джек имаше свой трик.

— Малко е напрегнато в момента, сър. Снощи съобщих новината на Кати. Тя не е очарована, пък и аз не съм. „Хайде да се хващаме за работа, адмирале.“

— Е, какво можем да направим за теб? — От приятен възрастен джентълмен Гриър се превърна в професионален офицер от разузнаването.

— Сър, зная, че искам много от вас, но бих искал да видя с какво разполага управлението за тези от АОЪ.

— Не е много — изсумтя Кантор. — Тези хора крият следите си като истински професионалисти. Някой им дава доста големи суми пари — разбира се, това е предположение, но трябва да е така.

— Вие откъде получавате данните си? Кантор погледна към Гриър, който му кимна.

— Докторе, преди да продължим, трябва да поговорим за засекретяването.

— Да. Какво трябва да подпиша? — смирено запита Джек.

— За това ще се погрижим, преди да си тръгнете. Ще ви покажем всичко, с което разполагаме. Но трябва да знаете, че материалите са класифицирани с код „СР“.

— Е, това не ме изненадва — въздъхна Райън. Код „Специално разузнаване“ беше ниво на секретност, по-високо и от „Строго секретно“. Хората трябваше да получават индивидуално разрешително да видят такава информация и това се указваше със специална кодова дума. Дори самата кодова дума беше тайна. Райън само два пъти беше виждал толкова деликатни данни. „Но как така ще ми дадат всичката тази информация — помисли си той, като гледаше Кантор. — Гриър трябва наистина да ме иска на работа тук, след като ми отваря врата като тази.“

— Та както казах, откъде получавате информацията си?

— Малко от англичаните — всъщност от ИРА чрез англичаните. Някои нови неща от италианците…

— Италианците? — За момент Райън беше изненадан, но след това осъзна какъв е намекът. — Е, да, те имат доста хора в страната на пясъчните дюни, нали?

— Един от тях е разпознал твоя приятел Шон Милър предишната седмица. Слизал е от кораб, който съвсем като по чудо е бил в Ламанша на Коледа — каза Гриър.

— Но не знаем къде е той сега?

— Тръгнал е на юг с неизвестен брой съмишленици — усмихна се Кантор. — Разбира се, цялата страна се намира южно от Средиземно море, така че това не ни помага много.

— ФБР имат всичко, което и ние. А също и англичаните — каза Гриър. — Не е много, по сме оставили една група хора да се занимават.

— Благодаря ви, че ми давате възможност да видя тези неща, адмирале.

— Не правим това с благотворителна цел, доктор Райън — изтъкна адмиралът. — Надявам се, че ще можете да намерите полезни за вас неща. Но те не са безплатни. Ако желаете да започнете да работите за нас, към края на деня ще станете служител на управлението. Можем дори да ви уредим разрешително за притежаване на оръжие от федералните власти.

— Вие как разбрахте…

— Такава ми е работата, синко. — Възрастният човек му се усмихна. Райън изобщо не смяташе, че ситуацията е смешна, но призна, че адмиралът го бис по точки.

— Кога мога да започна?

— Какъв е графикът ти?

— Ще го променя — предпазливо каза Джек. — Мога да идвам във вторник сутринта и предполагам, че ще работя по един цял ден в седмицата и два дни до половината. Сутрин. Повечето от часовете ми са следобед. Семестриалната ваканция наближава и тогава мога да дойда за цяла седмица.

— Много добре. Можете да уточните подробностите с Марти. Радвам се, че си при нас, Джек.

Джек се ръкува още веднъж с него.

— Благодаря ви, сър.

Гриър изчака вратата да се затвори, преди да се върне на бюрото си. Почака няколко секунди, за да позволи на Кантор и Райън да завият зад ъгъла, а след това излезе и отиде в канцеларията на директора на ЦРУ, която се намираше в ъгъла.

— Е? — попита съдията Артър Мур.

— Вече е наш — докладва Гриър.

— Какво става с разследванията около него?

— Чист е. При сделките на борсата преди няколко години с бил малко по-ловък, но, по дяволите, трябвало с да бъде точно такъв.

— Нищо незаконно? — попита съдията Мур. ЦРУ не се нуждаеше от хора, които може да бъдат разследвани от комисията за ценните книжа и борсите. Гриър поклати глава.

— Не. Просто с действал много умно.

— Чудесно. Но не трябва да получава никаква друга информация, освен онази за терористите, докато не свършат процедурите по разследването му.

— Добре, Артър.

— И моите заместник-директори не са хора, които се занимават с вербуване — изтъкна директорът.

— Трудно ти е да понесеш всичко това. Нима бутилка уиски се отразява толкова зле на банковата ти сметка?

Съдията се засмя. Гриър се беше хванал на този бас в деня, когато Милър беше измъкнат от полицейската охрана. Мур не обичаше да губи — преди да стане юрист, беше работил като съдебен адвокат, но се радваше, че заместник-директорът му усеща нещата.

— Наредил съм на Кантор да му извади разрешително за пистолет — добави Гриър.

— Сигурен ли си, че това е добра идея?

— Мисля, че да.

— Значи е решено? — тихо попита Милър.

О’Донъл погледна към по-младия мъж. Той знаеше защо беше съставен планът и го смяташе за добър и ефективен. Именно в дързостта му се криеше неговото великолепие. Но Шон беше допуснал лични чувства да повлияят на преценките му. Това не беше много добре.

Обърна се към прозореца. Френската провинция на девет хиляди метра под самолета беше тъмна. Всичките онези мирни хора спят по домовете си спокойни и сигурни. Летяха с късен, почти празен самолет. Стюардесата спеше няколко реда по-назад и наоколо нямаше никой, който да чуе какво си говорят. Виенето на реактивните двигатели би обезвредило всякакви подслушващи устройства, а и те много внимателно прикриха следите си. Първият им полет беше до Букурещ, след това до Прага, Париж, а сега летяха към дома си в Ирландия. Имаха само френски входни визи. О’Донъл беше дотам предпазлив, че дори си водеше записки от фиктивните делови срещи във Франция. Сигурен беше, че ще минат през митницата без проблеми. Беше късно, а и чиновниците от службата за паспортни проверки трябваше да си тръгват от работа след кацането на този самолет.

Шон имаше съвсем нов паспорт, разбира се, с печати само от последното летище. Очите му сега бяха кафяви, защото си беше поставил някакви контактни лещи, косата му беше с различен цвят, сресана по нов начин, добре оформената му брада напълно променяше формата на лицето му. Шон мразеше брадата, защото го сърбеше. О’Донъл се усмихна с лице към тъмнината навън. Е, ще трябва да свикне с това.

Шон не каза нищо. Облегна се и се престори, че чете списанието, което намери в джоба на седалката. Преструваше се, че е спокоен, и това радваше шефа му. Младежът беше преминал с хъс опреснителния курс на обучение — свали излишното тегло, запозна се с оръжията, разговаряше с офицери от разузнаването на други светлокожи нации и слушаше коментарите им за провалилата се операция в Лондон. Тези „приятели“ бяха изключили фактора късмет и изтъкваха, че е била необходима още една кола, за да се осигури успех. Шон прояви учтивост — през цялото време мълча и слуша. А сега чакаше решението за предложената от него операция. Вероятно младежът беше научил някои неща в оня английски затвор.

„Да.“

Райън подписа формуляра, с което потвърди получаването на количката с информация. Отново се намираше в малката си канцеларийка, в която беше работил миналото лято. Стаята, без прозорци, с размерите на гардероб, се намираше на третия етаж и главната сграда на ЦРУ. Бюрото беше от най-малките, които се произвеждаха за канцеларии — направено в работилницата на някой федерален затвор, а въртящият се стол — евтин. Шикозна обстановка според разбиранията на ЦРУ.

Куриерът натрупа документите в края на бюрото на Райън и изтика количката от стаята. Джек започна работа. Свали капака от стиропорната чаша с кафе, купено от барчето зад ъгъла, изсипа цялото пакетче сметана и две пликчета захар и ги разбърка с молива, както обикновено. Този негов навик жена му ненавиждаше.

Купчината беше висока около двадесет сантиметра. Папките се намираха в големи пликове и на всеки от тях беше отпечатан код от букви и цифри. Папките, които извади от най-горния плик, имаха червена лента, за да се знае, че съдържат важни документи — означенията бяха направени така, че да бъдат забелязвани, да изпъкват. Папки като тази трябваше да бъдат заключвани в сигурни сейфове всяка вечер, да не остават по бюрата, където някой може да ги види. Листата във всяка папка бяха номерирани и прикачени с щипки. Корицата на първата папка носеше кодовата си дума, ясно напечатана върху хартиен етикет: ВЯРНОСТ. Райън знаеше, че кодовите думи се даваха произволно от компютър, и се чудеше колко подобни имена и папки има тук и дали речникът на английския език в паметта на компютъра е сериозно изчерпан поради елиминирането на думи за хилядите секретни папки, които се намираха в шкафовете по цялата сграда. Поколеба се за момент, преди да я отвори, сякаш, ако направеше това, окончателно ще се обрече на ЦРУ, сякаш първата стъпка още не беше направена…

„Достатъчно“ — каза си той и отвори папката. Това беше първият официален доклад за АОЪ отпреди година.

На етикета пишеше: „Армията за освобождение на Ълстър — Генезис на една аномалия“

Аномалия. Райън си припомни, че Мъри беше използвал точно тази дума. В първия параграф на доклада се казваше с обезоръжаваща искреност, че информацията, съдържаща се в следващите тридесет страници, е по-скоро разсъждение, отколкото факт, базирана е главно на данни, получени от осъдени членове на ИРА — най-вече от това, което са отрекли. „Това не беше наша операция“ — бяха отговорили някои от тях, заловени за нещо друго. Райън се намръщи. Това не можеше да се смята за най-надеждна информация. Но двамата автори на доклада бяха свършили прекрасна работа с препратките в текста. Най-невероятната история, дочута от четири различни източника, се променяше в нещо друго. Това беше абсолютно вярно, особено като се има предвид, че хората в ИРА бяха професионалисти. Джек знаеше от миналогодишните си изследвания, че Извънредното крило на ИРА е отлично организирано. То беше като всяка разузнавателна служба. С изключение на шепа хора на върха задачите за всяка конкретна акция се разпределяха по отдели: знаеха се само от хората, които наистина трябваше да ги знаят. Това беше принцип във всяка разузнавателна агенция.

„Следователно, ако подробностите на една операция са известни на всички — пишеше в доклада, — това се дължи само на факта, че операцията не е на ИРА. В противен случай те не биха знаели и говорили за подробностите дори и помежду си.“ Според Джек тази логика беше извратена, но въпреки това доста убедителна. Дотук се поддържаше мнението, че операциите на основния съперник на ИРА, по-лошо организираната Ирландска национална армия, бандата, убила лорд Маунтбатън, многократно биваха идентифицирани точно по този начин. Съперничеството между ИРА и ИНА доста често беше ставало жестоко, въпреки че последната с липсата на вътрешна сплотеност и аматьорската си организация далеч не беше толкова ефективна.

Само година беше изминала, откакто АОЪ се появи от сенките и укрепна. През първата година от работата им англичаните смятаха, че са група за специални действия на ИРА, техен щурмови отряд, но тази теория се беше разбила, когато един заловен член на ИРА възмутено беше отрекъл съучастие в убийство, организирано от АОЪ. След това авторите на доклада изследваха операции, за които се смяташе, че са организирани от АОЪ. Изтъкваха се някои повтарящи се особености. Това бяха съвсем истински операции. При тях средната цифра на участниците беше по-голяма, отколкото при операциите на ИРА.

„Това е интересно…“ Райън излезе от стаята и тръгна надолу по коридора към барчето, откъдето си купи пакет цигари. След по-малко от минута отново стоеше пред канцеларията си и се занимаваше с цифровата ключалка на вратата.

„Повече хора в една операция.“ Райън запали една от цигарите с ниско съдържание на никотин. Това беше нарушение на обикновените процедури за сигурността. Колкото повече хора участват в една операция, толкова по-голям е рискът тя да бъде провалена. Какво означаваше това? Райън изследва три различни операции, като търсеше нови повтарящи се неща.

След десет минути всичко му се изясни. АОЪ беше военна организация в по-голяма степен, отколкото ИРА. За разлика от малките, независими групи, типични за терористите по градовете, АОЪ се организираше според класическите военни изисквания. ИРА най-често разчиташе на един убиец и по-рядко на групи за специално действие. Райън знаеше за много случаи, при които „определен“ убиец — термин, популярен в ЦРУ през последната година — притежаваше специална пушка и лежеше в засада като ловец на елени, често по няколко денонощия, за да порази конкретна цел. Но АОЪ беше различна. Те не нападаха отделни хора. Изглежда, разчитаха на разузнавателен и на нападателен отряд, които действаха в тясно сътрудничество. „Но наблягаме на думата «изглежда»“ — прочете Райън и от това му стана ясно, че заключението е изведено от оскъдна информация. Когато правеха нещо, обикновено се измъкваха чисти. Всичко опира до планиране и средства.

„Класически военни изисквания.“ Това означава, че АОЪ се доверява на своите хора и не се съмнява в сигурността си. Джек започна да си води записки. Същинските факти в доклада бяха малко — той преброи шест, — но анализът беше интересен. АОЪ проявяваше страхотен професионализъм при планирането и изпълнението на операции, много по-висок от този на ИРА, която също беше достатъчно опитна. Вместо ограничен брой наистина умни оперативни бойци, изглежда, всички в малката организация боравеха еднакво добре с оръжието. Това беше учудващо.

„Военно обучение? — записа Райън. — Колко добро е? Къде е провеждано? Какъв е източникът?“ Погледна следващия доклад — той имаше по-късна дата и показваше по-силно внимание от страна на управлението. ЦРУ беше започнало да се интересува от АОЪ от седем месеца. „Веднага след като аз напуснах — отбеляза Джек. — Съвпадение.“

В тази папка вниманието се концентрираше върху О’Донъл — предполагаемия предводител на АОЪ. Първото, което Райън видя, беше снимка, направена от английски екип за събиране на разузнавателна информация. Мъжът беше сравнително висок, но изглеждаше съвсем обикновен. Снимката имаше дата отпреди много години и Райън прочете, че мъжът си е направил пластична операция, за да промени лицето си. Джек разгледа снимката. Бил е на погребение на член на ИРА, убит от полка за защита на Ълстър. Лицето му изглеждаше достатъчно сериозно, а в очите му се четеше твърдост. Чудеше се колко ли информация може да се извлече само от снимка на човек, присъстващ на погребението на свой другар, и я остави настрани, за да прочете биографията му.

Израснал сред работническата класа. Баща му бил шофьор на камион. Майка му починала, когато бил на девет години. Посещавал католическо училище, разбира се. Препис от дипломата му показваше, че е бил достатъчно умен. О’Донъл завършил политически науки в университета е отличие. Изкарал всички курсове по марксизъм, които университетът предлагал, а в края на 60-те и началото на 70-те години участвал в групи за човешките права. Това привлякло вниманието на ирландската полиция и на английските разузнавателни служби. След завършване на университета изчезнал за една година, като отново се появил след Кървавата неделя през 1972 година, когато войници от английската армия не издържали и стреляли в група демонстранти, вследствие на което четиринадесет невъоръжени човека загинали.

— Ето ти едно съвпадение — прошепна Райън. Войниците все още твърдяха, че някой от тълпата е стрелял по тях, а те просто са отговорили на стрелбата, за да се защитят. Разбира се, официалният доклад, направен от англичаните, подкрепяше това — какво друго са можели да кажат? Райън вдигна рамене. Възможно е да е било така. Най-голямата грешка на англичаните е била, че са изпратили войски в Северна Ирландия. На тях са им били необходими добри полицаи, които да установят законност и ред. Но тогава, когато полицията на Ълстър е била неуправляема, и при наличието на убийците от специалния отдел не е имало друга алтернатива. Така че били са изпратени войници, за да действат в ситуация, за която не са били добре обучени… и са се поддали на провокации. Изведнъж Райън се досети.

„Политически науки. Курсове по марксизъм.“ О’Донъл наистина се е скрил от хоризонта и се е появил около година по-късно, веднага след Кървавата неделя, а скоро след това е бил разпознат от информатор като шеф на вътрешната сигурност на ИРА. Той не е получил този пост въз основа само на работата в колежа. Трябвало е да действа, за да го заслужи. И терористите, както при всяка друга професия, първо чиракуват. Кевин Джоузеф О’Донъл по някакъв начин е заслужил поста си. „Как си го направил? Не си ли бил сред хората, които са режисирали провокациите? Ако е така, къде си се научил да го правиш и дали годината, през която си отсъствал, има нещо общо с това? Обучаван ли си на спешни тактически действия в градове… може би в Крим?…“

„Твърде много съвпадения“ — каза си Джек. Ръководителите на ИРА и ИНА са били обучавани в Съветския съюз. Това беше обсъждано толкова много, че вече беше загубило правдоподобността си. Освен това не трябваше непременно да е станало нещо толкова драматично. Може би сами са избрали правилната тактика или пък са я прочели в някоя книга. Имайте премного книги за това как се води партизанска война в градски условия. Джек беше чел няколко такива.

Обърна страниците и се спря на момента, когато О’Донъл изчезва за втори път. Тук най-после информацията от английските източници беше пълна. О’Донъл е бил забележително ефективен като шеф на вътрешната сигурност. Почти половината от хората, които е убил, наистина са били информатори, което не с лош резултат за този вид работа. На края на папката намери две нови гъсто изписани страници и прочете в тях информацията, която Дейвид Ашли беше събрал преди няколко месеца в Дъблин… „Той се поувлече“… О’Донъл беше използвал поста си, за да елиминира хора от ИРА, чиито политически виждания не са съвпадали напълно с неговите. Открили са това и той е изчезнал за втори път. Отново данните бяха несигурни, но съвпадаха с това, което Мъри му беше казал в Лондон. О’Донъл е бил някъде.

Разбира се, убедил е някого да осигури финанси, обучение и подкрепа за неговата зараждаща се организация. „Неговата зараждаща се организация — помисли си Райън. — Откъде е дошла тя?“ Между изчезването на О’Донъл от Ълстър и преди първата положително идентифицирана операция на АОЪ имаше промеждутък от две години. Цели две години. Данните от английското разузнаване предполагаха пластична хирургия. Къде? Кой е заплатил за нея? „Не го е направил в някоя смотана страна от третия свят“ — помисли си Райън. Запита се дали Кати не би могла да разбере от колегите си в болницата дали се намират лесно добри дерачи на лица. „Две години, за да промени лицето си, да се сдобие с финансова подкрепа, да наеме армията си, да установи своя база и да започне да нанася удари… Не е лошо“ — помисли си Райън с възхищение.

„Още една година, преди името на групата да стане известно.“

Райън се обърна, защото дочу, че някой се опитва да отвори бравата на вратата му. Беше Марти Кантор.

— Мислех, че си спрял да пушиш — посочи към цигарата той. Райън я смачка.

— Така мисли и жена ми. Виждал ли си всичките тези неща?

— Да — кимна Кантор. — Шефът ме накара да ги разгледам през уикенда. Какво мислиш?

— Мисля, че този тип О’Донъл е ужасен кучи син. Организирал е и е обучил групата си като истинска армия. Достатъчно малка е, за да познава всеки от тях. Идеологическото му минало ми подсказва, че е добър вербовчик. Гласува необичайно високо доверие на хората си. Политик е, но освен това знае как да мисли и планира като войник. Кой го е обучавал?

— Никой не знае — отговори Кантор. — Мисля, че качествата му се преувеличават.

— Зная — отговори Райън. — Това, което търся, е… аромат, мисля. Опитвам се да разбера как разсъждава той, кой му дава пари. — Райън замълча, но се досети: — Възможно ли е да има хора в ИРА?

— Какво искаш да кажеш?

— Бяга, за да си спаси живота, когато открива, че ИРА го търси, за да му одере задника. Две години по-късно е отново на хоризонта със своя собствена организация. Откъде са дошли хората му?

— Очевидно някои от ИРА са му приятели — каза Кантор.

— Разбира се — кимна Джек. — Хора, на които е бил сигурен, че може да разчита. Но знаем, че този тип се занимава и с контраразузнаване, нали?

— Какво искаш да кажеш? — Кантор не беше мислил за тези неща.

— Кой е главната заплаха за О’Донъл?

— Всички искат да го хванат…

— Кой иска да го убие? — промени въпроса си Джек. — Англичаните нямат смъртно наказание, но ИРА има.

— Е?

— Е, ако ти си О’Донъл, ако вербуваш хора от ИРА и ако знаеш, че ИРА има желание да окачи главата ти за украса на някоя стена, няма ли да оставиш хора, които да ти подсказват какво да правиш?

— Разумно е — замислено каза Кантор.

— След това коя е политическата цел на АОЪ?

— Не знаем това.

— Не ми пробутвай тези глупости, Марти — сопна се Райън. — Повечето от информацията в тези документи идва от ИРА, нали? Как, по дяволите, тези хора знаят какво иска АОЪ? Как идват при тях разузнавателните данни?

— Изсилваш се, Джек — предупреди го Кантор. — Аз също съм виждал данните. Те са преди всичко отрицателни. Типовете от ИРА, от които е била измъкната информацията, са казали единствено, че някои операции не са техни. Може само да се предполага, че АОЪ ги е провела по непреки пътища. Не мисля, че всичко е така ясно, както го виждаш.

— Не, двамата, които са написали този доклад, доста добре доказват, че върху тези операции лежат отпечатъците на АОЪ. АОЪ има собствен стил, Марти! И можем да установим това, нали?

— Водиш излишен спор — изтъкна Кантор. — О’Донъл идва от ИРА, следователно е вербувал хората си оттам, и прочие. Аргументите ти са логични, но не забравяй, че стоят на много несигурна основа. Ами ако АОЪ наистина са група за специални действия на ИРА? Не е ли в техен интерес да имат нещо такова? — Кантор дяволски добре можеше да защитава позициите си, което беше една от причините да е изпълнителен помощник на Гриър.

— Да. В това има известна истина — призна си Райън. — И все пак във всичко, което казвам, има смисъл, ако приемем, че АОЪ е реалност.

— Признавам, логични са, но не и доказани.

— Значи вече имаме първия логически извод за тези типове. Какво научаваме от него?

Кантор се усмихна.

— Кажи ми, когато го измислиш.

— Мога ли да говоря с някого за това?

— С кого? Просто искам да знам, преди да отговоря с „не“.

— Аташето по правните въпроси в Лондон Дан Мъри — отговори Райън. — Предполага се, че той има всички пълномощия по този материал, пали?

— Да, така е. Той работи и с наши хора. Окей, можеш да разговаряш с него. Така няма да изтече информация.

— Благодаря ти.

Пет минути по-късно Кантор седеше в другия край на бюрото на адмирал Гриър.

— Той наистина знае как да зададе правилния въпрос.

— И на какво е попаднал? — попита адмиралът.

— Същите въпроси, които Емил Джейкъбс и хората му задават: Какво иска О’Донъл? Проникнал ли е в ИРА? Ако е проникнал, защо?

— И Джек казва…

— Същото, което казват и Джейкъбс, и ФБР: О’Донъл е обучен за контраразузнавач. ИРА иска да опъне кожата му на вратата на плевнята, а най-добрият начин да пази кожата си на мястото и е да има хора в ИРА, които да го предупреждават, ако онези се доближат много.

Адмиралът кимна в знак на съгласие, след това отмести поглед встрани. Инстинктът му подсказваше, че това е само част от отговора. Трябваше да има още.

— Още нещо?

— За обучението. Не е прегледал още цялата информация. Мисля, че трябва да му дадем повече време. Но бяхте прав, сър. Много е умен.

Мъри вдигна слушалката и натисна десния бутон, без да обръща много внимание.

— Да?

— Дан? Обажда се Джек Райън — каза гласът от слушалката.

— Как са работите, преподавателю?

— Горе-долу. Искам да говоря за нещо с теб.

— Давай.

— Мисля, че АОЪ е проникнала в ИРА.

— Какво? — Мъри се изправи рязко в стола си. — Хей, шампионе, не мога да… — Погледна към телефона. Линията, по която говореше, беше… — Какво правиш на тази секретна линия?

— Нека просто кажем, че отново съм на правителствена служба — скромно отговори Райън.

— Никой не ми е казал.

— И какво мислиш?

— Мисля, че е възможно. Джим и имаше същата идея преди три месеца. Бюрото е съгласно, че в това има смисъл. Няма обективно доказателство в подкрепа на тази теория, но всички мислят, че с логична — искам да кажа, че това би било много умно от страна на нашия приятел Кен, ако успее да го направи. Не забравяй, че ИРА има много добра вътрешна сигурност, Джек.

— Ти ми каза, че повечето от пешата, които знаем за АОЪ, идват от източници в ИРА. Те как получават тази информация? — бързо попита Райън.

— Какво? Обърка ме.

— Как ИРА разбира какво прави АОЪ?

— О, да. Не знаем — Това беше въпрос, който притесняваше Мъри и Джеймс Оуенс, но ченгетата през цялото време се занимават с анонимни източници на информация.

— Те защо биха го правили?

— Защо биха казвали на ИРА какво мислят да правят ли? Нямаме представа. Ако имаш предположение, готов съм да слушам.

— Как ти се струва, дали не го прави, за да набира нови хора за групата си? — попита Райън.

— Защо не помислиш по този въпрос още няколко секунди? — веднага отговори Мъри. Райън току-що беше преоткрил теорията, че земята е плоска.

За момент настъпи тишина.

— О, в този случай би рискувал да бъде проникнат от ИРА.

— Много добре, шампионе. Ако О’Донъл е проникнал в ИРА като мярка за сигурност, за да защитава себе си, защо му е да кани членове на група, която иска да му съдере задника? Ако искаш да се самоубиеш, има по-прости начини, Джек. — Мъри се засмя. Дочу как Райън спихна като спукан балон.

— Е, добре. Мисля, че си го заслужих. Благодаря ти.

— Съжалявам за студения душ, но погребахме тази идея преди два месеца.

— Но той трябва да е вербувал хората си от ИРА — със закъснение възрази Райън. Наруга се мислено за това, че е толкова тъп, но си спомни, че Мъри е експерт по тези въпроси от години.

— Да, съгласен съм, но винаги е разполагал с малко хора — каза Мъри. — Колкото по-голяма става организацията, толкова по-голям е рискът, че ИРА ще проникне в нея и ще го унищожи. Ей, Джек, те наистина искат да му съдерат задника. — Мъри за малко не се изпусна за сделката, която Дейвид Ашли беше сключил с ИРА. ЦРУ все още не знаеше нищо.

— Как е семейството? — попита той, за да смени темата.

— Добре.

— Бил Шоу казва, че е разговарял с теб миналата седмица… — каза Мъри.

— Да. Затова сега съм тук. Ти ме накара постоянно да треперя и да се ослушвам, Дан. Има ли друго, което си разбрал?

Този път беше ред на Мъри да спихне.

— Колкото повече мисля за това, толкова повече ми се струва, че се тревожа неоснователно. Няма никакви сведения, Джек. Всичко е просто инстинкт, нали знаеш, както е при бабите. Извинявай, мисля, че реагирах прекалено силно на нещо, което Джими ми каза. Надявам се, че не съм те разтревожил много.

— Не се притеснявай — отговори Джек. — Трябва да си тръгвам. Дочуване.

— Да, довиждане, Джек. — Мъри затвори телефона и се върна към работата си.

Райън направи същото. Трябваше да приключи към обед, за да може да стигне навреме за първия си час. Куриерът се върна с количката и отнесе папките заедно със записките на Джек, които, разбира се, бяха секретни. Той напусна сградата след няколко минути, но съзнанието му все още преработваше прочетените данни.

Джек не знаеше, че в новата пристройка на централата на ЦРУ се намира управлението на Националната разузнавателна служба. Това беше съвместна агенция на ЦРУ и военновъздушните сили, която обработваше данните от спътниците и в по-малка степен от високо летящите разузнавателни самолети.

Новото поколение спътници използваше телевизионни камери от сканиращ тип вместо фотолента. Затова те можеха да се използват почти без прекъсване, вместо да пазят филма си, за да покриват територии като Съветския съюз или да снимат спътниците му. Това позволяваше на Националната разузнавателна служба да събира повече данни за събитията в света и беше породило много нови проекти за стотици аналитици, което обясняваше пристройката зад първоначалната сграда на ЦРУ.

Задачата на един от младшите аналитици беше да наблюдава лагери, в които вероятно се обучават терористи. Проектът все още не беше дал достатъчно резултати, за да може да бъде считан за важен, въпреки че данните и снимките се предаваха на оперативната тактическа група за борба с тероризма. Тя използваше спътниковите снимки — изискване на правителствените кръгове. Щабните служители ахкаха над качеството на снимките, разясняваха им се новите устройства, които позволяваха на камерите да приемат картина с висока разделителна способност независимо от атмосферните смущения (въпреки всичките хвалби) номерата на леките коли не можеха да бъдат разчетени), и бързо забравяха всичко, освен че снимките са на лагери, където може би се обучават терористи. С изследването на фотографските разузнавателни материали се занимаваха само експерти. Работата на аналитиците беше до голяма степен техническа.

И както често пъти се случваше, тук беше и проблемът. Младшият аналитик беше по-скоро техник. Той събираше и подреждаше данните, но не ги анализираше. Вършеше тази работа след завършването на даден проект. В конкретния случай данните, които се обработваха, указваха излъчване в ултрачервения сектор. Лагерите, които изследваше всеки ден — над двеста, — се намираха главно в пустините. Това беше удивителен късмет. Всеки знаеше, че в пустините дневната топлина е изпепеляваща и по-малко се обръщаше внимание на факта, че нощем става доста студено — в много случаи температурите спадаха под нулата. Така че техникът се опитваше да определи заетостта на лагерите според броя на сградите, отоплявани през студените нощи. Те се виждаха много добре на инфрачервения спектър: ярки бели петна на студения черен фон.

Един компютър запаметяваше дигиталните сигнали от спътника. Техникът избираше лагерите според кодовите им номера, отбелязваше броя на отоплените сгради във всеки от тях и прехвърляше данните във втора папка с данни. Лагер 11-5-18, разположен на 28°32′47″ северна ширина, 19°07′52″ източна дължина, имаше шест сгради, едната от които беше гараж. В нея имаше най-малко две коли: въпреки че сградата не беше отоплявана, топлинните сигнали на двата двигателя с вътрешно горене излъчваха ясно през покривите от гофрирана ламарина. Техникът забеляза, че само в една от останалите пет сгради работеше отоплението. Миналата седмица отоплените бяха три. Списъкът с данни показваше, че сградата, която се отопляваше сега, е обитавана от малката охрана и групата по поддръжката — предполагаше се, че са петима души. Очевидно имаше и кухия, тъй като част от сградата винаги беше по-топла. Другата сграда беше голяма столова. Тя и спалните помещения сега бяха празни. Техникът вписа съответните забележки и компютърът ги изобрази в една обикновена линейна графика, която се покачваше, когато заетостта ставаше висока, и спадаше при ниска заетост. Техникът нямаше време да провери характерните повтарящи се елементи и сбърка, като реши, че някой друг го е направил.

— Не забравяйте, лейтенанте — каза Брекенридж, — поемете дълбоко дъх, изпуснете половината и леко натиснете спусъка.

Деветмилиметровият браунинг имаше отличен мерник. Райън го насочи към центъра на кръглата мишена и направи каквото му беше казал Патлака. Направи го както трябва. Блясъкът и звукът от изстрела почти го изненадаха. Автоматичният пистолет изхвърли празната гилза и отново беше готов да стреля, когато Райън го свали надолу от отката. Повтори всичко още четири пъти. Пистолетът се заключи в отворено положение, когато патроните свършиха и Райън го постави на масата. След това свали наушниците си. Ушите му бяха потни.

— Две деветки, три десетки, като две от тях са в междинния кръг. — Брекенридж се изправи от телескопа. — Не е толкова добре, колкото последния път.

— Ръката ми е уморена — обясни Райън. Пистолетът тежеше почти два килограма. Не изглеждаше много тежък, но не и когато се наложеше човек да го държи неподвижно с една ръка в продължение на час.

— Можете да вземете тежести за китките, от онези, които използват бегачите. Така ще заздравите мускулите на предмишницата и китката си. — Брекенридж пъхна пет патрона в пълнителя на пистолета на Райън и застана на линията, за да се прицели в новата мишена.

Старшината изстреля всичките пет куршума за по-малко от секунда. Райън погледна през телескопа. В централния кръг на мишената имаше пет дупки, които наподобяваха листата на цвете.

— Дявол да го вземе, забравил съм колко приятно може да се стреля с браунинга. — Извади пълнителя и отново го зареди.

— И мерникът е както трябва.

— Забелязах — вяло каза Джек.

— Не се притеснявайте, лейтенанте — обади се Брекенридж. — Аз съм правил това, когато вие сте били в пелени. — Още пет патрона, и центърът на мишената, намираща се на петдесет метра от тях, падна.

— Защо стреляме по кръгли мишени? — попита Джек.

— Искам да свикнете с мисълта, че можете да вкарвате куршумите си там, където поискате — обясни Патлака. — После ще се заемем с по-фините неща. Засега ще работим върху основните умения. Днес изглеждате малко отпуснат, лейтенант.

— Да. Разговарях с човека от ФБР, който ми се обади, за да ме предупреди. Казва, че може би е реагирал твърде прибързано, може би и аз реагирах така.

Брекенридж сви рамене.

— Вие никога не сте влизали в бой, лейтенант. Аз съм се бил. Човек научава едно: първото предчувствие обикновено е безпогрешно. Не забравяйте това.

Джек кимна, но не повярва на думите му. Днес беше постигнал много. От данните, които разгледа, му се изясниха много неща за АОЪ. Разбира се, нямаше сведения някога да са действали в Америка. ИРА имаше много връзки там, но никой не вярваше, че АОЪ имат. Райън прецени, че дори и да планират някаква операция тук, ще се нуждаят от връзка. Възможно беше О’Донъл да се обади на някои от предишните си приятели от ИРА, но това не изглеждаше никак възможно. Той беше опасен човек, обаче на свой терен. А Америка не беше неговият терен. Данните го показваха. Джек знаеше, че прави твърде мащабно заключение въз основа на еднодневните си проучвания. Щеше да продължава да търси — струваше му се, че разследванията ще траят две-три седмици, ако работи с тези темпове. И да не постигне друго, щеше да разбере какви са взаимоотношенията на О’Донъл и ИРА. Усещаше, че става нещо странно, очевидно така мислеше и Мъри, и искаше да проучи данните докрай с надеждата да изгради някаква достоверна теория.

Гледката беше величествена. Милър и О’Донъл стояха до прозореца и наблюдаваха как атлантическата буря блъска водата, образува разпенени вълни и ги разбива в канарата, където беше къщата. Ударите на разбиващите се вълни тътнеха басово, вятърът виеше и свиреше в клоните на дърветата, а дъждовните капки барабаняха по самата къща.

— Не е ден за плаване, Шон — каза О’Донъл, като отпи от уискито си.

— Кога ще отидат колегите ни в Америка?

— След три седмици. Нямаме много време. Все още ли искаш да го направиш? — Шефът на АОЪ смяташе, че времето за това, което Шон е планирал, е малко.

— Тази възможност не е за изпускане, Кевин — с равен глас отговори Милър.

— Имаш ли друг мотив? — попита О’Донъл. Реши, че е по-добре да играят с открити карти.

— Помисли за ефекта. ИРА отива там, за да пропагандира невинността си, и…

— Да, зная. Отлична възможност. Много добре. Кога искаш да тръгнеш?

— Сряда сутринта. Трябва да се движим бързо. Дори и с контакти като нашите няма да е лесно.

[1] Град в централните части на Южна Каролина, столица на щата. — Б.пр. ↑

13.

ПОСЕТИТЕЛИ

Двамата мъже се бяха навели над едромащабната карта, около която имаше и десетина снимки.

— Това ще бъде трудна работа — каза Алекс. — Не мога да ти помогна.

— Какъв е проблемът? — Шон виждаше проблема, но зададе въпроса, за да прецени уменията на новия си сътрудник. Никога не беше работил с чернокож и макар да се беше запознал е Алекс и групата му миналата година, те бяха неизвестни величини по отношение на операциите.

— Той винаги излиза от портал 3, тук. Както виждаш, тази улица е без изход. Трябва да кара на запад или да завие на север. Опитвал е и двете. Улицата тук не е достатъчно широка, за да свършим работата, без да излизаме от колата, но тази тук е твърде тясна и не води накъдето трябва. Това означава, че единственото сигурно място е на ъгъла. Светофарите са тук и тук — посочи Алекс. — Другите две улици са тесни и от двете им страни паркират коли. Тази сграда е блок с апартаменти. Това пък са къщи — скъпи. Няма много пешеходци — нещо много странно. Един човек може и да се справи. Двама или повече… ъъ. — Той поклати глава. — А освен това в района живеят бели. Един чернокож би бил подозрителен. Твоят човек трябва да свърши всичко сам, приятел, да ходи пеша. Вероятно най-доброто място е ето тази врата, но трябва да бъде много внимателен, иначе целта ще му се изплъзне.

— А как ще се измъкне? — попита Шон.

— Мога да паркирам колата тук, на този ъгъл, или на онзи. Тогава няма нужда от координация. Можем да чакаме цял ден удобния момент. Маршрутите за бягство са няколко. Това също не е проблем. В пиковите часове улиците са претъпкани. Всъщност това е в наша полза. Полицаите ще имат трудности, а ние можем да използваме обикновена кола, например някоя държавна. Не могат да спрат всичките. Бягството ще бъде лесно. Проблемът е във вашия човек. Той трябва да бъде точно тук.

— Защо не го спипаме на някое друго място, когато е в колата си?

Алекс поклати глава.

— Ще бъде много трудно. Пътищата са претъпкани и можем лесно да го изгубим. Знаеш какво е уличното движение, Шон, а и той никога не се движи по един и същи маршрут. Ако питаш мен, трябва да разбиеш операцията и да я провеждаш на части.

— Не. — Милър беше категоричен. — Ще постъпим така, както аз искам.

— Добре, човече, но ти казвам, твоят човек е без защита.

Милър се замисли за момент. Накрая се усмихна.

— Имам един човек, който е точно за тази работа.

— А другата част?

Алекс размени картите.

— Лесно е. По който и път да поеме, всички водят дотук и винаги идва точно в четири и четиридесет и пет минути. Шест дни през изминалите две седмици я следихме и никога не е закъснявала е повече от пет минути. Ще свършим работата тук, близо до моста. Ако искаш, можем дори да го отиграем.

— Кога?

— Какво ще кажеш за днес следобед? — усмихна се Алекс.

— Разбира се. Какъв е пътят за бягство?

— Ще ти покажем. Май е по-добре да направим всичко, както ще бъде в действителност.

— Отлично. — Милър беше доволен. Имаше доста проблеми, докато дойде тук. Необходими му бяха шест различни самолетни полета. Преживя и смешни моменти. Шон Милър пътуваше с британски паспорт и чиновникът на емигрантското бюро беше взел белфасткия му акцент за шотландски. Не му беше минало през ума, не за ухото на американеца няма голяма разлика между двата диалекта. „Ако това е нивото на американските служители на закона, то тази операция би трябвало да мине леко.“

Щяха да разиграят всичко днес и ако минеше добре, щеше да свика хората си. Можеха да пристигнат за… четири дни. Оръжията вече бяха по местата си.

— Това изводи ли са? — попита Кантор.

Райън вдигна един сноп от шестдесет листа.

— Това е анализът ми. Не зная дали е добър — не е много — призна Джек. — Не съм намерил нищо ново. Докладите, които вече имате, са доста добри, като се вземе предвид липсата на точни сведения, на които да се базират. Хората в АОЪ наистина са особени. От една страна, операциите им, изглежда, нямат видима реална цел, но пък уменията им… Твърде добри професионалисти са, за да работят без конкретна цел, по дяволите!

— Вярно е — каза Кантор. Намираха се в неговата канцелария, срещу тази на заместник-шефа. Адмирал Гриър беше извън града. — Измисли ли нещо ново?

— Направих списък на операциите им по географски райони и по време. Не виждам никакви повтарящи се моменти. Единственото характерно нещо е видът на операциите и начинът на изпълнението им, но това нищо не означава. Те предпочитат известни личности за своите цели, но, по дяволите, кой терорист не ги харесва? Нали това е основната идея на тероризма — да нападат големите риби? Най-често използват оръжия от източния блок, но повечето групи правят така. Предполагаме, че са финансирани добре. Това е логично, като се има предвид характерът на дейността им, но не съществуват особени доказателства. О’Донъл притежава истински талант — умее да се измъква незабелязан. Не можем да установим къде е бил цели три години, една, преди да се появи на Кървавата неделя, и две, след като ИРА се е опитала да му продупчи билета. Този период за нас е бяло петно. Разговарях с жена си за пластичните операции…

— Какво? — Кантор не реагира благосклонно на това.

— Тя не знае за какво ми е нужна тази информация. Остави ме на мира, Марти. Аз съм женен за хирург, не забравяй това. Нейна състудентка е хирург и се занимава с възстановителни операции. Накарах Кати да я попита къде човек може да си направи ново лице. Местата не са много. Бях изненадан. Зная кои са тукашните. Две са зад Желязната завеса. Оказва се, че някои от новостите във възстановителната хирургия са постижения на Москва още преди Втората световна война. Хората от болницата „Хопкинс“ са били в института… не мога да си спомня името на човека, на когото е наречен — и са забелязали някои странни неща.

— Какви? — попита Кантор.

— Ами например на два от етажите човек не може да се качи. Анет Дасалви, състудентката на Кати, е била там преди две години. Последните два етажа могат да бъдат стигнати само със специални асансьори, а на стълбите е имало затворени врати. Странно е за болница, нали? Тази информация много ме впечатли. Може да бъде полезна и на други.

Кантор кимна. Той знаеше някои неща за клиниката, но за бариерите чуваше за пръв път. Интересно му беше как различни късчета информация могат да изникват по такъв неочакван начин. Чудеше се защо екип хирурзи от болницата „Джон Хопкинс“ е бил в тази клиника. Реши да провери това.

— Кати казва, че „ново лице“ не може да бъде направено толкова лесно, колкото изглежда от рекламите. Преди всичко се оперират травматични увреждания и вродени дефекти. Целта не е толкова промяна, колкото възстановяване. Има много козметична работа — искам да кажа, освен оправянето на носа и опъването на лицевата кожа — но човек може да постигне също толкова добър резултат и с нова прическа и брада. Много добре могат да променят брадите и скулите, но ако работата не е много изчерпателна, остават белези. Анет казва, че онова място в Москва е толкова добро, колкото „Хопкинс“ или дори Калифорнийския университет. Много от най-добрите хирурзи по възстановителна хирургия работят в Калифорния — обясни Джек. — Както и да е. Тук не става дума за опъване на кожата или за корекция на носа. Радикалната лицева хирургия включва много операции и отнема месеци. Ако О’Донъл е отсъствал две години, много от времето е прекарал за ремонт на тялото си.

— О! — Кантор разбра какво иска да каже. — Наистина си го бива, а?

Джек се усмихна.

— Точно това се опитвах да установя. Нямало го е в продължение на две години. Най-малко шест месеца от това време е прекарал в болница. Значи през останалите осемнадесет месеца е вербувал хора, основал е база за действията си, започнал е да събира разузнавателна информация и е провел първата акция.

— Не е лошо — замислено каза Кантор.

— Да. Значи е трябвало да вербува хора от ИРА. Те трябва да са донесли и някои от нещата си. Обзалагам се, че първите му операции са включвали неща, които ИРА вече е обсъждала и отхвърлила по една или друга причина. Затова англичаните са смятали, че те са част от ИРА, Марти.

— Ти каза, че не си открил нищо важно — каза Кантор. — Струва ми се, че си направил доста обстоен анализ.

— Може би. Просто подредих по нов начин всички стари данни. Няма нищо ново и освен това все още не съм си отговорил на един основен въпрос. Не зная какво наистина целят. — Райън прелисти страниците. В гласа му ясно се долавяше разочарование. Не беше свикнал на неуспехи. — Все още не знаем откъде идват тези копелета. Замислят нещо, но да ме вземат дяволите, ако знам какво е то.

— Американски връзки?

— Никакви или поне не знаем за такива. Това донякъде ме успокоява. Няма улики за контакти с американски организации, а и те знаят много добре, че трябва да избягват такива контакти. О’Донъл е твърде хитър, за да си играе със старите партньори на ИРА.

— Но вербуването му… — възрази Кантор. Джек го прекъсна:

— Искам да кажа, тук. Като шеф на вътрешната сигурност той е знаел кой какъв е в Белфаст и Лондондери. Но американските връзки с ИРА минават през „Шин Фейн“ — политическото крило на ИРА. Трябва да е луд, за да им се довери. Не забравяй, че е направил всичко възможно, за да преструктурира политическите пристрастия в ИРА, и се е провалил.

— Добре. Разбирам какво имаш предвид. Предполагаш, че има връзки с други групи?

Райън поклати глава.

— Няма сведения за такива. Но не съм сигурен дали нямат контакти с някоя европейска група. О’Донъл е умна глава. Идването му тук означава, че ще възникнат много усложнения… е, не ме харесва, това го разбирам. Добрата новина е, че ФБР са прави. Имаме си работа с професионалисти. Аз не съм политически значима цел. Преследването ми няма никаква политическа стойност, а те са политици — с увереност отбеляза Джек. — Слава богу!

— Ти знаеше ли, че ИРА — е, „Шин Фейн“ — праща своя делегация тук вдругиден?

— За какво?

— Това, което се случи в Лондон, им нанесе щети както в Бостън, така и в Ню Йорк. Отрекли са участието си над сто пъти и пращат хора тук, за да разкажат това лично на местните ирландски общности.

— О, глупости! — изръмжа Райън. — Защо пускат тези копелета в шибаната ни страна?

— Не е толкова лесно да бъдат спрени. Хората, които идват, не фигурират в списъка на търсените. Били са тук и преди. На практика те са чисти. Джек, ние живеем в свободна демократична страна. Не забравяй какво каза Оливър Уендъл Холмс[1]: „Конституцията е написана за хора с фундаментално различаващи се възгледи“ или нещо подобно, т.е. всеки има свобода на словото.

Райън трябваше да се усмихне. Често възприемаха хората на ЦРУ като фашисти, заплашващи свободата на Америка, като корумпирани и некомпетентни интриганти, кръстоска между мафията и братя Маркс[2]. Всъщност според Райън те бяха политически умерени — повече от самия него. Но ако някога истината излезеше наяве, пресата щеше да помисли, че това са злостни подвеждания. Дори и за него всичко изглеждаше много странно.

— Надявам се, че някой ще ги наглежда — отбеляза Джек.

— ФБР ще разпрати свои хора по всички барове. Те ще пият своя „Джон Джеймсън“[3], ще пеят „Човекът зад оградата“ и ще следят всичко. Бюрото го бива за това. Те почти спряха изпращането на оръжия. Разчу се — трябва да има половин дузина души, които са в затвора за изпращане на оръжия и експлозиви в Ирландия.

— Чудесно. Значи сега лошите използват автомати „Калашников“ или „Армалит“, направени в Сингапур.

— Което — каза Кантор — вече не е наша грижа.

— Е, това е всичко, което успях да измисля, Марти. Ако не разполагате с други данни, не мога да направя за вас повече. — Джек тръсна доклада в скута на Кантор.

— Ще го прочета и ще ти се обадя. Сега отново ще преподаваш история, а?

— Да. — Райън се изправи и взе палтото си от облегалката на стола. Спря се. — Ами ако се разчуе за тези типове?

— Това е единственото място, където можеш да намериш подобна информация, Джек…

— Зная. Искам да разбера как е устроено това управление, как координирате работата на различните отдели?

— Имаме контролни наблюдаващи групи и компютри — отговори Кантор. „Е, системата невинаги работи“

— Ако се чуе нещо ново…

— Веднага идва при нас — каза Кантор. — Тук и във ФБР. Ако възникнат някакви подозрения във връзка с тези хора, ще те предупредим още в същия ден.

— Добре. — Преди да излезе в коридора, Райън провери дали пропускът му е закрепен така, че да се вижда. — Благодаря ти. И моля те, предай благодарностите ми на адмирала. Не бяхте длъжни да правите това. Не бих се чувствал така добре, ако някой друг ми разкажеше всичко, което видях със собствените си очи. Задължен съм ви.

— Няма да те оставим на мира — обеща му Кантор.

Райън кимна и излезе. Наистина нямаше да го оставят на мира. Отново щяха му направят предложение и той отново щеше да откаже, разбира се, с голямо нежелание. Положи огромни усилия да бъде мек и учтив с Кантор. Всъщност смяташе, че докладът му от шестдесет страници доста добре систематизираше данните им за АОЪ. Това ги правеше квит. В действителност не смяташе, че е длъжник на някого.

Доктор Каролайн Мюлер Райън водеше много програмиран живот. Това й харесваше. В хирургическата зала винаги работеше с един и същи екип от лекари, сестри и санитари. Те познаваха добре навиците й — как оперира, как трябва да бъдат подредени инструментите. Повечето хирурзи бяха особени, а очните специалисти бяха изключително придирчиви. Нейният екип уважаваше това, защото тя беше най-добрият практикуващ хирург сред колегите на нейна възраст, а и повечето имаха слабост към нея. Рядко изпадаше в лошо настроение и се разбираше добре е всички сестри — нещо, което лекарите жени трудно постигаха. Сега имаше проблеми, защото беше бременна. Това я ограничаваше, не трябваше да се подлага на въздействието на някои химикали в операционната. Растящият корем й пречеше, когато трябваше да застане пред операционната маса — всъщност обикновено очните хирурзи седят, но и това не променяше нещата. Кати Райън трябваше да протяга малко повече ръка и постоянно се шегуваше с това.

Всичките тези неща се отразяваха и на личния й живот. Караше поршето си с абсолютна точност, винаги сменяше скоростите при най-подходящите обороти на двигателя, като вземаше завоите по такава постоянна траектория, на каквато са способни шофьорите от „Формула 1“. Кати правеше всичко по един и същи начин и при нея това не беше въпрос на навик, а признак на съвършенство. По същия начин свиреше и на пианото. Сиси Джексън, по професия музикант и преподавател по пиано, казваше, че Кати свири идеално, но не влага душа. Кати възприемаше това като комплимент. Хирурзите не слагат автографи на творбите си, те ги правят така, както трябва. Всеки път.

Именно затова в момента се дразнеше от живота си. Съпътстваше я едно постоянно притеснение. Всеки ден трябваше да тръгва за работа по различен път — всъщност това беше по-скоро предизвикателство, защото не обичаше да нарушава дневния си график. Времето, необходимо й за отиване и връщане от работа, никога не надвишаваше петдесет и седем минути и не беше по-малко от четиридесет и девет (освен в празничните дни, когато правилата за движение бяха по-различни). Винаги вземаше Сали точно в пет без петнадесет. Карането по нови маршрути в Балтимор заплашваше да промени тази част от живота й, но не съществуваха много проблеми по пътищата, които едно порше 911 не може да разреши.

През този ден маршрутът й минаваше по щатско шосе 3, а след това пресичаше един второстепенен път. Оттам излизаше на шосето за Ричи, на шест мили от детската градина „Джайънт Степс“. Мина на светофара точно навреме и зави на втора скорост, рязко подаде газ, превключи на трета, а после на четвърта. През звукоизолацията ръмженето на шестцилиндровия двигател достигаше до нея като котешко мъркане. Кати Райън обичаше колата си. Не беше карала друга кола, преди да се омъжи. За нещастие комбито беше удобно за пазаруване и за семейни излети и тя се чудеше какво ли ще прави, когато се роди второто дете. Въздъхна и си помисли, че тогава ще възникнат проблеми. Или може би най-после ще убеди Джек да наеме гледачка. В това отношение съпругът й възприемаше възгледите на работническата класа. Беше се противопоставил на идеята да наемат гледачка на непълно работно време, която да се грижи и за къщата — според Кати това беше още по-шантаво, защото знаеше, че той е малко немарлив и рядко слагаше дрехите си на закачалка. Наеха жена за чистене и нещата малко се промениха. Когато тя трябваше да идва, Джек се суетеше из къщата и събираше разни неща, за да не си помисли жената, че семейство Райън са разпилени хора. Беше толкова забавен. „Да — помисли си тя. — Ще си вземем гледачка. В крал на краищата сега Джек е рицар.“ Кати се усмихна на колите. Не беше много трудно човек да го подбутва по правилния път. Лесно можеше да бъде манипулиран. Тя смени лентата, по която се движеше, и се стрелна на трета покрай един боклукчийски камион. Е, с поршето беше по-лесно.

Две минути по-късно зави надясно и навлезе в паркинга на „Джайънт Степс“. Спортната кола заподскача по неравния път. Кати спря на обичайното място. Излезе и, разбира се, заключи. Поршето, макар вече на шест години, беше безупречно поддържана кола. Направи си този подарък по случай навършването на една година работа в „Хопкинс“. По зелената боя нямаше нито драскотина и само лепенката от паркинга на болница „Хопкинс“ разваляше блясъка на хромираната броня.

— Мамо! — Сали я посрещна на вратата.

Кати се наведе и я взе на ръце. Това ставаше все по-трудно за нея, а още по-трудно й беше да стои права със Сали, увиснала на врата й. Надяваше се, че дъщеря й няма да ревнува от появата на бебето. Знаеше, че за някои деца това беше шок, но вече беше обяснила на момиченцето какво ще се случи и, изглежда, Сали приемаше с радост идеята да си има братче или сестричка.

— Е, какво прави голямото ми момиче днес? — попита доктор Райън. Сали обичаше да я наричат голямо момиче и с тази хитрина Кати искаше да е сигурна, че съперничеството с „малкото“ момче или момиче ще бъде сведено до минимум.

Сали се завъртя, слезе на пода и вдигна една картина, рисувана с пръсти върху нещо като едроформатна компютърна хартия — правдоподобна абстрактна творба в пурпурно и оранжево. Майката и дъщерята влязоха в салона и взеха палтото и кутията за обяда на Сали. Кати провери дали палтото й е закопчано и качулката на главата — температурата отвън беше само няколко градуса над нулата, а те се страхуваха да не се разболее отново. Бяха изминали само пет минути от пристигането й.

Кати Райън не забелязваше рутинността на ежедневието си. Отключи вратата, сложи Сали на седалката и стегна колана, след което затвори вратата, заключи я и заобиколи от лявата страна на колата.

Вдигна поглед. От другата страна на шосето за Ричи се намираше малък пазарен център, химическо чистене, магазин за видеокасети и железария. Пред пазарния център пак беше паркиран син микробус. Беше го видяла два пъти миналата седмица. Кати пропъди мисълта за него. В пазарния център се продаваха полуфабрикати и много хора редовно пазаруваха от него на път за дома си.

— Здравейте, лейди Райън — обади се Милър от микробуса.

Прозорците на двете задни врати му напомниха на тези на полицейския микробус и той се усмихна — бяха направени от огледално стъкло, така че никой отвън не можеше да види какво има вътре. Алекс беше в магазина и купуваше пакет с шест кутии кола, както редовно беше правил през изминалите две седмици.

Милър погледна часовника си: беше пристигнала в 4:46 и тръгваше в 4:52. Мъжът до него снимаше с фотоапарат. Милър вдигна бинокъла си. Зеленото порше лесно се забелязваше, а освен това имаше и направени по поръчка номера с надпис „CR-SRGN“[4]. Алекс му беше обяснил как в Мериленд можеха да бъдат закупени номера според изискванията и Шон се чудеше кой ли ще използва този код догодина. Със сигурност трябва да има и друг хирург с инициали CR.

Алекс се качи в колата и запали двигателя. Микробусът излезе от паркинга заедно с поршето. Алекс тръгна в обратна посока — на север по шосето за Ричи. След това направи бърз обратен завой и ускори колата на юг, за да не загуби поршето от погледа си. Милър се присъедини към него на предната седалка.

— Обикновено тя поема пътя на юг към шосе 50, минава по моста над река Северн и след това слиза от шосе 50 на 2. Трябва да я ударим, преди да го е направила. Ще поемем по същия път и ще си разменим колите, където ти показах. Лошо — каза Алекс. — Този микробус беше започнал да ми харесва.

— С парите, които ти плащаме, ще можеш да си купиш друг. Една усмивка проряза черното лице на Алекс.

— Да, вероятно. И ще искам да е по-хубав отвътре. — Зави надясно, като пое по изходната лента на шосе 50. То беше многолентово. Нямаше кой знае колко коли. Алекс обясни, че това е нормално.

— Няма проблеми да свършим работата — увери той Милър.

— Отлично — съгласи се Милър. — Успех, Алекс. „Въпреки че си много устат.“

Кати караше по-спокойно, когато Сали се намираше в колата. Момиченцето се надигаше, за да вижда над таблото, и както винаги малката й ръчичка опипваше ключалката на колана. В този момент майка й се отпускаше. Обикновено по пътя от болницата до детската градина тя си отпочиваше от тежкия ден, а в института по очни болести „Уилмър“ леките дни бяха рядкост. Не ставаше дума за стрес. През този ден беше правила само две операции, а на другия щеше да има още две. Обичаше работата си. Много хора можеха да виждат благодарение на професионалните й умения. Разбира се, удовлетворението от това най-често оставаше скрито за другите, дори и за Джек. Цената за всичко беше напрегнатото й ежедневие. Прецизността, задължителна при очната хирургия, й забраняваше дори и кафе — кофеинът можеше да доведе до леки потрепвания на ръцете — и изискваше висока степен на концентрация, необходима при малко други професии. Разбира се, имаше и по-трудни медицински умения, но не много. Това беше и главната причина, поради която обичаше да кара поршето си. Сякаш като цепеше въздуха или вземаше някой остър завой на втора с четиридесет километра в час, изразходваше излишната си енергия, която се разсейваше в атмосферата. Почти винаги тя се прибираше у дома в добро настроение. Тази вечер то щеше да бъде още по-добро, защото беше ред на Джек да приготвя вечерята. Ако колата имаше мозък, тя щеше да усети по лекия натиск върху педалите за газ и спирачка, когато тръгнаха към изхода за шосе №2. Сега Кати я глезеше. Като кон, прескочил всички препятствия както трябва.

— Добре ли е? — попита Алекс, като продължи на запад по шосе №50 към Вашингтон.

Другият мъж подаде на Милър папката е отбелязаното ново време. Имаше общо седем изписани листа и само последният нямаше приложени снимки. Шон погледна цифрите. Целта се движеше точно по разписание.

— Чудесно — каза той след малко.

— Не мога да определя точно място за удара, движението може да промени нещата. Смятам, че трябва да опитаме на източната страна на моста.

— Съгласен съм.

Петнадесет минути по-късно Кати Райън влезе в къщата. Тя разкопча ципа на палтото на Сали и загледа как малката й „голяма“ дъщеря измъква ръцете си от ръкавите — умение, което току-що беше почнала да добива. Кати го взе и го закачи, преди да свали своето. След това майката и дъщерята се отправиха към кухнята, откъдето долитаха такива звуци, по които веднага се досети, че съпругът й се опитва да приготви вечерята. Телевизорът беше включен на програмата за новини „Шоуто на Макнийл Лехър“.

— Тате, виж какво нарисувах! — обади се първа Сали.

— О, прекрасно! — Джек взе картината и я разгледа много внимателно. — Мисля, че ще я окачим. — Окачаха всичките й картини, така че предната част на хладилника се беше превърнала на художествена галерия. Един магнит притисна картината на полупостоянното й място над машината за лед и студена вода. Сали не забелязваше как всеки ден мястото се оказваше празно. Не знаеше и това, че всяка картина се озоваваше в една кутия, която прибираха в гардероба в коридора.

— Здравей, мила! — Джек целуна жена си. — Как беше днес?

— Две замени на роговица. Бърни ми помага за втората — трудно беше. Утре ще правя вивисектомия. Между другото, Бърни ти праща много поздрави.

— Как е дъщеря му? — попита Джек.

— Просто апандисит. След седмица пак ще се веси по катерушките — отговори Кати, докато се оглеждаше наоколо. Често пъти се питаше дали това, че Джек приготвя вечерята, си струваше поразиите, които нанасяше в кухнята. Не че Джек готвеше лошо — доста го биваше за някои неща, — но цапаше дяволски много. Никога не прибираше съдовете. Винаги тя подреждаше ножовете, вилиците и лъжиците, а и всичко останало като на хирургически поднос. Джек ги слагаше, както му падне, и губеше половината от времето си в търсене.

Сали излезе от стаята, за да намери телевизор, по който не даваха новини.

— Имам добра вест — каза Джек.

— О?

— Днес приключих с ЦРУ.

— И защо се усмихваш?

— Просто не виждам нищо, което да ни тревожи. — Джек обясни за няколко минути, като се стараеше да избягва секретните неща.

— Защо?

— Ние не сме важни политически фигури. Те нападат войници, полицаи, съдии, кметове и други от тоя род.

— Да не говорим, че се случва да хвърлят око и на някой и друг принц — отбеляза Кати.

— Да. Но нали не сме от тях?

— Е, за какво ми казваш всичко това?

— Могат да ти изкарат акъла. Оня тип Шон Милър… е, за това разговаряхме. Ще се чувствам по-добре, когато отново го пъхнат в затвора. Но тези хора са професионалисти. Не биха провели акция на три хиляди мили от дома си само заради лично отмъщение.

Кати хвана ръката му.

— Сигурен ли си?

— Съвсем. Разузнаването не е като математиката, но човек започва да усеща другия, да разбира как работи главата му. Един терорист убива, за да направи политическо изявление. Ние не сме политическо пушечно месо.

Кати се усмихна нежно на съпруга си.

— Значи сега мога да бъда спокойна?

— Така мисля. Но все пак поглеждай в огледалото.

— И ти няма вече да разнасяш този пистолет — с надежда каза тя.

— Мила, обичам да стрелям. Забравил съм колко приятно нещо може да бъде стрелбата с пистолет. Ще продължавам да стрелям в академията. Но не, няма да нося пистолета повече.

— А пушката?

— Тя не е наранила никого.

— Не я харесвам, Джек. Поне да не е заредена, а? — Тя отиде в спалнята, за да се преоблече.

— Добре. — Това не беше толкова важно. Ще остави кутията с патрони до пушката, на най-горния рафт на гардероба. Сали не би могла да я достигне. Дори и Кати трябваше да се изправя на пръсти. Там ще бъде безопасна. Джек преосмисли всичките си действия през изминалите три седмици и половина и реши, че си е струвало. Алармената инсталация на къщата му изглеждаше добра идея. Харесваше новия си деветмилиметров „Браунинг“. Започваше да постига доста добри резултати. Ако я кара така една година, може би ще накара Брекенридж да се поизпоти.

Провери фурната. Още десет минути. След това включи телевизора. Новините по „Шоуто на Макнийл Лехър“ бяха… „По дяволите!“

— От дъщерната ни телевизионна станция в Бостън към нас се присъединява Падриг — правилно ли го произнесох? — О’Нийл, говорител на „Шин Фейн“ и член на Британския парламент. Мистър О’Нийл, защо посещавате Америка по това време?

— Аз и голяма част от колегите ми сме посещавали Америка много пъти, за да информираме американския народ за това как британското правителство потиска ирландския народ, лишава го от възможностите за икономически напредък, потъпква основните човешки права; да не говорим за пълното отменяне на гражданските процеси, за непрекъснатата бруталност на британската окупационна армия срещу ирландския народ — каза с равен и благ глас О’Нийл. Не му беше за първи път.

— Мистър О’Нийл — обади се някой от британското посолство във Вашингтон — е политическият представител на Извънредното крило на така наречената Ирландска републиканска армия. Това е терористична организация, която е незаконна както в Северна Ирландия, така и в Ирландската република. Неговата мисия в САЩ е както винаги да събира пари, за да може организацията му да си купува оръжие и експлозиви. Този източник на пари за ИРА беше сериозно увреден от подлото нападение над кралското семейство в Лондон през миналата година, а причината той да се намира тук е да убеждава американците от ирландски произход, че ИРА няма никакво участие в това.

— Мистър О’Нийл — каза Макнийл, — какво бихте казали за това?

Ирландецът се усмихна пред камерата така благо, както Боб Кийшън[5] от „Капитан Кенгуру“:

— Както обикновено, мистър Бенет заобикаля правните и политически въпроси. Дали на северноирландските католици е отнета възможността да се развиват в икономическо и политическо отношение? Да. Били ли са унищожени гражданските процеси в Ирландия по политически причини от британското правителство? Да, били са. Намираме ли се по-близо до политическото разрешаване на спора, който сега е застинал на положението от 1969 година? Не, със съжаление трябва да кажа, че не. Ако аз съм терорист, защо тогава ме допуснаха във вашата страна? Всъщност аз съм член на Британския парламент, избран съм от хората в моя избирателен район.

— Но вие не заемате мястото си в парламента — възрази Макнийл.

— И да се присъединя към правителството, което избива избирателите ми ли?

— Господи! — каза Райън. — Каква каша. — Угаси телевизора.

— Благоразумен мъж — каза Милър. Къщата на Алекс се намираше от другата страна на околовръстното шосе на Вашингтон. — Разкажи на приятелите си колко си благоразумен, Пади. А когато довечера тръгнеш по кръчмите, не забравяй да им кажеш, че не си навредил на никой, който не е истински потисник на ирландския народ. — Шон гледа цялото предаване, а след това поръча разговор с уличен телефон до една кръчма в Дъблин.

На следващата сутрин в Ирландия — само пет часа по-късно — четирима мъже се качиха на самолет за Париж. Добре облечени, те изглеждаха като бизнесмени, тръгнали по делова работа зад граница. От националното летище „Шарл де Гол“ взеха самолет за Каракас. Оттам отлетяха с „Истърн Еърлайнс“ до Атланта, след което взеха друг самолет на „Истърн Еърлайнс“ до националното летище по течението на река Потомак, малко по-надолу от мемориала на Томас Джеферсън. Когато пристигнаха, четиримата бяха уморени и отвратени от самолетните седалки. Качиха се в една лимузина и се настаниха в местен хотел, за да се наспят и починат от пътуването. На следващата сутрин младите бизнесмени освободиха стаите. Очакваше ги една кола.

[1] Оливър Уендъл Холмс (1841–1935) — американски юрист, известен с либералните си присъди. — Б.пр. ↑

[2] Американско трио комедианти. — Б.пр. ↑

[3] Марка ирландско уиски. — Б.пр. ↑

[4] Съкращение от Cathy Ryan — Surgeon: Кати Райън — хирург. — Б.пр. ↑

[5] Боб Кийшън — водещ детското предаване „Капитан Кенгуру“, известен с нежната си и топла усмивка. — Б.пр. ↑

14.

ВТОРИ УДОБЕН СЛУЧАЙ

„Понеделниците трябва да се забранят със закон“ — помисли си Райън. Денят започваше по възможно най-лошия начин. Той гледаше увисналата в ръката му скъсана връзка за обувки. Чудеше се къде ли са резервните. Не можеше да пита Кати, защото тя и Сали бяха тръгнали за „Джайънт Степс“ и „Хопкинс“ преди десет минути. Дявол да го вземе! Започна да рови из чекмеджетата на гардероба. Нищо. Кухнята! Слезе на долния етаж, прекоси къщата, отиде в кухнята и отвори чекмеджето, в което стоеше всичко, което нямаше точно определено място. Под бележниците, магнитите и ножиците намери резервен чифт връзки — не, оказа се бяла връзка за маратонка. Намираше се все по-близо до целта си. След няколко минути ровене намери подходящ чифт. Взе само едната. В края на краищата връзките за обувки не се късаха едновременно.

След това Джек трябваше да си избере вратовръзка за вечерта. Това винаги се оказваше трудно нещо, но сега поне жена му я нямаше, за да му казва, че не е избрал подходяща. Беше със сив костюм и избра тъмносиня вратовръзка на червени райета. Райън обичаше да носи бели, най-често памучни ризи. Човек трудно се разделя със старите навици. Сакото му беше точно по мярка. Това беше един от костюмите, които Кати купи в Англия. С болка трябваше да признае, че нейният вкус по отношение на дрехите бе далеч по-добър. А и лондонският шивач си го биваше. Преди да слезе по стълбите, се усмихна на отражението си в огледалото: „Красив си, дяволе!“ На масата във фоайето беше куфарът му, пълен е тестове, които щеше да раздава днес. Райън взе палтото си от гардероба, провери дали ключовете му са в джоба, вдигна куфара и излезе.

— Уф! — Отключи вратата и включи алармената инсталация, след което излезе.

Старшина Брекенридж ходеше пред строените в две редици морски пехотинци и опитните му очи не пропускаха нищо. Един от редниците имаше мъх по синьото си поло. Обувките на друг се нуждаеха от малко повече лъскане. И двама трябваше да се подстрижат, защото им бе поникнала коса около сантиметър и скалповете им почти не се виждаха. Нямаше от какво да бъде недоволен. Всеки от тях би минал на обикновен преглед, но постът не беше обикновен и важаха други правила. Брекенридж не крещеше. Минал беше този етап. Сега възраженията му звучаха някак бащински. Но въпреки това имаха силата на Божия заповед. Свърши прегледа и освободи наряда. Няколко от пехотинците тръгнаха с маршова стъпка към постовете си на портала. Други отидоха с джип до по-отдалечените постове, за да сменят часовите точно в осем часа. Всеки морски пехотинец носеше синята си униформа с бял колан за пистолета. Пистолетите им се съхраняваха на постовете. Мисията на морските пехотинци имаше мирен характер и затова пистолетите не бяха заредени, но поради характера на самите морски пехотинци наблизо винаги имаше пълнители с патрони 45-и калибър.

„Наистина ли исках това?“ Тази мисъл изчерпа всичката енергия на Райън. Но нямаше повече оправдания. В Лондон раните му не позволяваха да го прави. По същата причина не го прави и през първите няколко седмици в дома си. След това беше използвал сутрините, за да пътува до ЦРУ. Това беше и последното му оправдание. Вече нямаше.

„Рикоувър Хол — мислеше си. — Ще спра, когато стигна до Рикоувър Хол.“ Трябваше скоро да спре. Студеният въздух, идващ от реката, режеше дробовете като с нож. Усещаше носа и устните си грапави като шкурка, а сърцето му щеше да изскочи от гърдите. Джек не беше тичал в продължение на месеци и сега плащаше дан на своята леност.

Рикоувър Хол му изглеждаше отдалечен на хиляда мили, макар да се намираше само на неколкостотин метра. До миналия октомври можеше да прави по три обиколки и си отиваше добре поизпотен. Сега се намираше едва по средата на първата си обиколка и смъртта му изглеждаше удивително привлекателна. Краката му вече се огъваха от умора като гумени, дори залиташе леко встрани — сигурен белег, че е изчерпал силите си докрай.

„Още сто метра. Още петнадесетина секунди“ — казваше си той. Всичкото време, което прекара легнал по гръб или седнал, всичките цигари, тайно изпушени в ЦРУ, сега си отмъщаваха. Тичането в Куантико беше много по-лесно от това. „Тогава ти беше много по-млад“ — натъжен си помисли Райън.

Погледна наляво и установи, че е достигнал източната стена на сградата. Изправи се и намали темпото. Започна да ходи с ръце, поставени на хълбоците. Гръдният му кош се вдигаше нагоре, за да поеме необходимия въздух.

— Добре ли сте, докторе? — спря се до него един курсант, за да го огледа, като продължаваше да бяга на място. Райън нямаше сили дори да изпита завист към него заради младостта и енергията му.

— Да. Просто ми липсва тренинг — успя да изпъшка Джек, задъхвайки се.

— Трябва да си върнете формата бавно, сър — каза двадесетгодишният младеж и се втурна напред, като остави преподавателя си да диша прахта на подметките му.

Джек започна да се смее на себе си, но от това се закашля. След малко го надмина едно момиче, също курсант. Усмивката й го накара да се почувства наистина зле.

„Недей да сядаш. Прави каквото искаш, но не сядай.“

Обърна се и се отдалечи от вълнолома. Краката му бяха омекнали и дори ходенето изискваше усилия. Взе кърпата, преметната на врата му, за да избърше потта от лицето си, преди да му стане много студено. Опъна кърпата с ръце и ги вдигна високо над главата си. Вече беше поуспокоил дишането си. Продължаваше да усеща краката си омекнали, но болката почти се загуби. Знаеше, че след малко умората също ще изчезне. След десетина минути щеше да се почувства много добре. Утре трябваше да стигне малко по-далече — до библиотеката „Нимиц“ Към месец май нямаше да позволява на курсантите да го надминават — е, поне на момичетата. Разликата във възрастта между него и курсантите беше най-малко десет години и можеше само да се увеличава. Джек вече беше прехвърлил тридесетте. Следващата спирка: четиридесет.

Кати Райън, облечена в зелените си лекарски дрехи, миеше ръцете си в специалната мивка извън хирургическия кабинет. Ластичният колан на панталона й беше вдигнат високо, над издутия й корем, и от това той изглеждаше твърде къс, като модерните през юношеските й години панталони до коленете — тип рибарски. Косата й беше прибрана под зеленото боне и тя се чудеше защо изобщо се затруднява да я реши всяка сутрин. Когато операцията свършеше, косата й щеше да прилича на змийските къдри на Медуза Горгона.

— Време е за игра — прошепна тя. Натисна с лакът бутона за отваряне на вратата, като държеше ръцете си вдигнати високо, както го правеха по филмите. Бърнис, сестрата, вече беше приготвила ръкавиците й и Кати протегна ръце и ги пъхна в тях, докато ръбовете им стигнаха до лактите й. Заради ръкавиците рядко можеше да носи годежния си пръстен, макар че обикновената халка не й създаваше никакви проблеми. — Благодаря.

— Как е бебето? — попита Бърнис. Тя имаше три деца.

— В момента се учи да тича — усмихна се зад маската си Кати. — Или може би вдига тежести.

— Имате хубава огърлица.

— Подарък от Джек за Коледа.

Доктор Тери Мичъл, анестезиологът, закачи различните монитори към пациентката и започна да работи, а хирурзите го наблюдаваха. Кати бързо огледа инструментите, но знаеше, че Лиза-Мари винаги подрежда нещата както трябва. Беше една от най-добрите сестри в болницата и проявяваше придирчивост към лекарите, с които работеше.

— Готово ли е всичко, докторе? — попита Кати. — Добре, хора. Да видим дали ще можем да спасим зрението на тази дама. — Погледна часовника. — Започваме в осем и четиридесет и една минута.

Милър сглобяваше автомата бавно. Разполагаше с много време. Оръжието беше внимателно почистено и смазано, след като предишната нощ беше пробвано в една каменоломна на двадесет мили северно от Вашингтон. Това щеше да бъде личното му оръжие. Вече беше започнал да го харесва — идеално балансирано, в разтворено положение сгъващият се приклад създаваше усещане за стабилност. Мерникът се използваше лесно, а при автоматична стрелба автоматът беше доста стабилен. В крайна сметка това малко, смъртоносно оръжие имаше много добри качества. Дръпна с длан затвора и натисна спусъка, за да почувства по-добре къде се задейства. Автоматът тежеше около пет килограма и половина — идеално, нито много тежък, нито много лек. Милър остави затвора с незареден в цевта патрон и пъхна пълнителя с тридесет 9-милиметрови патрона. След това сгъна приклада и изпробва куката за закачане от вътрешната страна на палтото си. Беше „Узи“ и позволяваше притежателят му да го носи скрит. Едва ли щеше да се наложи, но Милър обичаше да предвижда всичко. Имаше горчив опит в това отношение.

— Нед?

— Да, Шон? — Иймън Кларк, известен като Нед, откакто пристигна в Америка, непрекъснато разглеждаше снимките и картите. Той беше сред най-опитните убийци в Ирландия и един от тези, които преди една година АОЪ беше измъкнала от затвора в Лонг Кеш. Красивият мъж Кларк беше прекарал предишния ден в обиколки из военноморската академия. Носеше фотоапарат и снимаше статуята на Текумсе[1] и внимателно разглеждаше портал 3. Райън щеше да се движи с колата си нагоре по улицата и Кларк щеше да разполага с около петнадесет секунди да се приготви. Трябваше да прояви бдителност, но Нед беше зареден е нужното търпение. Освен това те познаваха разписанието на жертвата. Последният му час свършваше в три часа следобед и излизаше от портала малко след това. Сега Алекс паркираше колата, с която щеше да избяга по улица „Крал Джордж“. Кларк имаше някои опасения, но ги пазеше за себе си. Шон Милър беше замислил бягството от затвора, което го направи отново свободен човек. Сега провеждаше първата си истинска акция с АОЪ. Кларк реши, че е длъжен да ги подкрепи. Освен това охраната на академията не го впечатли особено. Нед Кларк знаеше, че не е най-умният мъж на света, но имаха нужда от човек, способен да работи самостоятелно, а той знаеше как да прави това. Беше го доказал седем пъти.

Пред къщата стояха три автомобила — микробусът и две комбита. Микробусът щеше да бъде използван за втората частна акцията, а когато всичко приключеше, комбитата щяха да ги закарат до аерогарата.

Милър седна на една твърда седалка и прехвърли мислено цялата акция. Както винаги затвори очи и си представи всичко, а след това включи и някои променливи. Какво би станало, ако движението е прекалено натоварено или пък необикновено облекчено? Ами ако…

Един от хората на Алекс влезе през предната врата. Хвърли фотоапарат „Полароид“ към Милър.

— Навреме ли беше? — попита Шон Милър.

— Да.

На снимката се виждаше Кати Райън, която водеше за ръката дъщеря си към… Как се казваше онова място? О, да, „Джайънт Степс“.[2] Милър се усмихна. Днес наистина щяха да направят една гигантска крачка. Отново се облегна и затвори очи, за да си представи всичко.

— Но не е имало заплаха — възрази един курсант.

— Така е. Всъщност знаем това сега. Но как се е чувствал Спруънс[3]? Той е знаел, че японската флота има кораби наблизо. Ами какво е щяло да стане, ако бяха тръгнали на изток, ако не е била издадена заповед да се върнат? — Джек посочи схемата, която беше нарисувал на черната дъска. — Щяло е да има стълкновение около тринадесет часа. Кой според вас е щял да спечели тази битка, мистър?

— Но той е пропилял шанса си за добра въздушна атака на следващия ден — настояваше курсантът.

— Атака с какво? Нека разгледаме загубите във въздушните групи. След като всичките му торпедоносци са били унищожени, какви загуби смятате, че би могъл да нанесе? — попита Джек.

— Но…

— Помните ли онази песен на Кени Роджърс: „Трябва да знаеш кога да си тръгнеш спокойно и кога да побегнеш.“ Ловната треска е лошо нещо за ловеца. За един адмирал, командващ цяла флота, тя може да бъде фатална. Спруънс е разгледал информацията си, преценил е възможностите си и е решил да спре. Но следващото му разсъждение е било… какво?

— Да прикрие Мидуей[4]? — запита друг курсант.

— Правилно. Какво е щяло да стане, ако са продължили атаката си? Това беше отиграно веднъж в Нюпорт[5] и атаката е била успешна. Моля да отбележите, че това е пример за логика, победила реалността, но е била и възможност, която Спруънс не е могъл да си позволи да пропусне. Първостепенната му цел е била да нанесе вреда на превъзхождащата го японска флота. Второстепенната — да предотврати окупирането на Мидуей. Тази военна операция, при която той постига равновесие в силите, е уникално явление… — Райън замълча за момент. Какво каза преди малко? „Логика, победила реалността.“ Не беше ли стигнал до логическото заключение, че АОЪ няма да… не, не, ситуацията е напълно различна. Отърси се от тези мисли и продължи с битката за Мидуей. Беше ентусиазирал курса и идеите се раждаха със светкавична бързина.

— Идеално — каза Кати, като свали марлята си. Стана от стола и протегна ръце над главата си. — Добра работа, хора.

Закараха пациента в стаята за възстановяване, докато Лиза-Мари проверяваше за последен път инструментите. Кати Райън сне маската и потърка носа си. След това ръцете й се спуснаха надолу към корема. Хлапето риташе много силно.

— Футболист ли е? — попита Бърнис.

— Според мен е цял футболен отбор. Сали не беше толкова буйна. Мисля, че ще е момче — прецени Кати, макар да знаеше, че по това не може да се познае. Достатъчно е, че бебето е много активно. Това винаги е положителен знак. Усмихна се — най-вече на себе си и на чудото и вълшебството на майчинството. Тук, вътре в нея, имаше едно човешко същество, което чакаше да се роди, и по всичко личеше, че е доста нетърпеливо. — Е, аз трябва да разговарям със семейството.

Излезе от операционната зала, без да се затормозва да сменя дрехите си. Винаги беше по-вълнуващо да се появи така. Чакалнята се намираше само на петнадесет метра. Семейство Джефърс — бащата и една от дъщерите — чакаха, седнали на канапето, вперили погледи в списания, без да ги четат. Когато тя се показа на вратата, те скочиха на крака. Дари ги с най-добрата си усмивка — така веднага се разбираше какви са новините.

— Наред ли е? — попита съпругът, който излъчваше нетърпение, осезаемо като нещо, което човек може да докосне.

— Всичко мина идеално — отговори Кати. — Нямаше никакви проблеми. Ще се оправи.

— Кога ще може да…

— След седмица. Трябва да имаме търпение. Ще можете да я видите след около час и половина. Сега защо не хапнете нещо? Какъв е смисълът да имаме здрав пациент, а семейството му да се поболее…

— Доктор Райън! — чу се глас от радиоточката. — Доктор Каролайн Райън!

— Изчакайте за минутка. — Кати отиде до стаята на сестрата и вдигна телефона. — Доктор Райън на телефона.

— Кати, обажда се Джийн от залата за спешни случаи. Имам човек с много сериозна травма. Десетгодишен, чернокож. Разбил с колелото си витрината на някакъв магазин. — Гласът беше напрегнат. — Окото му е разкъсано много лошо.

— Изпрати го в шеста зала. — Кати затвори телефона и се върна при семейство Джефърс. — Трябва да ви оставя. Имам спешен случай. Жена ви ще се оправи. Ще се видим утре. — Кати тръгна бързо към операционната.

— Горе главите. Имаме спешен случай от „Бърза помощ“.

Лиза-Мари вече се суетеше из стаята. Кати отиде до телефона на стената и набра номера на стаята на хирурзите.

— Обажда се Райън от зала шест на института „Уилмър“. Къде е Бърни?

— Сега ще го повикам.

След миг лекарят се обади:

— Доктор Кац на телефона.

— Бърни, в зала шест идва пациент със сериозно нараняване на окото. Джийн Уд от „Бърза помощ“ казва, че е много зле.

Кати се обърна към останалите:

— Идва.

— Тери?

— Всичко е наред — увери я анестезиологът.

— Трябват ми още две минутки — заяви Лиза-Мари.

Кати влезе в умивалнята, за да измие отново ръцете си. Още не беше започнала, когато се появи Бърни Кац. Той изглеждаше като някакъв пропаднал тип. Беше с два сантиметра по-висок от Кати, имаше дълга коса и мустаци като на Бисмарк. Освен това беше и един от най-добрите хирурзи на болницата „Хопкинс“.

— По-добре ти да ръководиш тази операция — каза му тя. — Аз от доста време не съм оперирала тежки случаи.

— Няма проблеми. Как е бебето?

— Чудесно. — Изведнъж се чуха силните писъци на дете в агония. Лекарите го закараха в операционната зала. Гледаха безстрастно, докато двама санитари завързваха детето с коланите. „Защо не си седял в училище?“ — попита го мислено Кати. Лявата страна на лицето му беше обезобразена. Специалистите по пластичните операции ще трябва да поработят доста, но не беше сега моментът. Най-важни бяха очите. Детето се опитваше да се държи смело, но болката беше твърде силна. Тери му би инжекция, докато двамата санитари държаха ръката му. Кати и Бърни започнаха да се суетят над лицето му.

— Ръкавици! — нареди Кати. Бърни ги донесе. — Какво е станало?

— Карал си колелото по тротоара на Монумент стрийт — отговори санитарят. — Ударил се в нещо и влетял през витрината на магазина за кухненски прибори.

— Защо не е бил в училище? — попита Кати, като отново погледна към лявото око на детето. Разбра, че я очакват доста часове работа с несигурен изход.

— Днес са във ваканция, докторе — отговори единият санитар.

— О, да. — Тя погледна към Бърни Кац. Въпреки маската гримасата му се виждаше съвсем ясно.

— Не зная, Кати. — Той разглеждаше окото през поставената на главата му лупа. — Стъклото трябва да е било доста долнопробно — има много парченца. Дотук преброих пет разкъсвания. Господи, виж това парче как се е забило в роговицата. Да почваме.

Шевролетът влезе в един от многоетажните гаражи на болницата „Хопкинс“. От последния етаж шофьорът можеше да вижда вратата, водеща от болницата към служебния паркинг. Разбира се, гаражът се охраняваше, но там постоянно влизаха и излизаха автомобили и не беше неестествено някой да чака в колата си, докато спътникът му е на посещение при някой от семейството. Облегна се, запали цигара и се заслуша в музиката от радиото.

Райън постави парче ростбиф на питката и си взе чай с лед. Офицерският и университетският клуб имаха много необичайна система за плащане: той постави подноса си на един кантар и касиерката му определи цената. Джек плати два долара и десет цента. Не можеше да се каже, че цената за обяда е прекалено висока, но начинът на определянето й му изглеждаше малко особен. Седна до Роби Джексън в едно сепаре в ъгъла.

— Скапани понеделници! — отбеляза той.

— Шегуваш ли се? Днес мога да си почивам. Летях в събота и неделя.

— Мислех, че обичаш да го правиш.

— Обичам — увери го Роби. — Но и двата дни излитах преди седем. Всъщност спях до шест сутринта. Имам нужда от тези два допълнителни часа. Как е семейството ти?

— Добре. Кати днес има голяма операция — трябваше да отиде на работа рано. Едно нещо е сигурно, когато си женен за хирург — винаги започват рано. Понякога на Сали й е трудно.

— Да, рано лягай, рано ставай — по-добре е човек да си умре — съгласи се Роби. — Как е бебето?

— Супер — усмихна се Джек. — Доста буен дребосък е. Не мога да разбера как жените търпят това. Искам да кажа, че детето рита и се върти.

— Имате ли нещо против да седна до вас? — Скип Тайлър се вмъкна в сепарето.

— Как са близнаците? — веднага попита Джек.

Тайлър изстена, а тъмните кръгове под очите му бяха красноречив отговор:

— Номерът е да накараш и двамата да заспят. Тъкмо усмириш единия, и веднага другият започва да реве като противопожарна сирена. Не зная как Джийн се оправя. Разбира се — усмихна се Тайлър, — тя може да се разхожда с тях. А аз само тропам из къщата с този крак и ги събуждам.

Тримата се засмяха. Скип Тайлър никога не се засягаше от такива шеги.

— Как е Джийн? — попита Роби.

— Няма проблеми — спи, когато децата спят, а аз трябва да върша цялата къщна работа.

— Така ти се пада, пуяк такъв — отбеляза Райън. — А защо не си починеш?

— Какво да правя, като съм с гореща кръв? — попита Скип.

— Да, но чувството ти за синхрон е отвратително — отговори Роби.

— Чувството ми за синхрон ли? — попита Тайлър, повдигайки вежди в недоумение. — То е отлично.

— Да предположим — съгласи се Джек.

— Чух, че сутринта си тичал — смени темата Тайлър.

— И аз — засмя се Роби.

— Все още съм жив, момчета.

— Един от курсантите ми каза, че ще те следват с линейка, просто за всеки случай — засмя се Скип. — Предполагам ще е добре да знаеш, че повечето от хлапетата ми владеят методите за спасяване чрез изкуствено дишане и стимулиране на сърдечната дейност.

— Защо всички понеделници са такива? — попита Джек.

Алекс и Шон Милър минаха за последен път по шосе №50. Внимаваха да спазват ограничението за скоростта. Днес неизвестно по каква причина автомобилите с радари бяха на пътя. Алекс увери колегата си, че ще приключат към 4:30. В пиковите часове на пътя имаше твърде много коли, за да може полицията да бъде ефективна. Други двама мъже седяха в задната част на микробуса с оръжията си.

— Смятам, че е добре да го направим тук някъде — каза Милър.

— Да. Това е най-подходящото място — съгласи се Алекс.

— Маршрутът за бягство — каза Шон и включи един хронометър.

— Окей. — Алекс мина в другата лента и продължи да се движи на запад. — Не забравяй, че довечера ще се движим по-бавно.

Милър кимна. Стомахът му се беше свил както обикновено преди акция. Седеше отпред на дясната седалка и гледаше как колите се натрупват на отклоненията от магистралата. Обмисли плана и се опитваше да предвиди всички неочаквани ситуации. Пътят беше далеч по-хубав от пътищата в Ирландия, караха от обратната страна, но шофьорите бяха много по-добри от тези в Европа. Особено от френските и италианските… Отърси се от тези мисли и съсредоточи вниманието си върху предстоящата акция.

След като извършат нападението, за по-малко от десет минути трябваше да стигнат до колите за бягство. Нед Кларк щеше да ги чака. Милър престана да размишлява, доволен, че макар и прибързан, планът му е добър.

— Подранили сте — каза Брекенридж.

— Да. Е, двама курсанти ще дойдат при мен следобед, за да разгледаме тестовете за изпитите. Има ли някакъв проблем? — Джек извади пистолета от куфарчето си.

Старшината взе една кутия с деветмилиметрови патрони.

— Никакъв проблем. Понеделниците по принцип са шибани.

Райън застана на трети коридор и извади пистолета от кобура. Най-напред изтегли празния пълнител и дръпна затвора назад. След това провери дали цевта е чиста. Разбира се, знаеше, че оръжието му е в отлично състояние, но Брекенридж не допускаше нарушаване на правилата за безопасност на стрелбището. Това се отнасяше дори и за директора на академията.

— Окей, Патлак.

— Днес смятам да опитаме бърза стрелба. — Старшината закачи подходяща мишена на релсата, макарата се завъртя и мишената се отдалечи на петдесет метра от тях. Райън зареди пет патрона в пълнителя.

— Поставете си наушниците, лейтенант. — Брекенридж подхвърли един чифт. Райън ги сложи. Пъхна пълнителя в дръжката на пистолета и натисна с палец лостчето за освобождаване на затвора. Оръжието беше в готовност за стрелба. Райън го насочи към мишената и зачака. След миг светлината над мишената се включи. Джек вдигна пистолета така, че черният кръг се намираше точно над предната мушка, преди да натисне спусъка. Според правилата за бърза стрелба той имаше само по една секунда. Това беше повече време, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Изстреля първия куршум с малко закъснение, но повечето хора правеха така. Пистолетът изхвърли празната гилза и Райън го наведе за следващия изстрел, като се концентрира над мишената и мерника. Преброи до пет, затворът се заключи в отворено положение. Джек свали наушниците си.

— Ставате все по-добър, лейтенант — каза Брекенридж, докато гледаше през телескопа. — Всичките са в черния сектор: една деветка, четири десетки, една от които е в пръстена между двете. Хайде още веднъж.

Райън зареди отново с усмивка. Беше забравил колко приятна може да бъде стрелбата с пистолет. Чисто физическо умение, което доставяше същото удовлетворение, каквото и един отличен удар при голфа. Той контролираше механизъм, от който изпращаше деветмилиметров куршум в точно определено място. Това изискваше координация на погледа и ръцете. Беше досущ като стрелбата с ловна или бойна пушка. С пистолет се стреляше много по-трудно и точният удар носеше почти интелектуално удоволствие, което можеше да разбере само човек, който го е изпитал. Следващите пет куршума попаднаха в десетката. Опита и разкрачен, хванал пистолета с две ръце. Вкара четири куршума в малкия кръг на десетката, по който на състезания при равен резултат се определяше победителят.

— Не е лошо като за цивилен — каза Брекенридж. — Кафе?

— Благодаря, Патлак. — Райън пое чашката.

— Искам да се концентрираш малко повече върху втория куршум. Биеш малко вдясно. Бързаш. — Райън знаеше, че на петдесет метра разстояние отклонението беше едва пет сантиметра. Брекенридж беше върл максималист. Осъзна, че старшината и Кати доста си приличат — според тях нещата или се правят точно както трябва, или са напълно погрешни.

— Докторе, жалко че сте се наранили. От вас е щяло да излезе добър офицер, ако сте имали подходящ старшина да ви обучи — разбира се, всички офицери се нуждаят от подходящи старшини.

— Знаеш ли, Патлак? В Лондон се запознах с двама, в които ти просто би се влюбил. — Джек пъхна пълнителя в пистолета.

— Райън е доста умен човек, нали? — Оуенс върна документа на Мъри.

— Тук няма нищо ново — призна Дан, — но поне е добре организирано. Ето и другото, което искаше.

— О, нашите приятели в Бостън. Как е Пади О’Нийл? — Оуенс беше не просто раздразнен от това. Падриг О’Нийл, избран да представлява ИРА, беше обида за британската парламентарна система. Но в продължение на десет години колкото и силно да се стараеха, нито отделът на Оуенс за борба с тероризма, нито кралската полиция в Ълстър бяха успели да го свържат с някое незаконно действие.

— Пие много бира, разговаря с много хора и събира малко пари — както винаги. — Мъри отпи от портвайна си. — Наши агенти го следват. Разбира се, той знае, че са там. Ако се изплюе на тротоара, ще го качим на следващия самолет за дома му. Знае и това. Не е нарушил нито един закон. Нито пък шофьорът му. Абсолютен трезвеник е. Не ми е приятно да го казвам, Джими, но той с чист и печели по точки.

— О, да. Пади е чаровник. — Оуенс прелисти страницата и вдигна поглед. — Дай пак да видя онова нещо, което е направил Райън.

— Момчетата в Петицата взеха твоето копие. Предполагам, че ще ти го дадат утре.

Оуенс прелисти резюмето на последните страници и изръмжа:

— Ето го… свети Боже в небесата!

— Какво? — Мъри се наведе рязко напред.

— Връзката. Проклетата връзка е точно тук!

— За какво говориш, Джими? Чел съм това нещо два пъти.

— „Персоналът на АОЪ, изглежда, е набиран почти изцяло от «революционните» елементи на самата ИРА — започна да чете на глас той. — Значението на това не е установено при наличната информация. Изглежда, след като членовете на АОЪ са набирани по този начин, някои от агентите на АОЪ са останали в ИРА и служат като източници на информация за организацията, към която реално принадлежат. Следователно, освен очевидната си контраразузнавателна стойност тази информация може да има оперативен характер.“ Оперативен — тихо каза Оуенс. — Винаги сме приемали, че О’Донъл просто се опитва да се защитава… но може би играе съвсем различна игра.

— Все още не разбирам за какво говориш, Джими. — Мъри сложи чашата на бюрото си и се намръщи. — О, Морийн Дуайър. Не можа да проумееш какво стана около нея, нали?

Оуенс мислеше за друг случай, но забележката на Мъри го стресна. Детективът за момент просто наблюдаваше американския си колега, а мисълта му трескаво работеше върху цял куп идеи.

— Но защо? — попита Мъри. — Какво печелят?

— Те могат сериозно да смутят ръководството им. Да провалят акциите им.

— Но какво би спечелила АОЪ? О’Донъл е твърде добър професионалист, за да прави мръсно на бившите си колеги просто така. ИНА може и да го правят, но те са просто група глупаци. АОЪ са твърде изтънчени, за да се занимават с подобни глупости.

— Да. Тъкмо преодоляхме една стена, но се намерихме пред друга. И все пак сме се придвижили малко напред. Това ни дава и материал за въпроси към младата мис Дуайър, нали?

— Да, идеята е добра. АОЪ е проникнала в ИРА и понякога ви подава информация, за да изглежда, че ИРА с лошата. — Мъри поклати глава. „Аз ли казах, че една терористична организация се опитва да направи така, че друга да изглежда лошата?“ — Имаш ли достатъчно сведения, за да докажеш това?

— Мога да ти кажа три случая от миналата година, когато анонимни обаждания предадоха хора от ИРА, фигуриращи на първите места в списъците ни. И в трите случая не можахме да разберем кой е източникът на информацията.

— Но ако ИРА подозира… о, забрави го. Те искат О’Донъл и това си е чисто отмъщение за всички от организацията, които той е очистил. Добре, може би да злепоставят ръководството на ИРА — в случай че О’Донъл се опитва да вербува нови хора. Но ти вече отхвърли това предположение.

Оуенс изпсува тихо. Често пъти казваше, че криминалните разследвания са като картинките за сглобяване, но без да има всички части и без да са известни формите им. Но да казваш това на подчинените си и да го изпиташ на собствен гръб не е едно и също. Ех, ако не бяха изпуснали Шон Милър. Може би сега щяха да са измъкнали нещо от него. Инстинктът му подсказваше, че само един малък, но съществено важен факт би подредил пълна картина от всичкия боклук, който сега ровеше. Разумът му подсказваше, че без този факт всичко, което си мислеше, че знае, е просто хипотеза. Но една мисъл непрекъснато изплуваше в мисълта му:

— Дан, ако искаш да компрометираш ръководството на ИРА политически, в коя страна би го направил?

— Ало, доктор Райън е на телефона.

— Обажда се Бърнис Уилсън от „Джон Хопкинс“. Жена ти ме помоли да ти предам, че се намира в залата за спешни операции и тази вечер ще закъснее с около половин час.

— Добре. Благодаря ти. — Джек затвори телефона. „Понеделници“ — помисли си той. Върна се към семестриалните проекти, които обсъждаха с двамата курсанти. Часовникът на бюрото му показваше четири следобед. Е, нямаше закъде да бърза, нали?

Караулът на портал 3 се смени. Цивилният постови се казваше Боб Ригс. Той беше пенсиониран старши оръжейник, петдесетгодишен, с бирено коремче, от което трудно виждаше обувките си. Студът му се отразяваше зле и прекарваше колкото може повече време в караулната кабина. Не забеляза как някакъв човек на около двадесет години се приближи и влезе през вратата. Не го видя и сержант Том Къмингс от охраната от военноморската пехота, който проверяваше някакви книжа малко след смяната на предишния постови. Академията беше приятно място за дежурство за младия сержант от морската пехота. Съвсем наблизо имаше няколко добри бара, а също и много свободни жени. Но дежурството в Анаполис беше доста скучно, а Къмингс беше твърде млад, за да се стреми към бездействие. Денят беше типичен понеделник. Предишните хора от охраната бяха написали три глоби за паркиране и той вече се прозяваше.

На петдесет метра от него някаква възрастна жена се доближи до входа на блока си. Изненада се, когато видя младия красив мъж, който стоеше до вратата, и изпусна чантата си, докато търсеше ключовете си.

— Мога ли да ви помогна, мадам? — учтиво попита той. Жената реши, че акцентът му звучи особено, но и доста приятно. Той държа чантата й, докато тя си отключваше вратата.

— Боя се, че съм подранил. Чакам приятелката си — обясни чаровно усмихнат той. — Извинете, че ви стреснах, мадам, просто се крия от вятъра.

— Желаете ли да чакате от вътрешната страна на вратата? — предложи му тя.

— Много сте любезна, мадам, но не, благодаря. Може да я изпусна, а искам да я изненадам, разбирате ли? Желая ви всичко хубаво. — Отпусна дръжката на ножа, който стискаше в джоба на палтото си.

Сержант Къмингс приключи с разглеждането на документите и излезе навън. Едва сега забеляза човека пред входната врата. Сержантът реши, че чака някого и се опитва да се скрие от студения вятър. Поне така изглеждаше. Провери часовника си. Беше четири и петнадесет.

— Мисля, че приключихме — каза Бърни Кац.

— Справихме се — съгласи се Кати Райън.

Всички в операционната зала се усмихваха. Операцията беше продължила повече от пет часа, но окото на младежа отново беше цяло. Можеше да се наложи още една операция и неминуемо щеше да носи очила до края на живота си, но все пак това беше по-добре, отколкото да остане едноок.

— Като се има предвид, че не си оперирала цели четири месеца, ти се справи добре, Кати. Това хлапе ще вижда и с двете си очи. Искаш ли да го кажеш на семейството му? Аз трябва да ида до тоалетната.

Майката на момчето чакаше на същото място, където бяха седели и семейство Джеферсън, и лицето й изглеждаше също така напрегнато. До нея стоеше човек с фотоапарат.

— Спасихме окото — бързо каза Кати.

Фотографът седна до жената, беше казал, че е от вестник „Балтимор сън“, щрака с апарата си в продължение на няколко минути. Кати обясни процедурата на майката, като се опитваше да я успокои. Не беше никак лесно, но тя имаше голям опит.

Пристигна човек от общественото осигуряване, а Кати използва момента да стане и се отправи към съблекалнята си. Свали лекарското си облекло и го метна в коша за пране. Бърни Кац седеше на пейката и разтриваше врата си.

— И аз имам нужда от почивка — отбеляза Кати. Стоеше по бельо марка „Гучи“. Протегна се. Кац се обърна, за да се наслади на гледката.

— Наедряваш, Кати. Как е кръстът?

— Схванат. Същото беше и със Сали. Отклони погледа си, докторе. Ти си семеен човек.

— Какво да правя, като бременните жени изглеждат секси?

— Радвам се, че поне изглеждам така, защото съвсем сигурно не се чувствам по този начин. — Седна на пейката пред шкафчето си. — Мислех, че няма да се справим с това око, Бърни.

— Имахме късмет — призна Кац. — За щастие Господ пази глупаците, пияниците и малките деца. Е, понякога.

Кати отвори шкафа си. Погледна се в огледалото, което държеше вътре, и видя, че прическата й наистина напомняше Медузата. Направи гримаса на отражението си.

— Нуждая се от още отпуска.

— Но тя току-що ти свърши — отбеляза Кац.

— Точно така — изсумтя доктор Райън. Нахлузи панталона си и протегна ръка към блузата.

— Когато бебето реши да излезе, ще имаш отпуск. Беше дошъл ред на якето.

— Бърни, ако беше акушер-гинеколог и плещеше такива неща, пациентките ти щяха да те убият.

— О, каква загуба за медицината щеше да бъде това — отговори Кац.

Кати се засмя.

— Добре, Бърни. Целуни Ани от мен.

— Разбира се, а ти я карай по-полека, защото ще кажа на Мадж Норт да ти се скара.

— Ще се видя с нея в петък, Бърни. Казва, че съм наред.

Кати се втурна навън. Махна с ръка на сестрите и отново ги поздрави за отличната работа в операционната. Отиде в асансьора. Вече държеше ключовете си в ръка.

Зеленото порше я чакаше. Кати отключи вратата и захвърли чантата си зад седалката, преди да се настани на шофьорското място. Шестцилиндровият двигател заработи веднага, стрелката на оборотомера се помести на мястото за минималните обороти. Тя остави двигателя да загрее за една минута, като през това време закопча колана си и отпусна ръчната спирачка. Гърленото ръмжене кънтеше по бетонните стени на паркинга. Когато стрелката за температурата започна да се мести, Кати включи задната скорост. След малко премести скоростния лост на първа и тръгна към Бродуей. Провери часовника на арматурното табло и изохка — трябваше да се отбие и в магазина на път за дома си. Е, поне имаше поршето, с което можеше да играе на гоненица.

— Целта се движи — обади се един глас три етажа по-нагоре. Съобщението беше предадено по телефона в скривалището на Алекс, а след това — отново по радиото.

— Мамицата му, време беше — пет минути по-късно изръмжа Милър. — Дяволите да я вземат, защо закъснява? — Отминалият час го беше вбесил. Бяха там тридесет минути по-рано, а и тя закъсняваше с още толкова. Трябваше да се успокои. Може би е в детската градина, за да си вземе детето.

— Тя е лекар. Случва се — каза Алекс. — Да тръгваме. Пикапът тръгна, последван от микробуса. Фордът щеше да бъде пред супермаркета срещу „Джайънт Степс“ точно след тридесет минути.

— Тоя сигурно чака някое много красиво момиче — каза Ригс, когато се върна в будката на постовия.

— Още ли е там? — изненада се Къмингс. Преди три седмици старшина Брекенридж беше предупредил охранителния взвод за възможна заплаха срещу доктор Райън. Къмингс знаеше, че преподавателят по история винаги излизаше през този портал, но днес закъсняваше. Сержантът виждаше, че кабинетът му още свети. Дежурствата тук бяха скучни, но Къмингс гледаше сериозно на тях. Трите месеца, прекарани в Бейрут, го бяха научили на всичко това. Излезе и застана от другата страна на улицата.

Къмингс гледаше тръгващите коли. Повечето шофьори бяха цивилни. Той отдаваше чест на онези, които бяха офицери от военноморските сили, според уставите. Вятърът ставаше все по-студен. Сержантът беше облечен с памучен потник под блузата си и той му топлеше, но ръкавиците от козя кожа към синята му униформа бяха напълно безполезни. Започна да пляска с ръце и да се върти натам-насам. Не гледаше към жилищния блок и с нищо не показваше, че знае, че там има човек. Стъмваше се и вече беше трудно да го види.

— Пристигна бързо — каза човекът в пикапа. Погледна часовника си. Тя беше пристигнала с пет минути по-бързо от обикновеното. „По дяволите — помисли си той. — Сигурно е хубаво човек да има едно такова малко порше.“ Погледна номера: CR-SRGN. Да, това беше тя. Взе радиото и каза:

— Здравей, мамо! Аз съм у дома.

— Крайно време — отговори мъжки глас. Микробусът беше спрял на улица „Джойс“ на половин миля оттук, западно от шосето за Ричи.

След по-малко от две минути видя как жената излиза от детската градина. Бързаше.

— Търкаля се.

— Добре — беше отговорът.

— Хайде, Сали, закъсняваме. Закопчай се. — Кати Райън мразеше да закъснява. Запали колата. Не беше закъснявала толкова от един месец, но ако бърза, все още можеше да се прибере преди Джек.

В пиковия час движението беше в разгара си, но поршето беше малко, бързо и пъргаво. След минута излезе от паркинга и се движеше със сто и десет километра, промъквайки се между колите като състезател от Дейтона[6].

Въпреки всичките приготовления Алекс за малко не я изпусна. Един голям камион пълзеше нагоре по дясното платно, когато зеленото порше се появи до него. Той натисна газта докрай и изскочи на пътя, а шофьорът на съседната кола удари спирачките и в същото време натисна клаксона. Алекс не се обърна назад. Милър стана от предната дясна седалка и отиде до остъклената плъзгаща се врата.

— Хей, дамата наистина бърза тази вечер!

— Можеш ли да я настигнеш? — попита Милър.

Алекс се усмихна.

— Гледай.

— По дяволите, гледай онова порше! — Полицаят Сам Уейвърли се прибираше с полицейската си кола с номер J-30 след дълъг работен ден — бяха провеждали хайка с радари на шосе №50. Той и Лари Фонтана със своя автомобил J-19 караха към гаража на полицията в Анаполис, намиращ се до булевард „Роу“. Видяха как зелената спортна кола се насочва по входния път на шосето за Ричи. И двамата караха с около сто километра в час — привилегия само за полицията. Колите им бяха без маркировка и радарите им се забелязваха твърде късно. Обикновено работеха по двойки — единият засичаше с радара си, а другият стоеше четвърт миля по-надолу по пътя и спираше нарушителите, за да ги глобява.

— Още един! — каза по радиото Фонтана. Някакъв микробус навлезе в лявото платно на шосето и принуди шофьора на един понтиак да натисне спирачка. — Хайде да ги спипаме. — Те бяха млади офицери и въпреки че щатската полиция не определяше норми за глоби на служителите си, в което хората се съмняваха, един от сигурните начини за повишение е човек да пише много фишове. По този начин се осигуряваше безопасността по пътищата, а това беше целта на щатските полицаи. И двамата не се радваха да пишат фишове, но далеч по-малко обичаха да се занимават с тежки катастрофи.

— Добре, аз вземам поршето.

— Винаги ти се падат най-интересните неща — отбеляза Фонтана. Беше успял да зърне лицето на шофьора.

Оказа се далеч по-трудно, отколкото може да си представи човек. Най-напред трябваше да засекат скоростта на колите, за да определят с колко над допустимата скорост се движат — разбира се, колкото по-голямо беше нарушението, толкова по-голяма щеше да бъде глобата, — след това да ги настигнат, да включат светлините и да ги накарат да спрат. И двете коли бяха на около двеста метра пред тях.

Кати отново погледна часовника си. Беше успяла да съкрати почти десет минути от времето си за пътуване. След това провери задното огледало за полицейски коли. Не искаше да я глобяват. Не се виждаше нищо подобно на полицейска кола — само обикновени леки коли и камиони. Намали скоростта, когато приближи към моста над река Севърн, където движението беше по-натоварено. Позамисли се дали да се премести в лявото платно, но се отказа. Понякога й беше трудно да се върне в дясното поле навреме, за да се отклони по изхода за шосе 2. До нея Сали протягаше врат както винаги, за да вижда над таблото, и играеше със закопчалката на колана. Този път Кати не й каза нищо, а огледа околните коли и отпусна газта.

Милър отвори вратата на микробуса само два сантиметра. Другият човек хвана вратата, а той клекна и дръпна затвора на оръжието си.

Полицай Уейвърли отбеляза с огорчение, че вече не може да я спре за превишена скорост, защото тя беше намалила, преди той да успее да я засече. Намираше се на стотина метра зад нея. Но Фонтана можеше да глоби шофьора на микробуса за неправилното преминаване в другото платно и все пак щяха да глобят поне единия от двамата. Уейвърли погледна в огледалото. J-19 го настигаше и почти се изравни с него. Видя, че нещо не беше наред със синия микробус. Страничната врата сякаш не беше както трябва.

— Сега! — извика Алекс.

Кати Райън забеляза, че някакъв микробус се изравнява с нея отдясно. Хвърли му небрежен поглед и забеляза, че страничната врата се плъзга назад. Вътре беше клекнал някакъв мъж и държеше нещо. Ужасена, тя разбра. Заби спирачката миг преди да види белия пламък.

— Какво! — Уейвърли видя тридесетсантиметров пламък отстрани на микробуса. Предното стъкло на поршето стана матово и колата се занесе настрани, изправи се, а след това се удари в бетонния мост със скорост над осемдесет километра в час. Колите и в двете платна веднага спряха. Микробусът продължи да се движи.

— Лари, изстрели, изстрели от микробуса! Стреляха в поршето! — Уейвърли включи светлините и рязко натисна спирачката. Колата се занесе и за малко не се блъсна странично в разбитото порше. — Настигни микробуса, настигни микробуса!

— Преследвам го — отговори Фонтана. Изведнъж осъзна — пламъкът означава само, че стрелят с някакъв автомат. „Майчице!“ — помисли си той.

Уейвърли гледаше към поршето. От задния капак, където се намираше двигателят, се вдигаше пара.

— Тук J-30, Анаполис, офицер докладва за стрелба, изглежда, с автомат и нещастен случай с нараняване. На запад по шосе №50 на моста на река Севърн. Нараняването е сериозно. J-19 преследва другата кола. Очаквам отговор.

— Прието — обади се диспечерът. „Какво по дяволите…“ Уейвърли грабна пожарогасителя си и изтича до разбитата кола. Навсякъде бяха пръснати стъкла и парчета метал. Двигателят, слава богу, не гореше. Провери пътниците.

— О, Господи! — Върна се тичешком обратно при колата си. — J-30, Анаполис. Повикайте пожарната. Офицер иска хеликоптер. Сериозно нараняване, две жертви, бяла пълнолетна жена и бяло момиченце. Повтарям — сериозно нараняване в западна посока по шосе №50 на източната страна на моста на река Севърн. Офицер иска хеликоптер, отговорете.

— J-19, Анаполис — обади се след него и Фонтана. — Преследвам тъмен микробус с инвалиден номер Х-шест-седем-седем-две. Движа се в западна посока по шосе №50 след моста на река Севърн. От тази кола стреляха. Офицер иска подкрепа — спокойно каза той. За момента реши да не включва светлините. „Мамицата му…“

— Улучи ли я? — извика Алекс.

Милър дишаше тежко. Не беше сигурен. Не беше сигурен дали я улучи. Поршето беше изостанало точно когато той натисна спусъка, но видя, че колата се удари в моста и подскочи във въздуха като играчка. Нямаше начин да се отърват от този удар. Сигурен беше.

— Да.

— Окей, време е да изчезваме. — Алекс не допускаше чувствата да пречат на работата му. За тази акция неговото движение щеше да получи пари и оръжие. Жалко за жената и детето, но той не беше виновен, че си бяха създали такива врагове.

Диспечерът в Анаполис вече разговаряше по радиото с хеликоптера на щатската полиция. Хеликоптерът „Бел Джет Рейнджър II“ тъкмо излиташе от международното летище „Балтимор“ във Вашингтон, където беше кацнал, за да зареди гориво.

— Разбрано — отговори пилотът на хеликоптера, зави на юг и премести лоста за газта на пълна мощност. Лекарят, който седеше на лявата седалка, се наведе напред, за да смени честотата от 1200 на 5101. По този начин пътната полиция щеше да знае, че хеликоптерът е тръгнал по спешност да спасява някого.

— Полицай J-30, движим се към вас. Пристигаме след около четири минути.

Уейвърли не отговори. Той и двама цивилни разбиваха стъклото на вратата на шофьора с щанга за гуми. Шофьорът и пътникът бяха в безсъзнание, а колата отвътре — опръскана с кръв навсякъде. Уейвърли си помисли, че тя вероятно е красива жена, след като погледна към нея, но главата й беше цялата в кръв. Детето лежеше като счупена кукла наполовина на седалката и на пода. Усещаше стомаха си свит като студена топка. „Още едно мъртво дете — мислеше си той. — Моля те, Господи, не позволявай да умре още едно дете.“

— „Полицай-2“, Анаполис — чу следващото повикване диспечерът.

— Анаполис, „Полицай-2“, къде сте?

— Над Майо Бийч, караме на север. Чух повикването ви за медицинска помощ. С мен са губернаторът и щатският прокурор.

Диспечерът бързо взе решение. „Полицай-1“ щеше да пристигне на мястото на нещастния случай след около три минути. J-19 се нуждаеше от спешна подкрепа. Това беше истински късмет. Вече шест коли на щатската полиция се намираха в района и още три идваха от полицейския участък в Ан Аръндел при Еджуотър.

— „Полицай-2“, свържете се с J-19.

— „Полицай-2“, J-19, моля съобщете местонахождението си — изграчи гласът от радиото в колата на Фонтана.

— Западна посока по шосе №50, тъкмо отминаваме булевард „Роу“. Преследвам тъмен микробус с инвалиден номер. J-30 и аз видяхме как се стреля с автоматично оръжие от тази кола. Повтарям, стрелба с автоматично оръжие. Нуждая се от помощ. От хора.

Не беше трудно да ги забележи. Сержантът, управляващ „Полицай-2“, видя другия хеликоптер, който беше на изток от него и кръжеше над мястото на катастрофата. На запад от това място чак до булевард „Роу“ по шосе №50 почти нямаше никакви коли. Полицейската кола и микробусът се движеха на опашката на автомобилния поток.

— Какво става? — попита губернаторът от задната седалка. Лекарят ги осведоми, докато пилотът продължаваше да търси с поглед… ето ги! „Добре, нещастници…“

— J-19, обажда се „Полицай-2“, виждам теб и другата кола. — Пилотът се спусна на около сто и петдесет метра. — „Полицай-2“ до Анаполис, виждам ги. Черен или може би син микробус се движи в западна посока по шосе №50, а след него немаркирана лека кола.

Алекс се чудеше каква е тази кола. Нямаше маркировки, но беше евтина, с матова едноцветна боя. „Я виж ти!“

— Този зад нас е полицай! — извика той.

Един от хората на Милър погледна през стъклото. Те идваха от страна, където немаркираните коли не бяха новост.

— Разкарайте го! — изръмжа Алекс.

Фонтана караше на петдесет метра от микробуса. Смяташе, че се намира достатъчно далеч и е в безопасност. Полицаят слушаше непрекъснатите обаждания и разбираше, че нови коли отговарят на повикването. Видя, че вратата на микробуса се отваря, но радиото отвлече вниманието му и той закъсня с една секунда. Пребледня и натисна спирачката.

Милър се зае и с тази кола. Щом вратата се отвори, той вдигна автомата си и изстреля десет куршума към нея. Уплашеният шофьор се опита да спре, по не успя. Милър видя как предницата се накланя, а после колата се завъртя настрани и се преметна. Беше твърде възбуден, за да може дори да се усмихне, макар вътрешно да преливаше от радост. Вратата отново се затвори, когато Алекс смени платното.

Фонтана усети как куршумът удря в гърдите му, а миг след това видя как предното стъкло на колата се пръсва и парчетата падат около него. Дръпна волана рязко с дясната си ръка и колата зави моментално надясно. Задните колела блокираха и тя се понесе настрани. Една от гумите се спука и автомобилът се преметна. Фонтана усещаше хипнотизиран как светът около него се завърта, а след малко покривът над главата му се смачка. Както повечето полицаи, той никога не си правеше труд да си слага колан, падна на врата си, който се счупи от смачкания покрив. Това беше без значение. Колата, движеща се след него, се блъсна в неговата и довърши работата, започната от автомата на Милър.

— Мамицата му! — изруга пилотът на „Полицай-2“. — „Полицай-2“ до Анаполис, J-19 се разби със сериозно нараняване на шосе №50, на запад от изхода за шосе 2. Къде са другите коли, дяволите да ги вземат!

— „Полицай-2“, уведомете ни за състоянието на J-19.

— Мъртъв е, човече. Преследвам тоя шибан микробус. Къде е проклетата подкрепа?

— „Полицай-2“, уведомяваме ви, че единадесет коли се приближават. В момента блокираме шосе №50 при пътя за Южен Хейвън. Три автомобила се движат в западна посока по шосето на около половин миля зад вас, а други две — в източна посока към изхода за главното шосе.

— Разбрано. Аз преследвам микробуса — отговори пилотът.

— Давай, Алекс! — извика Милър.

— Почти стигнахме — отговори чернокожият, като се изнесе в дясното платно към изхода от шосето. На около една миля пред себе си видя сините и червени светлини на две движещи се към него полицейски коли, но тук нямаше никакъв изход в източна посока. „Нямате късмет, ченгета!“ Не беше много щастлив от това, че очистиха хората в поршето, но един мъртъв полицай винаги беше повод да се почувства доволен. — Ето сега!

— Анаполис, тук „Полицай-2“ — извика пилотът. — Микробусът се отклонява на север от шосе 50. — Трябваше малко време, за да може диспечерът да схване положението.

— О, не! — Той издаде кратка заповед. Движещите се в източна посока полицейски коли намалиха скоростта си, а след това прекосиха затревената разделителна ивица и навлязоха в платната за движение в западна посока. Те бяха чисти, защото движението беше блокирано заради друга катастрофа, но разделителната ивица беше неравна. Едната кола затъна в мократа трева и тинята, докато другата изскочи на настилката и се засили в насрещна посока към изхода.

Алекс улучи зелената светлина на светофара, когато пресече „Уест стрийт“, и се отправи на запад. С периферното си зрение забеляза полицейската кола, закъсала между колите на двеста метра вдясно от него, въпреки че светлините и сирената й бяха включени. „Твърде късно е, ченге.“ Продължи още двеста метра напред и сви наляво.

Сержантът, който пилотираше „Полицай-2“, започна да псува, забравил за губернатора и прокурора на задната седалка. Гледаше как микробусът влиза в големия паркинг около пазарния център в Анаполис. После продължи към вътрешния кръг с места за паркиране. Три преследващи коли завиха от „Уест стрийт“.

— Кучи син! — Натисна кормилото и се спусна над паркинга.

Алекс паркира микробуса на място за инвалидни коли. Щом като колата спря, пътниците отвориха вратите. Тръгнаха бавно и с нормална походка към входа на пазарния център. Шофьорът с изненада вдигна поглед, когато дочу свистенето и ударите на перките на хеликоптера. Той кръжеше на стотина метра над тях. Алекс притисна шапката си и махна за поздрав, а след това влезе през вратата.

Пилотът на хеликоптера погледна лекаря, който яростно стискаше с ръка револвера в раменния кобур.

— Изчезнаха — тихо каза в разговорната уредба лекарят.

— Какво искате да кажете? — попита прокурорът.

Под тях коли от щатската и областната полиция спряха със свирещи спирачки пред входа. Но вътре, зад тези врати, имаше около три хиляди пазаруващи, а те не знаеха как изглеждат заподозрените. Офицерите стояха пред входа с пистолети в ръце и не знаеха какво да правят.

Алекс и групата му се намираха в тоалетната. Двама от членовете на организацията ги чакаха с две пазарски чанти. Всеки от хората в микробуса получи по едно ново палто. Разделиха се на двойки, излязоха в магазина и тръгнаха към западния изход. Не бързаха. Нямаше причини.

— Той ни махна — каза губернаторът. — Направете нещо!

— Какво? — попита пилотът. — Какво искате да направим? Кого да спрем? Те изчезнаха, вече може да са и в Калифорния.

Губернаторът загряваше бавно, макар да беше по-схватлив от прокурора, който все още бърбореше нещо. Рутинното събрание на неговата партия се беше превърнало във вълнуващо преследване, но с изключително неприятен край. Един от полицаите беше убит пред очите му и нито той, нито хората му можеха да направят нещо. Накрая губернаторът изпсува. Избирателите биха останали шокирани от езика му.

„Полицай-1“ се намираше на моста на река Севърн, като перките му се въртяха бързо, за да го държат над бетонните перила. Лекарят, полицаят Уейвърли и един шофьор, който се оказа доброволен пожарникар, слагаха двете жертви на носилки. Другият шофьор, който беше помагал, сега стоеше до полицейската кола в центъра на локва от собственото си повръщано. Приближи се и една пожарна кола. Други двама полицаи подготвяха пътя, за да пропуснат спрените коли веднага щом хеликоптерът се вдигне. Шосето вече беше задръстено — най-малко на четири мили оттук. Докато се приготвяха за регулирането на движението, дочуха по радиоапаратите си какво се е случило с кола J-19 и нейния шофьор. Двамата полицаи се спогледаха, без да кажат нищо. Думите щяха да бъдат изговорени по-късно.

В качеството си на първи офицер, пристигнал на мястото на произшествието, Уейвърли взе чантата на жената и започна да търси документи. Предстоеше му да попълни много формуляри и да уведомява много хора. В чантата намери някаква картина, рисувана с пръсти. Погледна към носилката на момиченцето, което поставяха в горния рафт на отделението за пътниците. Лекарят влезе след нея. След по-малко от тридесет секунди Уейвърли почувства по лицето си камъчетата, които вятърът от перките на хеликоптера разхвърля наоколо. Гледаше как хеликоптерът се вдига във въздуха и тихо промълви една молитва за момичето, което беше нарисувало нещо подобно на синя крава. „Хващай се за работа“ — помисли си той. В чантата намери червено тефтерче с адреси. Отвори шофьорската книжка, за да види с коя буква започва името, а след това разгърна и тефтерчето на същата буква. Някой на име Джек, но не беше написана фамилията му. До един от телефонните номера имаше думата „служебен“. Вероятно това е съпругът й. Някой трябва да му се обади.

— „Балтимор“, тук „Полицай-1“. Движа се към „Балтимор“ с евакуирани пострадали на борда.

— „Полицай-1“, разбрано. Разрешавам директно приближаване, преминете наляво на курс три-четири-седем и поддържайте същата височина — отговори диспечерът на международното летище „Балтимор“ във Вашингтон. Цифрата 1501 се виждаше ясно на дисплея пред него, а спешните случаи се ползваха с безусловно предимство.

— Болница „Хопкинс“, „Бърза помощ“, тук е „Полицай-1“, приближаващ с белокожо дете от женски пол, пострадало при катастрофа.

— „Полицай-1“, тук „Хопкинс“. Отклонете се към университета, тук е претъпкано.

— Разбрано. Университет, тук „Полицай-1“, чувате ли? Край.

— „Полицай-1“, тук университетът, чуваме и сме готови да ви приемем.

— Разбрано. Пристигаме след около пет минути.

— Патлак, обажда се Къмингс от портал 3 — каза сержантът по телефона.

— Какво има, сержант? — попита Брекенридж.

— Някакъв тип стои на ъгъла от другата страна на улицата вече четиридесет и пет минути. Странно е. Той не е на територията на академията, но все пак някак странно е.

— Повика ли полицаите? — попита старшината.

— Защо? — попита с основание Къмингс. — Той дори не се е изплюл на улицата.

— Добре, ще ида при него. — Брекенридж се изправи. Пък и му беше скучно. Нахлупи шапката си, излезе от сградата и тръгна на север през района на спалните помещения. Това му отне пет минути, през които отдаде чест на петима офицери и отговори на поздравите на доста повече курсанти. Не понасяше студа. Не помнеше като дете да е прекарвал подобна зима във фермата в Мисисипи. Но пролетта идваше. Пресичайки улицата, поглеждаше крадешком към портала, така че да не бие на очи.

Намери Къмингс, застанал зад вратата в караулната къщичка. Добър сержант беше Къмингс. Морски пехотинец от нов тип. Брекенридж беше добре сложен — с класически тип тяло, като на Джон Уейн. Къмингс беше чернокожо хлапе, бегач, с тяло като на Франк Шортър[7]. Той можеше да тича цял ден, нещо, което Патлака никога не беше могъл. Но преди всичко Къмингс беше човек, отдал живота си на армията. Разбираше какви са идеите на морската пехота. Брекенридж беше взел младежа под крилото си, предавайки му някои важни уроци. Старшината знаеше, че скоро ще стане част от миналото на морската пехота. Но беше спокоен за бъдещето на армията, защото Къмингс беше това бъдеще.

— Хей, Патлак — поздрави го сержантът.

— Оня във входа ли е?

— Застана там малко след четири часа. Не живее там. — Замълча. В края на краищата той беше само начинаещ сержант без много опит и разговаряше с човек, когото генералите поздравяваха с уважение. — Странно е.

— Е, ще му дадем няколко минути — размишляваше на глас Брекенридж.

— Господи, как мразя да оценявам тестове.

— В такъв случай не бъди строг с момченцата и момиченцата — засмя се Роби.

— Като теб ли? — попита Райън.

— Преподавам труден, технически предмет. Аз трябва да давам тестове.

— Инженери! Ако можехте да четете и пишете така добре, както умножавате.

— Изглежда, си пил някакво хапче за кофти настроение този следобед, Джек.

— Е, да… — Телефонът иззвъня. Джек вдигна слушалката. — Доктор Райън на телефона. Да… кой? — Лицето му се промени, гласът му стана сдържан. — Да, точно така.

Роби видя как приятелят му се вцепени.

— Сигурен ли сте? Те къде са сега? Добре, добре, благодаря ви… ъъ, благодаря ви. — Джек гледа телефона в продължение на една-две секунди и после затвори.

— Какво има, Джек? — попита Роби.

Трябваше му малко време, преди да може да отговори.

— Обадиха се от полицията. Станала е катастрофа.

— Къде са те? — незабавно запита Роби.

— Откарали са ги с хеликоптер… откарали са ги в Балтимор. — Джек се изправи несигурно. — Трябва да отида там. — Погледна към приятеля си. — Господи, Роби…

Джексън вече беше на крака.

— Хайде. Ще те закарам.

— Не, аз ще…

— Стига, Джек. Аз ще карам. — Роби взе палтото си и подхвърли палтото на Джек над бюрото. — Хайде, мърдай, момче!

— Закарали са ги с хеликоптер…

— Къде? Къде, Джек?

— В университета.

— Я се стегни, Джек. — Роби го хвана за ръката. — Успокой се. — Пилотът поведе приятеля си към стълбите и излязоха от сградата. Червеният му шевролет корвет беше паркиран на стотина метра.

— Още е там — докладва цивилният постови, когато се върна.

— Добре — каза Брекенридж и се изправи. Погледна закачения в ъгъла кобур с пистолета, но реши да не го взема. — Ето какво ще направим.

Нед Кларк не харесваше мисията си още от самото начало. Шон беше прекалено нетърпелив. Но Нед не каза нищо за това. Шон беше измислил бягството от затвора, с което го направи свободен човек. Ако не друго, то Нед Кларк оставаше верен на каузата. Но тук беше незащитен и това го притесняваше. По време на инструктажа му бяха казали, че охраната на портала на академията е небрежна, а и той сам виждаше, че постовите не са въоръжени. Нямаха и никакви пълномощия извън района на учебното заведение.

Но мина толкова много време. Целта му закъсняваше с тридесет минути. Кларк не пушеше, не правеше нищо, за да не бъде забелязан, но всъщност знаеше, че трудно може да привлече вниманието на някого. Вратата на стария жилищен блок нямаше осветление — предишната вечер един от хората на Алекс се беше погрижил за това със сачмен пистолет.

„Трябва да прекъсна акцията“ — каза си Кларк. Но всъщност не искаше да го стори. За да не изневерява на Шон. Видя двама мъже да напускат академията. Двама проклети морски пехотинци в парадни униформи. Изглеждаха така красиви без оръжие, така уязвими.

— Значи капитанът разправя: „Махни проклетия идиот от хеликоптера ми!“ — говореше шумно едрият. Другият започна да се смее.

— Страхотен виц!

— Какво ще кажеш да изпием по една бира? — попита едрият. Прекосиха улицата и се насочиха към входа на сградата.

— Нямам нищо против, Патлак. Ти ли черпиш?

— Мой ред е, нали? Най-напред трябва да взема малко пари. — Едрият бръкна в джоба си, за да потърси ключове, и се обърна към Кларк:

— Извинете, сър, мога ли да ви помогна?

Извади ръката си от джоба, но в нея нямаше ключове.

Кларк реагира бързо, но не достатъчно. Дясната ръка, пъхната под палтото му, започна да се движи нагоре, но Брекенридж я стисна като с менгеме.

— Попитах дали мога да ви помогна с нещо — каза с приятен глас старшината. — Какво държите в тази ръка? — Кларк се опита да мръдне, но Брекенридж го притисна до тухлената стена.

— Внимавай, Том! — предупреди Брекенридж.

Къмингс пусна ръката си надолу и напипа пистолет.

— Пистолет! — каза той рязко.

— По-добре е този пистолет да не стреля — съобщи старшината, а лявата му ръка беше обвита около гърлото на Кларк. — Позволи човекът да го вземе, синко. Бъди много внимателен.

Кларк беше изненадан от глупостта, си да позволи на тези двамата да се доближат толкова близо до него. Завъртя глава, за да погледне към улицата, но човекът, който го чакаше в колата, беше вече зад ъгъла. Докато мислеше какво да каже, чернокожият го беше обезоръжил и претърсваше джобовете му. Къмингс взе ножа му.

— Говори! — каза Брекенридж. Кларк не отговори и той плъзна длан по гърлото му. — Моля ви, сър, говорете!

— Свали си проклетите ръце! За какъв се мислиш бе?

— Откъде си, момчето ми? — Брекенридж не се нуждаеше от отговор. Сержантът издърпа ръката на Кларк от джоба и я изви зад гърба му.

— Добре, синко. Сега ще влезем през онази врата и ще седнеш. Ще бъдеш добро момче, а ние ще повикаме полицията. Ако създаваш неприятности, ще ти откъсна тази ръка и ще ти я натикам в задника. Да тръгваме, момчето ми.

Шофьорът, който чакаше Кларк, стоеше до ъгъла на блока. Видя какво става и отиде до колата. Две минути по-късно се намираше в друг квартал.

Къмингс завърза с белезниците мъжа към стола, докато Брекенридж безуспешно търсеше някакви документи, макар че пистолетът сам по себе си беше достатъчен. Най-напред се обади на капитана, а след това повика полицията от Анаполис. Всичко започна тук и макар и старшината да не знаеше това, щеше да свърши пак тук.

[1] (?1768-1813), вожд на индианското племе шони. — Б.пр. ↑

[2] Гигантски стъпки (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Спруънс, Реймънд Еймс (1886–1969) — наричан Електрическия мозък, ръководил американската флота в битката във Филипинско море през юни 1944 г. — Б.пр. ↑

[4] Атол в Тихия океан, където през юни 1944 г. флотата на САЩ е разбила ескадра японски самолетоносачи. — Б.пр. ↑

[5] Пристанище в югоизточната част на Роуд Айлънд Център на голям брой американски военноморски мирновременни ведомства. — Б.пр. ↑

[6] Дейтона Бийч. Курорт, където се провежда състезанието от „Индикар“ — „100 обиколки на Дейтона“. — Б.пр. ↑

[7] Франк Шортър — известен американски бегач от близкото минало. — Б.пр. ↑

15.

ШОК И ТРАВМА

Ако Джек изобщо бе имал съмнения, че Роби Джексън е наистина добър летец, то сега те отпаднаха. Личната играчка на Джексън беше един двегодишен „Шевролет Корвет“, боядисан в ябълковочервен цвят, и той го караше с усещането за неуязвимост. Пилотът изхвърча през западния портал на академията, зави наляво и тръгна към булевард „Роу“. Проблемите с движението по шосе 50 бяха валидни и тук, но Роби премина в другото платно, за да се отправи на изток. След минута префуча по моста на река Севърн. Джек беше твърде унесен в собствените си мисли, за да забелязва нещо, но Роби зърна остатъците от кола, подобна на порше, от другата страна на пътя. Извърна погледа си смразен. Опита се да се отърси от мислите си и да се концентрира върху шофирането. Колата вече се движеше с над сто и тридесет километра в час. Имаше твърде много полицаи от другата страна на пътя, за да се притеснява, че някой може да засича скоростта и да го глоби. След минута се насочи по изходния път за Ричи и зави на север към Балтимор. Движението в пиковия час беше натоварено, въпреки че повечето коли се движеха в обратна посока. По тази причина имаше празнини, които той се опитваше да използва. Постоянно сменяше скоростите и рядко докосваше спирачния педал.

Вдясно от него Джек се беше втренчил напред с невиждащ поглед. Успя да изохка, когато Роби забави зад два влекача, които се движеха един до друг, а след това префуча помежду им, на косъм разстояние. Воят на клаксоните на двата дизелови автомобила остана някъде зад фучащата кола и Джек отново потъна във вакуума на мислите си.

Брекенридж остави капитан Майк Питърс да се оправя със ситуацията. Старшината мислеше, че той е доста добър и благоразумен офицер, за да чака старшините и сержантите му да движат нещата. Беше успял да стигне до караулното две минути преди полицията на град Анаполис, което даде възможност на Брекенридж и Къмингс да му обяснят случая.

— Е, какво става, господа? — попита приятелски настроеният полицай. Капитан Питърс подкани с глава Брекенридж да говори.

— Сър, сержант Къмингс забелязал, че това лице стои на ъгъла от другата страна на улицата. Не му изглеждал да е някой от живеещите тук, затова го наблюдавахме. Накрая аз и Къмингс излязохме и го попитахме дали можем да му помогнем с нещо. Той се опита да извади ето това — Патлака вдигна пистолета, като внимаваше да не повреди пръстовите отпечатъци по него, — а в джоба си държеше и този нож. Носенето на скрито оръжие е нарушение според местните закони, затова ние с Къмингс го арестувахме и ви повикахме. Този тип няма документи и отказва да говори с нас.

— Какъв е пистолетът? — попита полицаят.

— Деветмилиметров „FN“ — отговори Брекенридж. — Същият като браунинг „Хай пауър“, но е с друга производствена марка и има пълнител с тринадесет патрона. Оръжието беше заредено и в цевта беше вкаран патрон. Предпазителят беше свален. Ножът е евтин боклук. Нож за боклуци.

— Кажете ми името си, моля — обърна се полицаят към Иймън Кларк. „Заподозряното лице“ просто седеше и го гледаше.

— Сър, имате няколко конституционни права, които ще ви прочета, но законът не ви позволява да криете самоличността си. Трябва да ми кажете името си.

Полицаят продължи да гледа в Кларк още минута. Накрая сви рамене и извади едно картонче от джоба си.

— Сър, имате правото да не казвате нищо… — зачете напевно той. — Наясно ли сте с правата си?

Кларк пак не отговори. Полицаят започваше да се дразни. Погледна към другите трима мъже в стаята.

— Господа, вие ще свидетелствате, че съм прочел правата на това лице, нали?

— Разбира се — отговори капитан Питърс.

— Мога ли да предложа нещо, сър? — попита Брекенридж.

— Може би няма да е зле да поискате и ФБР да провери този човек.

— Защо?

— Говори по особен начин — обясни старшината. — Не е оттук.

— Великолепно. Двама луди в един ден.

— Какво искате да кажете? — попита Брекенридж.

— Преди малко една кола е била обстрелвана на шосе 50. Изглежда, е заради наркотици. Няколко минути по-късно същите типове са убили един полицай и са се измъкнали. — Той се наведе, за да огледа лицето на Кларк. — Ти по-добре проговори, господинчо, защото полицаите в този град не са в добро настроение точно тази вечер. Това, което искам да ти кажа, приятел, е, че нямаме желание да се занимаваме с допълнителни глупости. Разбираш ли?

Кларк не разбираше. В Ирландия носенето на скрито оръжие беше сериозно наказуемо престъпление. В Америка не беше толкова сериозно, защото много хора притежаваха пистолети. Ако беше казал, че чака някого и носи пистолет, защото се бои от уличните престъпници, може би щеше да се измъкне още преди опознавателните процедури. Вместо това упоритостта му само разгневяваше полицая и означаваше, че ще проведат най-изчерпателни разследвания за определяне на самоличността му, преди да го изправят пред съда.

Капитан Питърс и старшина Брекенридж си размениха многозначителни погледи.

— Господин офицер — обади се капитанът. — Препоръчвам ви да проверите самоличността на този тип във ФБР. Ние, ъъ, ние получихме преди няколко седмици неофициално предупреждение за евентуални терористични действия. Разбира се, вие сте този, който решава какво да прави, защото е заловен във вашия район, но…

— Разбирам, капитане — отговори полицаят. Помисли малко и реши, че тук се крие нещо много по-голямо, отколкото се вижда на пръв поглед. — Ако желаете да ме придружите до участъка, господа, ще можем да разберем кой всъщност е нашият мистър Хикс.

Райън се втурна през входа на Центъра за лечение на шокове и травми към рецепцията. Администраторката го упъти за чакалнята и с твърд глас му каза, че при първа възможност ще му съобщят какво става. Внезапното преминаване от състояние на активност към бездействие силно обърка Джек. Стоя на входа на чакалнята в продължение на няколко минути, като не можеше да измисли никакъв начин за действие в тази ситуация. Когато Роби, който остана да паркира колата, дойде, намери приятеля си седнал на дивана от напукана изкуствена кожа, загледан в някаква брошура, чиято хартия беше омекнала като гюдерия от безброй ръце на родители, съпруги, съпрузи и приятели на пациентите, преминали през тази сграда.

В бюрократичен стил брошурата разясняваше, че Институтът за спешна медицинска помощ в Мериленд е първото и най-добро здравно заведение, специализирано в най-сложните случаи на травми. Райън знаеше всичко това. Болницата „Джон Хопкинс“ ръководеше наскоро построената педиатрична клиника и предоставяше повечето хирурзи за лекуване на очни травми. Кати беше прекарала два месеца тук — два напрегнати месеца, които тя с радост остави зад себе си. Джек се питаше дали не я лекува някой бивш колега. „Ще я познае ли? Пък и какво значение има?“

Центърът за шокове и травми — всички освен данъчните служби го знаеха с това име беше започнат като мечтата на един много умен и изключително арогантен сърдечен хирург, който си беше пробил път през бюрократичната империя и успял да построи тази сграда за бърза помощ от XXI век.

Успехът беше ослепителен и легендарен. Тук се прилагаха водещите технологии в оказването на бърза помощ. В центъра вече бяха разработени много методи за помощ в критични случаи и отхвърлени много от традиционните схващания на обикновената медицина — факт, който не направи основателя му приятен на събратята си медици. Така би станало и във всяка друга област, а и в случая основателят на института не беше помогнал много с бруталността на мненията си. Разбира се, най-голямото му, но непризнато престъпление беше, че излезе прав в почти всичко. И макар този пророк да не се ползваше с почестите на новатор в професията си, по-младите й членове можеха лесно да бъдат спечелени на негова страна. Институтът за шокове и травми привличаше най-талантливите млади хирурзи от целия свят, а от тях избираха само най-добрите.

„А дали са наистина най-добрите?“ — запита се Райън.

Загуби представа за времето. Чакаше и се боеше да погледне часовника си, боеше се да мисли за това как текат минутите. Останал напълно сам в своя собствен свят, той размишляваше, че Бог му е дал жена, която обичаше, и дете, което ценеше повече от собствения си живот, че най-важното му задължение като съпруг и баща е да ги защитава от този понякога враждебен свят, че не беше успял да го направи, защото животът им в момента се намираше в ръцете на други. Всичките му познания и умения сега бяха безполезни. Това беше по-лошо от безсилие и някаква зла част от съзнанието постоянно повтаряше тези мисли, от които той потръпваше и изпадаше в пълно вцепенение. В продължение на няколко часа гледа в пода, след това в стената, без дори да е в състояние да се моли, докато съзнанието му търсеше спокойствие в празнотата.

Джексън седеше до приятеля си, мълчалив и потънал в себе си. Като летец от военноморските сили беше виждал как негови добри приятели загиват поради дребна грешка или механична засечка — или пък без очевидна причина. Преди по-малко от година и той беше почувствал на рамото си ледената ръка на смъртта. Но един зрял мъж, който доброволно е избрал опасна професия, не можеше да се страхува от нея. Сега в опасност се намираше животът на една жена и малко дете. Той не можеше да се шегува с тока, че черен гологан не се губи. Изобщо не знаеше какво да каже и как да го окуражи. Можеше само да седи тук и макар Джек да не го показваше, Роби беше сигурен, че до себе си има приятел.

Два часа по-късно Джексън излезе тихо от чакалнята, за да се обади на жена си и да направи дискретна проверка на гишето. Администраторката потърси имената, а след това даде следната информация: „От женски пол, русокоса, на възраст около тридесет години, смазан гръден кош.“ Пилотът изпита желание да я удуши заради студенината й, но се въздържа и се отдалечи, без да каже пито дума. След малко се върна при Райън и като него се втренчи в стената. Отвън заваля студен дъжд, който идеално пасваше на настроението им.

Специален агент Шоу прекрачваше прага на дома си, когато телефонът иззвъня. Дъщеря му го вдигна и го подаде, без да каже пито дума. Това съвсем не беше нещо необичайно.

— Шоу на телефона.

— Мистър Шоу, обажда се Ник Капитано от бюрото в Анаполис. Градската полиция е задържала мъж с пистолет и нож, но без документи. Отказва да говори, но преди да бъде заловен, е разговарял с двама морски пехотинци и е забелязан акцентът му.

— Това, че има акцент, е много приятно. Какъв по-точно е акцентът му? — раздразнено попита Шоу.

— Може би ирландски — отговори Капитано. — Задържали са го пред портал 3 на Военноморската академия. При мен има един морски пехотинец, който твърди, че при тях работи преподавател на име Райън и че същият е получил някакво предупреждение от Отдела за борба с тероризма.

„По дяволите!“

— Успяхте ли да идентифицирате заподозрения?

— Не, сър. Местните полицаи са взели отпечатъци от пръстите му. Изпратиха ни копие от тях и снимка. Заподозреният отказва да говори. Той просто не проронва нито дума.

— Добре. — Шоу се замисли. „Дотук с обяда“ — Ще бъда в канцеларията си след тридесет минути. Нека ми изпратят копие от отпечатъците и снимката. Вие не предприемайте нищо. Накарайте някой да намери доктор Райън и да остане с него.

— Разбрано.

Шоу затвори телефона и набра номера на канцеларията си в бюрото.

— Дейв? Обажда се Бил. Позвъни в Лондон и кажи на Дан Мъри, че искам да бъде в канцеларията си след половин час. Тук, изглежда, става нещо.

— Чао, тате — обади се дъщеря му. Шоу не беше имал време дори да свали палтото си.

Двадесет и седем минути по-късно той седеше пред бюрото си. Най-напред позвъни на Ник Капитано в Анаполис.

— Нещо ново?

— Не, сър. Хората от службата за сигурност в Анаполис не могат да намерят този Райън. Колата му е паркирана в академията. Изпратили са хора да го търсят. Помолих кола от полицейския участък в Аръндел да провери дали не си е у дома. Някой сигурно го е закарал, защото може колата му да се е повредила или пък по друга причина. В момента тук нещата са малко объркани. Случи се нещо шантаво по същото време, когато задържаха оня с пищова. Една кола е била обстрелвана с автомат в близост до града.

— Какво, по дяволите, е това?

— Щатската полиция се занимава с този случай. Нас не са ни потърсили — обясни Капитано.

— Прати някой от хората си — веднага каза Шоу. Секретарката влезе в канцеларията и му подаде някаква папка. В нея имаше снимка на задържания. Беше сниман в профил и анфас.

— Стой! — Секретарката се спря точно преди да затвори вратата. — Искам това незабавно да бъде изпратено до Лондон.

— Да, сър.

Шоу набра директния телефон на посолството в Лондон.

— Тъкмо заспивах — обади се един глас след първото позвъняване.

— Здрасти, Дан. Аз току-що изпуснах обяда. Не е лесно. В момента ти изпращат една снимка по факса. — Шоу обясни на Мъри какво става.

— О, Господи! — Мъри отпи от кафето си. — Къде е Райън?

— Не знаем. Вероятно се мотае някъде. Колата му все още е в Анаполис — в академията. Хората от службите за сигурност го търсят. Би трябвало всичко с него да е наред, Дан. Ако разбирам написаното, то задържаният в Анаполис вероятно е чакал него.

Снимката на Иймън Кларк вече се намираше в посолството. Комуникационната апаратура на бюрото използваше същата спътникова мрежа, както и разузнавателните служби. Всъщност хората, занимаващи се с тази апаратура, бяха служители на Агенцията за национална сигурност, която винаги беше нащрек. Факсимилето беше излъчено с обозначение „Светкавично. Изключително важно“ и един куриер изтича до канцеларията на аташето по правните въпроси. Но вратата беше заключена. Мъри трябваше да остави слушалката, за да стане и да отвори.

— Върнах се — каза Мъри. Отвори папката. Снимката беше претърпяла някои промени заради това, че два пъти е била надробявана на електронни сигнали и излъчвана, но въпреки всичко образът беше ясен. — Познат ми е. Не мога да ти кажа как му е името, но е от лошите.

— За колко време ще можеш да разбереш кой е?

— Ще позвъня на Джими Оуенс. Ти в канцеларията си ли ще бъдеш?

— Да — отвърна Шоу.

— Ще ти се обадя. — Мъри натисна някакъв бутон на телефона си. Не помнеше домашния номер на Оуенс и трябваше да го потърси.

— Да?

— Здрасти, Джими. Обажда се Дан. — Всъщност гласът на Мъри вече звучеше по-живо. „Каква изненада имам за теб!“

Оуенс още не знаеше, че има изненада.

— Знаеш ли колко е часът?

— Нашите хора са задържали един, който може би те интересува.

— Кой? — попита Оуенс.

— Имам снимката му, но не и името. Арестували го в Анаполис, пред Военноморската академия…

— Райън?

— Може би. — Мъри се тревожеше за него.

— Чакай ме в Скотланд Ярд — каза Оуенс.

— Тръгвам. — Мъри се отправи към колата си.

На Оуенс му беше по-лесно. Къщата му винаги се наблюдаваше от въоръжени полицаи с кола. Трябваше само да се покаже от вратата, да махне с ръка и ланд ровърът веднага спираше пред вратата. Изпревари Мъри с пет минути. Когато агентът на ФБР пристигна. Оуенс вече беше изпил чаша чай. Наля още две.

— Този ми изглежда познат — каза агентът на ФБР и му подхвърли снимката. Очите на Оуенс се разшириха.

— Нед Кларк — каза той, като си пое дъх. — В Америка ли каза?

— Помислих си, че изглежда познат. Задържали са го в Анаполис.

— Това е един от хората, които избягаха от Лонг Кеш. Много лош тип с няколко убийства зад гърба си. Благодаря ти, мистър Мъри.

— Благодари на морските пехотинци. — Мъри взе едната чаша чай. Наистина имаше нужда от кофеин. — Мога ли да позвъня оттук? — След минутка отново се свърза с централата на ФБР. Високоговорителят на телефона беше включен, за да може Оуенс да чува.

— Бил, заподозреният е човек на име Нед Кларк, убиец с присъда, който миналата година е избягал от затвора. От елитните убийци на ИРА е.

— Имам лоши новини, Дан — отговори Шоу. — Изглежда, е имало нападение над семейството на Райън. Щатската полиция разследва въоръжено нападение на кола, принадлежаща на доктор Каролайн Райън. Нападателите са били в един фургон и са се измъкнали, след като убили служител на пътната полиция.

— Къде е Джек Райън?

— Още не знаем. Видели са го да напуска академията в колата на свой приятел. Полицаите сега търсят тази кола.

— Какво става със семейството му? — обади се Оуенс.

— Откарали са ги с хеликоптер в Центъра за лечение на шокове и травми в Балтимор. Местната полиция има указания да наблюдава мястото, но то и без това е охранявано. Щом намерим Райън, ще му дадем и охрана. Добре, а този Нед Кларк ще го съобщя на федералните власти утре сутринта. Предполагам, че мистър Оуенс желае да му го върнат.

— Да — Оуенс се облегна в стола си. Сега той трябваше да се обади по телефона. Както често се случваше в полицейската работа, добрите новини бяха съпътствани от лоши.

— Мистър Райън? — Човекът, който го извика, беше лекар. Може би лекар. Носеше нещо като нощница от розова материя, наподобяваща хартия, и странни розови галоши върху маратонки. Нощницата му беше изцапана с кръв. Райън прецени, че не е по-възрастен от тридесет години. Лицето му беше уморено и мрачно. От картончето на гърдите му се виждаше, че се казва доктор Бари Шапиро, заместник-ръководител на Центъра за лечение на шокове и травми. Райън опита да се изправи, но установи, че краката му не се подчиняват. Лекарят му махна с ръка да не става. Приближи се бавно и се строполи в креслото до дивана.

„Какви лоши вести носите?“ — помисли си Райън. Съзнанието му копнееше за новините и в същото време се боеше да узнае какво е станало със семейството му.

— Казвам се Бари Шапиро. Занимавах се с дъщеря ви — бързо заговори той. Имаше особен акцент, който Райън забеляза, но реши, че това не е толкова важно. — Е, жена ви е добре. Горната част на лявата ръка е счупена и разкъсана, и главата й е порязана много зле. Когато лекарят от хеликоптера видял раната на главата — главите кървят много, — решил да я доведе тук за всеки случай. Проведохме пълни изследвания и установихме, че с наред. Леко сътресение, но не е нещо сериозно. Ще се оправи.

— Тя е бременна, док…

— Забелязахме това — усмихна се Шапиро. — Няма никакви проблеми. Нищо опасно за бременността й.

— Тя е хирург. Ще има ли някакво трайно увреждане?

— О? Не знаех това. Ние не обръщаме голямо внимание на самоличността на пациентите — обясни Шапиро. — Не, не би трябвало да има проблеми. Раната на ръката е голяма, но не е нещо сериозно. Ще заздравее напълно.

Райън кимна, но не смееше да зададе следващия въпрос. Лекарят направи пауза, преди да продължи. „Сега на лошите новини ли идва ред…“

— Дъщеря ви е много болно момиченце.

Джек за малко не се задави. Железният юмрук, който стягаше стомаха му, се поотпусна с един милиметър. „Поне е жива. Сали е жива!“

— Очевидно не си е поставила колана. Когато колата се е блъснала, тя е изхвърчала напред. Много силно. — Джек кимна. Сали обичаше да си играе със закопчалката на колана. „Мислехме си, че е толкова интересна“, с горчивина си припомни Райън. — Е, на двата й крака са счупени пищялките, както и лявата бедрена кост. Всичките ребра отляво и шест отдясно са счупени — класически случай на смачкан гръден кош. Тя не може да диша сама, на респиратор е и с това няма проблем. Пристигна с големи вътрешни наранявания и силни кръвоизливи, сериозни наранявания на жлъчката и далака, както и на дебелото черво. Сърдечната й дейност спря точно когато я докараха тук, вероятно — или почти сигурно — поради липсата на кръв. Веднага възстановихме работата на сърцето и започнахме кръвопреливане, за да компенсираме загубената кръв — бързо продължи Шапиро. — Този проблем също е под контрол. Доктор Кинтър и аз работим върху нея почти от пет часа. Трябваше да махнем далака — това не е проблем. Живее се и без далак. — Шапиро не каза, че далакът е важен за инфекциозната защита на организма. — Черният дроб имаше средно голямо звездообразно разкъсване и нараняване на главната артерия, която подава кръв в него. Трябваше да махнем около една четвърт от черния дроб. Това също не е проблем. Мисля, че отстранихме и проблема с разкъсаната артерия. Смятам, че тя е трайно възстановена. Черният дроб е важен орган. Образуването на кръвни телца и биохимическият баланс до голяма степен зависят от него. Без черен дроб не може да се живее. Ако функциите на черния й дроб се възстановят… тя може би ще оцелее. Лесно оправихме дебелото черво. Отрязахме около тридесет сантиметра от него. Краката й са обездвижени. Ще ги оправим по-късно. Ребрата… е, това ще боли, но не заплашва живота й. Нараняването на черепа е минимално. Предполагам, че гръдният й кош е поел основния удар. Получила е сътресение, но няма признаци за вътрешночерепни кръвоизливи. — Шапиро прекара дланите си по брадясалото си лице.

— Всичко зависи от функциите на черния й дроб. Ако черният дроб продължи да работи, тя вероятно ще се възстанови напълно. Наблюдаваме състава на кръвта й и ще знаем със сигурност какво ще стане след около осем или девет часа.

— Нищо ли не се знае дотогава? — Лицето на Райън се сгърчи в агонизираща гримаса. Железният юмрук отново стегна хватката си. „Тя все още може да умре…“

— Мистър Райън — бавно каза Шапиро. — Зная какво изживявате. Ако дъщеря ви не беше докарана с хеликоптера, то сега щях да ви кажа, че е мъртва. Още пет минути забавяне, и тя нямаше да оцелее. Толкова близо до смъртта се намираше. Но тя е жива и искам да ви уверя, че правим всичко по силите си, за да я запазим. А това, което вършим тук, е най-доброто. Моят екип от лекари и сестри е най-добрият в света и точка. Никой не може да ни излезе насреща. Ако има начин, ще го намерим. „А ако няма — помисли си той, — няма да го намерим“

— Мога ли да ги видя?

— Не — поклати глава Шапиро. — В момента и двете се намират в реанимационната зала. Там е чисто като в операционна. И най-малката инфекция може да бъде смъртоносна за един пациент с травма. Съжалявам, но това може да бъде твърде опасно. При тях има опитна сестра всяка секунда, а само на пет метра от стаите им дежури екип от лекари и санитари.

— Добре — каза Джек, като почти изохка. Облегна главата си на стената и затвори очи. „Още осем часа? Но нямаш никакъв избор. Трябва да чакаш. Трябва да правиш каквото ти кажат.“ — Добре.

Шапиро си тръгна и Джексън го последва, като го спря до асансьора.

— Докторе, не може ли Джек да види дъщеричката си? Тя…

— Не може. — Шапиро залитна към стената и почти се свлече, като изпусна дълга въздишка. — Вижте, точно сега момиченцето, впрочем как се казва то?

— Сали.

— Да. Точно сега се намира в леглото си, съблечена чисто гола със закачени в двете й ръце и в единия крак системи с вътрешновенозна течност. Част от главата й е обръсната. Вързана е към половин дузина монитори и диша с помощта на респираторен апарат „Енгстрьом“. Краката й са бинтовани. Тя е просто една голяма рана от бедрата до главата. — Шапиро погледна пилота. Беше твърде уморен, за да може лицето му да изрази някакви чувства. — Вижте какво, тя може и да умре. Аз не мисля, че това ще стане, но не можем да бъдем сигурни. При нараняване на черния дроб не се знае, докато не дойдат резултатите от изследванията на кръвта. Просто не може. Ако тя почине, желаете ли приятелят ви да я види така? Желаете ли той да я помни така до края на живота си?

— Не — тихо каза Джексън, изненадан от силното си желание това момиченце да оживее. Жена му не можеше да има деца и Сали беше станала нещо като тяхно собствено дете. — Какви са шансовете й?

— Не обичам да прогнозирам и да цитирам цифри. Те не означават нищо в случай като този. Съжалявам, но тя или ще се оправи, или ще почине. Вижте, аз не говорих тези неща просто така на… Джек ли казахте? Това е най-доброто място, където може да попадне човек. — Очите на Шапиро се спряха на гърдите на Джексън. Той бутна с пръст значката с позлатени крилца. — Вие пилот ли сте?

— Да. На изтребител.

— Фантом ли?

— Не. На Ф-14 „Томкат“.

— И аз летя — усмихна се Шапиро. — Във военновъздушните сили бях лекар в санитарен самолет. Минатата година си купих безмоторен самолет. Горе е много приятно и спокойно. Когато успея да се измъкна от тази лудница, се качвам там при първа възможност. Няма телефони. Няма тичане. Просто оставам сам е облаците. — Лекарят не говореше толкова на Джексън, колкото на себе си. Роби хвана лекаря за ръката.

— Докторе, вижте какво, ако спасите това момиченце, аз ще ви уредя един полет на какъвто искате самолет. Летял ли сте някога в Т-38?

— Какво представлява? — Шапиро беше твърде изтощен, за да си спомни дали е виждал такъв самолет.

— Един страхотен малък свръхзвуков тренировъчен самолет. Две седалки, двойно управление и се кара като сън с полюции. Мога да ви маскирам като някой от нашите хора и да ви вдигна във въздуха без никакви проблеми. Някога возили ли сте се със свръхзвукова скорост?

— Не. Можете ли да правите акробатични номера? — Шапиро се усмихна като уморено момченце.

— Да, докторе — усмихна се Джексън, защото знаеше, че може да прави такива маневри, от които и най-опитният летец би получил световъртеж и гадене.

— Съгласен съм. Ние работим върху пациентите си по един и същи начин, но съм съгласен. Наглеждайте приятеля си. Изглежда доста разтърсен. Това е нормално. Тези неща могат да се понесат по-трудно от членовете на семейството, отколкото от самия пострадал. Ако не се посъвземе, обадете се на администраторката. Имаме психолог, който специализира в работа с… другите жертви, както ги нарича той. Една от новаторските идеи на Центъра за лечение на шокове и травми беше назначаването на специалист за работа с нараняванията на семейните и приятелите.

— За ръката на Кати. Тя е очен хирург — много тънка работа, нали се сещате? Сигурен ли сте, че няма да има проблеми с това?

Шапиро поклати глава.

— Нищо й няма. Просто счупване на раменната кост. Трябва да е улучена от куршум с метална обвивка. Влязъл е и е излязъл, без да разкъсва. Голям късмет наистина.

Дланта на Роби се впи в ръката на лекаря, когато дойде асансьорът.

— Куршум ли?

— Не ви ли казах това? Господи, трябва да съм по-изморен, отколкото си мисля. Да, това е огнестрелна рана, но е много чиста. Може би куршумът е деветмилиметров или около този размер. Трябва да се връщам към работата си. — Лекарят влезе в асансьора.

— Мамка му! — каза на стената Джексън. Обърна се, когато дочу английски акцент — оказаха се двама души, които администраторката упъти към чакалнята. Роби ги последва.

По-високият от двамата приближи до Райън и попита:

— Сър Джон?

Райън вдигна поглед. „Сър Джон?“ — помисли си Роби. Англичанинът застана мирно и продължи с отсечен глас:

— Казвам се Джефри Бенет. Временен посланик в английското посолство. — Измъкна един плик от джоба си и го подаде на Райън. — Наредено ми е от нейно кралско величество да ви предам лично това писмо и да чакам отговора ви.

Джек примигна няколко пъти, а след това разкъса плика и извади телеграма върху жълта бланка. Телеграмата беше кратка, любезна и лаконична. „Колко ли е часът там? — зачуди се Райън. — Два сутринта? Три? Там някъде е.“ Това значи, че вероятно са я събудили, за да й предадат тази новина, и тя е била толкова внимателна и загрижена, за да изпрати лично съобщение. И сега очакваше отговор.

Виж ти.

Райън затвори очи и си каза, че е време да се осъзнае. Беше твърде изтощен от неизплаканите сълзи. Преглътна няколко пъти, разтърка лицето си и стана.

— Моля да предадете на нейно величество, че благодаря за загрижеността й. Очаква се съпругата ми да се възстанови напълно, но дъщеря ми се намира в критично състояние и положението й няма да е ясно още осем или девет часа. Моля да предадете на нейно величество, че съм дълбоко трогнат от вниманието и високо ценя приятелските й чувства.

— Благодаря ви, сър Джон. — Бенет си записа нещо. — Незабавно ще изпратя телеграма с отговора ви. Ако не възразявате, ще оставя един от членовете на персонала на посолството с вас. — Джек кимна озадачен и Бенет си тръгна.

Роби прие всичко това с високо вдигнати вежди и дузина незададени въпроси. „Кой е този?“ Той се представи като Едуард Уейсън и седна в ъгъла така, че можеше да наблюдава входа. Погледна Джексън, Очите им се срещнаха за момент, като всеки изучаваше другия. Уейсън притежаваше хладни, безгрижни очи и в ъглите на устните му играеше тънка усмивка. Роби го огледа по-отблизо. Под лявата му ръка се забелязваше подутина. Уейсън се преструваше, че чете книга с меки корици, която държеше в лявата си ръка, но през няколко секунди очите му поглеждаха към вратата, а дясната му ръка лежеше свободна в скута. Забеляза погледа на Джексън и му кимна. Роби заключи, че той е от контрашпионажа или най-малкото е офицер от службите за сигурност. „Значи затова е целият този шум.“ Мигновеното прозрение му подейства като внезапен полъх на студен вятър. Ръцете на пилота се свиха в юмруци, когато помисли какъв тип човек се бе опитал предумишлено да убие една жена и детето й.

Пет минути по-късно влязоха трима офицери от щатската полиция. Говориха с Райън в продължение на пет минути. Джексън наблюдаваше с интерес и видя как лицето на приятеля му побледня от гняв, докато отговаряше със заекване на многобройните въпроси. Уейсън не гледаше към тях, но дочу всичко.

— Ти беше прав, Джими — каза Мъри. Стоеше до прозореца и наблюдаваше как първите коли в ранната утрин завиват на ъгъла на улиците „Бродуей“ и „Виктория“.

— Пади О’Нийл в Бостън обича да разказва колко приятни хора са онези от „Шин Фейн“ — замислено каза Оуенс. — И нашият приятел О’Донъл решава да му създаде притеснения. Нямаше как да знаем това, Дан. Подозрението не е веществено доказателство и ти го знаеш. Всъщност нямаше причина да им отправиш по-сериозно предупреждение. А ти го направи, Дан…

— Тя беше такова хубаво момиченце. Преди да отлетят за дома, тя ме целуна. — Мъри погледна часовника си и пресметна пет часа по-назад. — Джими, понякога има моменти… Преди петнадесет години арестувахме един… един човек, който нападаше деца, момчета. Аз го разпитвах. Пееше като канарче и не можеше да се нарадва на себе си. Призна си за шест случая и ми даде всички сведения с голяма нагла лайнена усмивка. Това се случи точно когато Върховният съд отмени всички закони за смъртните присъди, така че на онзи му беше известно, че ще доживее до дълбоки старини. Знаеш ли колко малко ми оставаше, за да го… — Той спря за момент, преди отново да продължи: — Понякога сме прекалено цивилизовани.

— Изходът, Дан, е да станем като тях.

— Зная, че не става, Джими, но не ми харесва и сегашното положение.

Когато Бари Шапиро погледна часовника си за втори път, вече беше пет часът сутринта. „Не се изненадвам, че съм така изморен — помисли той. — Двадесетчасово дежурство. Твърде стар съм за тези неща“ Предполагаше се, че ще се съобразява с това.

Първият признак беше, че оставаше на дежурство прекалено дълго време, поемаше твърде много лични отговорности, проявяваше прекалено голям интерес към пациентите, чиито случаи в крайна сметка се оказваха просто натъртвания или разкъсвания. Някои от тях умираха. Независимо от уменията му, от фината техника и от усилията на екипа някои пациенти щяха да умират. А когато човек се измори до такава степен, той не може да спи. Раните им и още по-лошо лицата им оставаха твърде пресни в съзнанието му, бяха прекалено страшни и не си отиваха. Лекарите се нуждаят от сън повече, отколкото останалите хора. Постоянната загуба на съня беше последното и най-опасно предупреждение. Това беше момент, когато човек трябва да се махне или да рискува да си докара нервно разстройство, както често пъти се случваше на служителите на Центъра за лечение за шокове и травми.

В този дух беше и най-мрачната им служебна шега: пациентите им пристигаха с изпочупени тела и повечето от тях си отиваха възстановени, но лекарите и сестрите, които идваха тук на работа с огромна енергия и високи лични идеали, често пъти си тръгваха отпаднали духом. Голямата ирония в професията му беше, че успехите пораждат очаквания за още по-големи успехи; неуспехът в тази изтощителна медицинска специалност можеше да навреди на лекаря почти толкова, колкото и на пациента. Шапиро беше достатъчно циничен, за да проумее хумора в това.

Хирургът прочете за втори път листа, който апаратът за анализ на кръвта беше изплюл преди минутка, и го върна на сестрата стажантка. Тя го прикачи към картона с диагнозата на детето и седна, като приглади сплъстената коса, подаваща се над кислородната маска.

— Баща й е долу. Намери някой да те смени тук и слез да му кажеш. Аз се качвам горе да изпуша една цигара. — Шапиро напусна интензивното отделение, взе си палтото и започна да рови в джобовете му за цигари.

Бавно отиде до пожарното стълбище в дъното на коридора и уморено изкачи шестте етажа до покрива. „Господи — мислеше той, — колко съм скапан само!“ Покривът беше равен, покрит е асфалт и чакъл, с накацали ултракъсовълнови антени за комуникационната мрежа. Имаше и няколко изхода за кондензаторите на климатичната инсталация. Шапиро запали цигарата на завет под стълбището, като се наруга, че не може да се откаже от този отвратителен навик. Замисли се, че и той, както повечето му колеги, никога не виждаха вредните последици от тютюнопушенето. Повечето от пациентите им бяха твърде млади, за да страдат от хронични заболявания. Нараняванията им бяха в резултат на чудесата на технократското общество: автомобили, мотоциклети, огнестрелни оръжия и промишлени машини.

Шапиро отиде до ръба на покрива, облегна крак на парапета, сякаш е релса в някой бар, и издуха дима във въздуха на ранното утро. Лекият ветрец го поде и разсея, докато стигне до покривните светлини. Лекарят протегна врата и уморените си ръце. Нощният дъжд беше отмил от небето обикновената пушилка и в тъмното се виждаха предутринните звезди.

Особения акцент Шапиро имаше от миналото си. Беше прекарал ранното си детство в района Уилямсбърг на Ню Йорк. Беше син на равин, който отведе семейството си в Южна Каролина. Бари беше учил в добри частни училища, но когато завърши, говореше със смесица от южняшкия провлечен говор и нюйоркската насмешлива интонация. Акцентът му се влоши още и от прерийното наречие на Тексас, където следва медицина в университета в Бейлър. Баща му беше начетен човек, който често пъти изнасяше лекции в университета на щата Южна Каролина в град Колумбия. Специалност на експерта по американска литература от XIX век беше Едгар Алън По. Бари Шапиро ненавиждаше По. Писателят на смъртта и перверзните, така го наричаше, когато станеше дума за него. С изненада беше узнал, че По е починал в Балтимор преди много години, след като заспал пиян в една канавка, и че домът му се намира само на няколко пресечки от университетския болничен комплекс и представлява нещо като храм на местните литератори.

Струваше му се, че всичко, свързано с По, е мрачно и извратено, вечно чакащо неизбежната смърт, която беше личният враг на Шапиро. Започнал беше да мисли за По като олицетворението на този враг, понякога победен, понякога не. Шапиро не говореше за това с болничния психоаналитик, който също наблюдаваше отблизо персонала, но сега, когато беше сам, гледаше на север към къщата на По.

— Кучи син — прошепна той. Каза го на себе си. На По. На никого. — Кучи син! Този път няма да стане. Не и сега. Този път хората ще се върнат у дома.

Хвърли цигарата и проследи как оранжевата светлина на връхчето й пада към блестящата празна улица. Тръгна към стълбите. Време беше да се прибере и да спи.

16.

ЦЕЛИ И ПАТРИОТИ

Като повечето професионални офицери майор Роби Джексън не виждаше много полза от пресата. По ирония на съдбата Джек много пъти се беше опитвал да му обясни, че греши, защото пресата има толкова значение за запазването на демокрацията, колкото и военноморските сили. Сега гледаше как репортерите обсаждаха приятеля му с въпроси, вариращи от пълно безсмислие до нахална интимност. Защо трябва всеки да знае какви тревоги изпитва Джек за състоянието на дъщеря си? Какво би чувствал всеки нормален човек, ако детето му се намира на ръба на смъртта — трябваше ли да се дават обяснения за тези чувства? Откъде може да знае Джек кой е стрелял — щом полицията не е наясно, как би могъл да знае той?

— А вие как се казвате? — запита го накрая една репортерка. Той каза името и званието си, но не спомена номера на поделението.

— Какво правите тук? — настоя тя.

— Приятели сме. Докарах го тук. — „Тъпа крава“.

— И какво мислите за всичко това?

— Какво смятате, че мисля? Ако дъщеричката на ваш приятел се намира там горе, какво, по дяволите, бихте си мислили вие?

— Знаете ли кой го е направил?

— Аз си изкарвам хляба с пилотиране на самолети. Не съм полицай. Питайте тях.

— Те не казват нищо.

Роби се усмихна тънко:

— Е, едно на нула за добрите. Госпожо, защо не оставите човека на спокойствие? Ако вие изживявахте това, което му се падна на него, смятате ли, че ще ви се иска да сте заобиколена от половин дузина непознати, които ви задават толкова въпроси?

— Вижте, майоре, знаем, че жена му и дъщеря му са били нападнати от терористи…

— Кой казва това? — настоя Джексън.

— Кой друг би го направил? Вие за глупаци ли ни смятате? — Роби не отговори на този въпрос. — Това е нещо голямо. Първото нападение от чуждестранна терористична група на американска земя, ако не грешим. Това е важно. Хората имат правото да знаят какво се е случило и защо — каза репортерката с благоразумен глас.

„Права е“ — неохотно призна пред себе си Роби. Това не му харесваше, но тя беше права. По дяволите.

— Ще ви накарам ли да се почувствате по-доволен, като ви кажа, че имам дете на нейната възраст? Момче е — каза тя. Всъщност репортерката, изглежда, му съчувстваше.

Джексън се помъчи да намери нещо неприятно в нея.

— Отговорете ми на следното: ако имате възможност да интервюирате тези хора, бихте ли го сторили?

— Това ми е работата. Нужно е да знаем откъде идват.

— Там, откъдето идват, госпожо, убиват хората за развлечение. Това е част от играта им. — Роби си припомни някои от разузнавателните доклади, които беше виждал по време на пребиваването си в Източното Средиземноморие. — Това се случи преди две години. Но не сте го чули от мен, нали?

— Остава си между нас — тържествено каза тя.

— Бях на самолетоносач близо до Бейрут. Имахме разузнавателни сведения… и снимки на хора от Европа, които идваха със самолети в страната, за да убиват. В по-голямата си част хлапаци и трябва да са били от заможни семейства, ако се съди по дрехите им. Няма майтап, истина си е, виждал съм шибаните снимки. Събрали се с някакви откачени, намерили оръжие и започнали да стрелят напосоки, просто за майтап. Стреляли са от високите хотели и от служебни сгради по улиците. С бойна пушка човек може да улучи цел от хиляда метра. Помръдне ли се нещо — бум, застрелват го с автоматичен огън. След това си отишли у дома. Убивали са хора за развлечение! Може би някои от тях са станали истински терористи, не зная. Гадна история беше и не можеш лесно да забравиш такова нещо. За такива хора става дума и сега, нали разбирате? И хич не ми пука за гледната им точка, госпожо! Когато бях момче в Алабама, имахме проблеми с хора като тези, ония задници от ку-клукс-клан. И за тяхната гледна точка пет пари не давам. Единственото хубаво нещо на ку-клукс-клан беше, че са идиоти. Терористите, които се мотаят наоколо, са много по-добри. Може би това ги прави по-приемливи във вашите очи, но не и в моите.

— Онези неща в Бейрут никога не са стигали до вестниците — каза репортерката.

— Зная със сигурност, че един репортер го е видял. Може би е смятал, че никой няма да му повярва. Аз не зная дали бих повярвал, ако не бяха снимките. Но съм ги виждал. Давам ви думата си, госпожо.

— Какви снимки?

— Това не мога да ви кажа — но бяха достатъчно добри, за да се виждат лъскавите им младежки лица. — Снимките бяха направени от американски и израелски разузнавателни самолети.

— И какво направихте вие?

— Ако можете да уредите онези копелета да бъдат събрани на едно място, аз смятам, че ние и морските пехотинци ще можем да измислим нещо — отговори Роби. Думите му изразяваха желанието на всички професионални войници по света. — Даже накрая бихме могли да поканим и вас, журналистите. Кои са тези, по дяволите? — В стаята влязоха двама души.

Джек беше твърде изморен, за да може напълно да се концентрира. Вестта, че Сали е извън непосредствена опасност, сне огромна тежест от раменете му и сега той очакваше да види жена си, която скоро щеше да бъде преместена в обикновена болнична стая. Седящият на няколко метра от него Уейсън, офицерът от британските сили за сигурност, наблюдаваше репортерите е неприкрито презрение, като отказваше дори да каже името си на онези, които го питаха за това. Полицаите от щатската полиция не можеха да изгонят репортерите, въпреки че болничният персонал категорично отказа да допусне телевизионно оборудване и удържаха на думата си. Постоянно повтарящият се въпрос беше: „Кой го е направил?“ Джек каза, че не знае, макар да мислеше, че знае. Навярно това бяха хората, за които беше решил да не се притеснява.

„Можеше да бъде и по-лошо“ — мислеше си той. Сега поне имаше вероятност Сали да оживее до края на седмицата. Дъщеря му не беше мъртва заради неправилната му преценка. Това внасяше известно успокоение.

— Мистър Райън? — попита един от новодошлите.

— Да? — Джек беше твърде изтощен, за да може да вдигне поглед. Сега оставаше буден само поради превъзбудата. Нервите му бяха прекалено силно разклатени, за да може да заспи, макар че се нуждаеше от сън.

— Аз съм специален агент Ед Донахю от бостънската служба на ФБР. С мен е един човек, който желае да ви каже нещо.

„Никой не казва, че Пади О’Нийл е глупав“ — мислеше си Донахю. Веднага след като тази новина се появи в предаването от единадесет часа, човекът от „Шин Фейн“ беше помолил „придружителя“ си от ФБР да го съпроводи до самолета за Балтимор. Донахю не можеше да му откаже това право, а и му наредиха да доведе О’Нийл с първия самолет.

— Мистър Райън — каза О’Нийл с глас, от който извираше съчувствие, — разбирам, че състоянието на детето ви се подобрява. Надявам се, че моите молитви са допринесли за това…

На Райън му трябваха десетина секунди, за да разпознае лицето, което преди няколко дни беше видял на телевизионния екран. Устата му се отвори бавно и очите му се разшириха. Неизвестно защо не чуваше какво му се говори. Думите влизаха в ушите, но мозъкът не ги сливаше в разбираема реч, сякаш бяха на някакъв чужд език. Виждаше само гърлото на мъжа на около метър и половина от себе си. Единствената мисъл, която мозъкът му раждаше, беше: „На около метър и половина“.

— Ох, майчице! — промълви Роби в другия край на чакалнята. Приятелят му почервеня като цвекло и той скочи. Две секунди по-късно лицето на Райън побеля като яката на бялата му памучна риза. Краката на Джек се отместиха, плъзнаха се под тялото му и той се наклони напред.

Роби се промъкна край агента на ФБР, когато Райън се хвърли от дивана е протегнати ръце към гърлото на О’Нийл. Рамото на Джексън се блъсна в гърдите на приятеля му и пилотът го стисна в мечешка прегръдка, като се опитваше да го избута назад, докато трима фотографи увековечаваха тази сцена. Джек не издаде нито звук, но Роби знаеше точно какво иска да направи. Джексън надви и избута Райън върху дивана. Бързо се извърна:

— Разкарайте този задник оттук, преди аз да съм го убил! — Джексън беше с десет сантиметра по-нисък от ирландеца, но гневът му беше не по-слаб от този на Райън. — Разкарайте това терористко копеле оттук!

— Офицер! — Специален агент Донахю направи знак на един от полицаите, който незабавно сграбчи О’Нийл и го издърпа от стаята. Репортерите ги последваха, а О’Нийл на висок глас протестираше и заявяваше, че е невинен.

— Вие да не сте откачили? — изръмжа Джексън на агента от ФБР.

— Успокойте се, майоре. Аз съм на ваша страна. Успокойте се.

Джексън седна до Райън, който гледаше в земята и дишаше тежко като състезателен кон, достигнал края на пистата. Донахю се настани от другата му страна.

— Мистър Райън, не можех да му забраня да дойде тук. Съжалявам, но не можем да направим това. Той искаше да ви каже — мамицата му, през целия полет ми разправяше, че неговата организация няма нищо общо с това и че за тях такова нещо би означавало провал. Предполагам, че искаше да изрази съчувствието си. — Агентът мразеше себе си заради тези думи, макар и да бяха верни. Мразеше се и за това, че почти беше започнал да харесва Пади О’Нийл през изминалата седмица. Представителят на „Шии Фейн“ беше човек със забележителен чар и с дарба да представя гледната си точка по разумен начин. Ед Донахю се питаше защо точно той трябваше да бъде изпратен за тази работа. „Защо не можаха да си изберат някой италианец?“ Разбира се, знаеше отговора на този въпрос, но това, че той беше смислен, не означаваше, че му харесва. — Обещавам той повече да не ви безпокои.

— Направете го — беше съветът на Роби.

Донахю се върна в коридора, където О’Нийл пееше „урока“ си пред репортерите. Това не го изненада. „Мистър Райън е объркан — казваше оня, — както би се чувствал всеки семеен човек в подобни обстоятелства.“ Първата среща с Пади О’Нийл през миналата седмица го беше изпълнила с чувство на отвращение. След това беше започнал да се възхищава на чара и способностите му. Сега Донахю реагира на думите му с пълна омраза. В главата му се зароди една идея. Почуди се дали бюрото ще я одобри и реши, че си струва да опита. Дръпна настрана един фотограф и му каза нещо. Двамата намериха лекар.

— Не, категорично не! — отговори хирургът при първото им настояване.

— Докторе — каза фоторепортерът, — жена ми е бременна е първото ни дете. Ако това ще помогне на този човек, аз съм „за“. Няма да го публикуваме във вестниците. Давам ви думата си, докторе.

— Мисля, че ще му помогне — каза агентът на ФБР. — Наистина.

Десет минути по-късно Донахю и фотографът свалиха болничните си халати. Агентът от ФБР взе лентата и я прибра в джоба си. Преди да върне О’Нийл до летището, се обади в щаба във Вашингтон и двама агенти тръгнаха към дома на Райън на „Перигрин клиф“. Алармената инсталация не им създаде никакви проблеми.

Джек бодърстваше вече двадесет и четири часа. Ако можеше да мисли за това, щеше да е учуден, че все още е буден и се държи на крака, въпреки че ако се съдеше по походката му, това можеше да се оспори. Сега беше сам. Роби отиде някъде да свърши нещо, което вече не помнеше.

Дори Роби да не беше си тръгнал, той пак щеше да се чувства сам. Двадесет минути по-рано Кати беше преместена в главната университетска болница и Джек трябваше да отиде да я види. Вървеше по мрачния коридор със стени от еднотипни глазирани тухли като човек, тръгнал на собствената си екзекуция. Зави на един ъгъл и веднага разбра коя е стаята. Пред нея стояха двама полицаи. Наблюдаваха го, като се приближаваше, а той търсеше в очите им укор, че за всичко с виновен само той. Жена му и дъщеря му за малко не бяха загинали, защото беше решил, че няма от какво да се притесняват. Джек никога през живота си не беше търпял неуспех и сега горчивият му вкус го караше да мисли, че целият свят го ненавижда толкова, колкото се ненавижда самият той.

„Много си умен!“

Струваше му се, че не той се приближава към вратата — тя плуваше към него и ставаше все по-голяма. Зад тази врата се намираше жената, която обичаше. Жената, която едва не загина заради неговата самоувереност. Какво ще му каже тя? Смее ли да узнае? За миг Джек се спря пред вратата. Полицаите се опитваха да не гледат в него. Помисли си, че може би изпитваха съчувствие, което според него не заслужаваше. Когато влезе в стаята, реши, че и студената метална дръжка на вратата сякаш също го обвинява.

Кати лежеше в стая с едно легло. Ръката й беше гипсирана. На дясната страна на лицето й личеше огромна следа от натъртване и половината от челото й беше покрито с бинт. Очите й бяха отворени и почти безжизнени, загледани в изключения телевизор. Джек отиде до нея като насън. Някоя от сестрите беше сложила стол до леглото. Той седна на него и взе ръката на жена си в своята. Опитваше се да измисли какво да каже на жената, която не успя да защити. Тя обърна лице към него. Очите й бяха потъмнели и пълни със сълзи.

— Извинявай, Джек — прошепна тя.

— Какво?

— Знаех, че тя си играе със закопчалката, но не направих нищо, защото бързах — и после дойде оня камион… нямах време да… ако бях проверила дали е закопчана, сега Сали щеше да бъде добре… но бързах — завърши тя и извърна очи. — Джек, така съжалявам.

„Господи! Тя си мисли, че е виновна… какво да кажа сега?“

— Тя ще се оправи, мила — успя да каже Райън, зашеметен от чутото. Притисна ръката на Кати до лицето си и я целуна. — И ти ще се оправиш. Сега само това има значение.

— Но… — Тя гледаше в стената.

— Никакво но.

Кати обърна лице към него. Опита се да се усмихне, но сълзите се стичаха по лицето й:

— Говорих с доктор Елингстоун от „Хопкинс“ — той дойде да види Сали. Казва… казва, че тя ще се оправи. Казва, че Шапиро е спасил живота й.

— Зная.

— Аз дори не съм я виждала. Помня, че видях моста, и се събудих едва след два часа и… о, Джек! — Ръката й стисна неговата. Той се наведе, за да я целуне, но преди устните им да се докоснат, и двамата заридаха.

— Всичко е наред, Кати — каза Джек и започна да вярва, че наистина е така или че скоро ще бъде. Неговият свят все още беше жив. Все още.

„Но светът на някой друг ще загине“ — помисли си той. Това беше спокойна, далечна мисъл, възникнала в онази част на съзнанието му, която вече гледаше в бъдещето, а действителността ангажираше настоящето му. Сълзите на жена му, причинени от някой друг, събудиха такава ярост у него, която можеше да бъде укротена само с нечия смърт. Времето за печал беше на изчерпване, отмина заедно със сълзите. Въпреки че все още не беше се успокоил, Райън започна да мисли за времето, когато чувствата му — поне повечето от тях — ще бъдат в покой. Едно щеше да остане. Той щеше да го контролира, но и то щеше да контролира него. Нямаше да се чувства истински мъж, докато не се пречисти от това чувство.

Човек може да страда определено време — изглежда, всяка сълза отнася със себе си от натрупаните чувства. Кати спря първа. Избърса лицето на мъжа си с ръка. Успя да се усмихне истински. Джек не беше бръснат. Тя имаше чувството, че търка ръката си в шкурка.

— Колко е часът?

— Десет и тридесет. — Нямаше нужда Джек да гледа часовника си.

— Трябва да спиш, Джек. И да останеш здрав. — Да. — Джек разтри очите си.

— Здравей, Кати — каза Роби, като влезе. — Дойдох да ти го взема.

— Добре.

— Настанихме се в мотела „Холидей ин“ на улица „Ломбард“.

— Ние ли? Роби, недей…

— Стига, Джек — прекъсна го Роби. — Как си, Кати?

— Имам невероятно главоболие.

— Радвам се да те видя усмихната — меко каза Роби. — Сиси ще дойде следобед. Искаш ли да ти донесе нещо?

— Не точно сега. Благодаря ти, Роб.

— Не се предавай, докторке. — Роби хвана Джек за ръката и го вдигна на крака. — Ще ти го доведа по-късно днес.

Двадесет минути след това Роби въведе Джек в стаята в мотела. Извади шишенце с хапчета от джоба си.

— Докторът казва, че трябва да вземеш едно от тези.

— Аз не вземам хапчета.

— От тези ще вземеш едно, приятел. Много хубаво, жълто хапче. Това не е молба, Джек. Това е заповед. Трябва да спиш. Дръж.

Роби му подхвърли шишенцето и загледа как Джек изпи едно хапче. След десет минути Райън заспа. Джексън провери дали вратата е надеждно заключена, преди да се настани на другото легло. Пилотът сънуваше хората, които причиниха всичко това. Намираха се в самолет. Той изстреля четири ракети в корпуса на самолета и гледаше как телата им падат от дупката, която направи с ракетите, за да може да ги разкъса с оръдието си, преди да паднат в морето.

„Клубът на патриотите“ представляваше бар от другата страна на метростанцията „Бродуей“ в един от районите на югоизточен Бостън, населяван от ирландци. Името му не беше свързано с революционерите от 1770 година, а по-скоро с представата на притежателя му за себе си. Джон Донахю беше служил в Първа военноморска пехотна дивизия по време на горчивото отстъпление от язовира „Чозин“[1]. Макар и ранен на две места, той не беше изоставил взвода си по време на дългия марш в студения ден до пристанище Хунгнам[2]. Още накуцваше заради четирите си пръста, които липсваха от десния му крак след едно измръзване. Изпитваше по-голяма гордост от това, отколкото от няколкото медала, поставени под знамето на морската пехота зад бара. Всеки, който влезеше тук, облечен в униформа на морски пехотинец, получаваше първата си напитка безплатно, заедно с един-два разказа за старата гвардия, в която зрелият осемнадесетгодишен ефрейтор Джон Донахю, пенсиониран от морската пехота на САЩ, бе служил.

Той беше и истински ирландец. Всяка година вземаше самолет на „Еър лингус“ от Бостънското международно летище „Логан“ за старата родина, където поизглаждаше акцента си и опитваше по-добрите видове уиски, които някак си никога не достигаха Америка в големи количества. Донахю също така се опитваше да бъде в течение на събитията в Севера, в „Шестте графства“, както ги наричаше той, за да поддържа духовната си връзка с бунтовниците, които е много кураж се трудеха, за да освободят народа от английското потисничество. Много долари бяха събрани в този бар за подпомагане на хората в Севера и доста чаши бяха вдигнати за тяхно здраве и за каузата.

— Здравей, Джони! — извика от вратата Пади О’Нийл.

— Здрасти, Пади! — Донахю вече наливаше бира, когато видя племенника си, който влезе след О’Нийл. Еди беше единственият син на мъртвия му брат, добро момче, изучило се в „Нотр Дам“, където играеше втори нападател във футболния отбор, преди да започне работа във ФБР. Това не беше толкова добро, колкото морската пехота, но чичо Джон знаеше, че там плащат много повече. Беше чул, че Еди придружава О’Нийл, и с тъга се убеди, че това е истина. Реши, че може би защитават Пади от някой английски убиец.

Джон и Пади изпиха по една малка бира, преди гостът да се присъедини към група хора, които го чакаха в малката стаичка. Еди стоеше сам в края на бара, пиеше кафе и наблюдаваше. След десет минути О’Нийл отиде да произнесе речта си. Донахю се приближи, за да поздрави племенника си.

— Здравей, чичо Джон — поздрави го и Еди.

— Определил ли си датата? — попита Джон, като говореше с престорен ирландски акцент, както правеше винаги в присъствието на О’Нийл.

— Може би другия септември — отговори младият мъж.

— И какво би казал баща ти? Живееш с момичето вече почти година. Какво биха казали отците в „Нотр Дам“?

— Вероятно същото, което и на теб за това, че събираш пари за терористи — отговори младият агент. Беше му писнало от съвети как да живее живота си.

— Не искам да слушам такива неща в заведението си. — Но беше чувал същото и преди.

— Чичо Джон, О’Нийл прави точно това.

— Те са борци за свобода. Зная, че от време на време нарушават някои от нашите закони, но хич не ме е грижа за английските закони, които нарушават — не е и твоя грижа — твърдо каза Джон Донахю.

— Гледаш ли телевизия? — Агентът не се нуждаеше от отговор на този въпрос. В отсрещния ъгъл се намираше един широкоекранен телевизор, по който гледаха бейзболните и футболните мачове. Името на бара беше причина мястото да е и нередовно сборище на футболистите от отбора „Пейтриътс“ от Нова Англия. Интересите на чичо Джон към телевизията се ограничаваха с отборите „Пейтриътс“, „Ред Сокс“, „Селтикс“ и „Бруинс“. От политика изобщо не се интересуваше. Всеки шест години гласуваше за Тед Кенеди[3] и считаше себе си за неотклонен застъпник на идеята за националната сигурност. — Искам да ти покажа няколко снимки.

Постави първата на бара.

— Това е едно малко момиченце на име Сали Райън. Живее в Анаполис.

Чичо му я взе и се усмихна.

— Помня, когато моята Катлийн изглеждаше така.

— Баща й с учител във военноморската академия. Бил е лейтенант от морската пехота. Учил е в Бостънския колеж. Баща му е бил полицай.

— Прилича ми на добър ирландец. Приятел ли ти е?

— Не точно — каза Еди. — Пади и аз се запознахме с него днес. Така изглеждаше дъщеря му сега.

Втората снимка легна на бара.

— Исусе, Марийо и Йосифе! — Не беше никак лесно да проумее човек, че под цялото медицинско оборудване лежи дете. Краката й стърчаха изпод тежките бинтови превръзки. В устата си имаше пластмасова тръба, широка около два сантиметра, и видимите части от тялото й представляваха ужасна каша с неопределен цвят, която фотографът майсторски беше уловил.

— Тя е късметлия, чичо Джон. Майката на момиченцето също е била там. — Още две снимки легнаха на бара.

— Какво е станало? Катастрофа ли? Какви са тези неща? — попита Джон Донахю. Той наистина не знаеше какво става.

— Тя е хирург — пък и е бременна, не се вижда от снимките. Вчера по колата й са стреляли с автомат, извън Анаполис в Мериленд. Малко по-късно са убили един полицай. — Още една снимка легна на бара.

— Кой? Кой го е направил?

— Ето го бащата. Джек Райън. — Снимката беше същата, която бяха поместили и лондонските вестници, снимката от дипломирането на Джек в Куантико. Еди знаеше, че чичо му винаги изпитваше гордост да гледа сините униформи на морската пехота.

— Виждал съм го някъде преди…

— Да. Той спря терористично нападение в Лондон преди няколко месеца. Изглежда, е обидил терористите толкова много, че дойдоха да убият него и семейството му. Бюрото работи по случая.

— Кой го е направил?

Последната снимка падна на бара. На нея се виждаха ръцете на Райън на по-малко от двадесет сантиметра от гърлото на Пади О’Нийл и един чернокож, който го възпира.

— Коя е чернилката? — попита чичото. Племенникът му за малко не избухна.

— По дяволите, чичо Джон! Този човек е пилот от военноморските сили.

— О! — Джон се смути за момент. Нямаше високо мнение за чернокожите, макар че един, който носеше униформа на морски пехотинец също получи безплатно първата си напитка. Казваше си, че онези в униформите са други. Джон Донахю винаги беше казвал, че всеки, който като него е служил пода знамето, му е приятел. „Някои от най-добрите ми приятели в армията…“ Спомни си как щурмови самолети на военноморските сили подкрепяха взвода му през целия път до морето и задържаха китайците с напалм и ракети. Е, този може би е малко по-различен. Още няколко секунди гледа останалите снимки.

— Значи казваш, че Пади има общо с тази работа?

— От години ти обяснявам кого представлява този гад. Ако не ми вярваш, може би ще искаш да попиташ доктор Райън. Достатъчно е само това, че О’Нийл плюе върху страната ни всеки път, когато дойде тук. Приятелите му за малко не избиха цялото семейство вчера. Ние хванахме един от тях. Двама морски пехотинци от охраната на академията го спипали, когато причаквал Райън, за да го застреля. Казва се Иймън Кларк и знаем, че е работил за Извънредното крило на ИРА — знаем това, чичо Джон, той е осъждан убиец. Хванали са го със зареден пистолет в джоба. Ти още ли мислиш, че са свестни хора? По дяволите, вече започнаха да нападат и американци! Ако не вярваш на мен, повярвай на това! — Еди Донахю отново нареди снимките на дървения бар. — Това момиче, майка му и едно още неродено дете вчера за малко не загинаха. Този полицай загина. Остави дете и жена. Оня приятел в малката стая събира пари, за да купува оръжие, той е свързан с хората, които направиха това.

— Но защо?

— Нали ти казах, бащата на това момиченце се намеси в едно убийство в центъра на Лондон. Предполагам, че хората, които е възпрял, искат да му го върнат — и не само на него, на цялото му семейство — бавно обясни агентът. — По дяволите! — отново изруга той. — Затова ги наричат терористи! — Номерът щеше да мине. Виждаше, че най-после успява.

— Сигурен ли си, че Пади има пръст? — попита чичо му.

— Не знаем той да е вдигал пистолет. Той е техен говорител, идва тук да събира пари, за да могат да вършат подобни неща у дома си. О, той никога не цапа ръцете си с кръв. Твърде умен е да постъпи така. Но парите отиват за подобни неща. Абсолютно сигурни сме. А сега играят игрите си и тук. — Агент Донахю знаеше, че събирането на пари е второстепенно в сравнение е психологическите подбуди за идването, но не беше време да усложнява темата с подробности. Наблюдаваше как чичо му разглежда снимките на малкото момиче. На лицето му се четеше объркване, каквото винаги съпътства съвсем новите идеи.

— Сигурен ли си? Съвсем сигурен?

— Чичо Джон, сега по случая работят тридесет от нашите агенти и хора от местната полиция. Можеш да се обзаложиш, че сме сигурни. И ще ги хванем. Директорът е дал думата си. Трябват ни. Няма да пожалим средства, но ще хванем тези мръсници — каза с хладна решителност Едуард Донахю.

Джон Донахю погледна племенника си и сякаш за първи път видя мъжа в него. Службата му във ФБР беше източник на семейна гордост, но най-после Джон разбра точно защо е така. Той вече не беше дете. Беше мъж е работа, към която се отнасяше много сериозно. Това беше решаващият фактор, а не снимките. Джон трябваше да повярва в това, което беше чул.

Собственикът на „Клуба на патриотите“ се изправи и тръгна към другия край на бара, където беше подвижният плот. Вдигна го и се насочи към стаичката, а племенникът му го последва по петите.

— Но нашите момчета се борят — говореше О’Нийл на петнадесетте човека в стаята. — Всеки ден се борят за… присъединяваш ли се към нас, Джони?

— Вън! — тихо каза Донахю.

— Какво… не разбирам, Джон — запита истински озадачен О’Нийл.

— Мислиш, че съм глупав. Може би бях глупав. Излизай. — Гласът му стана по-властен и престореният акцент липсваше. — Махай се от моя клуб и никога повече не се връщай тук.

— Но, Джони, какво говориш?

Донахю грабна мъжа за яката и го повдигна от стола му. О’Нийл продължи да протестира, докато го изхвърлиха през вратата. Еди Донахю помаха на чичо си и последва повереника си.

— За какво беше всичко това? — попита един от хората в стаичката. Друг, журналист от „Бостън Глоуб“, започна да си води записки, докато собственикът на бара накъсано разказваше това, което беше научил.

До момента никоя полицейска агенция не беше споменавала името на терористична група, както не беше направил и специалният агент Донахю. От Вашингтон му бяха дали много внимателно обмислени инструкции, които той изпълни също толкова предпазливо. Но преминавайки през чичо Джон и репортера, фактите се попромениха, което не изненада никого, и след няколко часа в пресата се появи история, според която нападението над Джек Райън и семейството му е извършено от извънредното крило на ИРА.

Мисията на Шон Милър в Америка беше доведена докрай от служба на американското правителство.

Милър и хората му вече си бяха у дома. Както много други от същия бранш, Шон Милър мислеше за ценността на бързите международни полети. Този път летяха до Мексико от международното летище „Дълес“ във Вашингтон, оттам до холандските Антилски острови, до международното летище „Шипхол“ със самолет на КЛМ, а после — до Ирландия. Необходими бяха само пътнически документи и малко пари. Въпросните документи вече бяха унищожени, а парите не можеха да се проследят. Седеше пред бюрото на Кевин О’Донъл и пиеше вода, за да компенсира обичайното за летенето обезводняване.

— Какво стана с Иймън? — Едно от правилата по време на акции беше, че никой не може да се обажда от чужбина на домашния му телефон.

— Човекът на Алекс каза, че са го заловили — сви рамене Милър. — Това беше риск, който според мен си заслужаваше. Избрах Нед за тази работа, защото знае много малко за нас. — Убеден бе, че О’Донъл ще се съгласи с него. Кларк беше един от новите хора в организацията. Идването му беше по-скоро случайност, а не резултат на вербуване. Дошъл беше в Южна Ирландия при тях, защото един от приятелите му от затвора беше го сторил. О’Донъл тогава реши, че могат да го използват, тъй като нямаха опитни убийци, способни да работят самостоятелно. Но Кларк беше глупав. Мотивацията му беше по-скоро на емоционална основа, отколкото на идеологическа. Кевин си беше помислил, че всъщност той е типичен главорез от ИРА, който малко се различаваше от онези от ирландската полиция, и ползата от него беше колкото от обучено куче. Знаеше малко имена и лица в организацията. Най-неприятното от всичко беше, че се провали. Едно от компенсиращите качества на Кларк беше кучешката му вярност. Той не беше се пречупил в затвора Лонг Кеш и вероятно нямаше да се пречупи и сега. Липсваше му въображение за това.

— Много добре — каза Кевин О’Донъл след кратък размисъл. Кларк щеше да бъде запомнен като мъченик и да се сдобие с повече почит от своя провал, отколкото беше постигнал с успешните си операции. — Ами останалите?

— Всичко мина отлично. Видях жената и детето да умират, а хората на Алекс се измъкнаха чисти. — Милър се усмихна и си наля малко уиски след литъра леденостудена вода.

— Те не са мъртви, Шон — каза О’Донъл.

— Какво? — Милър беше се качил на самолета по-малко от три часа след убийството и оттогава досега не беше чул никаква информация. Слушаше обяснението на шефа си с невярващи уши.

— Но това няма значение — заключи О’Донъл. Обясни и тази своя мисъл. Историята, появила се в „Бостън глоуб“, беше подета от дъблинския „Айриш таймс“. — В края на краищата планът беше добър, Шон. Независимо от всички неща, които се объркаха, мисията е изпълнена.

Шон не си позволи да реагира. Беше се провалил в две свои последователни акции. Преди неуспеха в Лондон той изобщо не се беше провалял. Гафа в Лондон приписа на случайността, липса на късмет и нищо повече. Тогава дори не се и замисли. Но два поредни провала — това вече не беше липса на късмет. Знаеше, че Кевин не би търпял трети. Младият мъж, завеждащ акциите, пое дълбоко дъх и си каза, че трябва да бъде обективен. Беше си позволил да смята Райън за лична, а не за политическа цел. Това беше първата му грешка. Въпреки че Кен не го каза, загубата на Нед беше сериозна грешка. Милър преразгледа плана си, като отново обмисли всеки аспект на акцията. Ако бяха нападнали само детето й жената, това щеше да бъде обикновено гангстерство, а той не би одобрил такова нещо. Нападението над самия Райън нямаше да осигури същото политическо въздействие, което целеше акцията. Другите членове на семейството му бяха… — просто бяха необходими. Така че имаха достатъчно обективни цели, но…

— Трябваше да отделя повече време на тази акция — каза, накрая той. — Опитах се да бъда прекалено драматичен. Може би трябваше да почакаме.

— Да — съгласи се шефът, зарадван, че Шон вижда грешките си.

— Ако можем да ти помогнем с нещо — каза Оуенс, — ще го направим. Знаеш това, Дан.

— Да, този случай е привлякъл интереса на високопоставени хора. — Мъри държеше телеграма от самия директор Емил Джейкъбс. — Е, всичко беше само въпрос на време. Трябваше да се случи, рано или късно. „И ако не окошарим тези кучи синове — помисли си той, — ще се случи пак. АОЪ току-що доказаха, че техните терористи могат да действат в САЩ.“

Емоционалният шок от случилото се изненада Мъри. Като професионалист в тази област, той знаеше, че това не беше станало досега само от чист късмет. Несръчните американски терористични групи бяха взривили няколко бомби и убиха няколко души, но ФБР постигна значителни успехи при залавянето им. Никоя група не беше получавала подкрепа отвън. Но сега и това се е променило. Пилотът на хеликоптера разпознал единия от терористите като чернокож, а в Ирландия нямаше много такива.

Играеха съвсем нова игра и независимо от целия си опит във ФБР, Мъри се тревожеше за готовността на бюрото да се справи. Директорът Джейкъбс беше прав в едно: задачата беше от първостепенно значение. Бил Шоу лично ще се заеме със случая, а Мъри знаеше, че той е един от най-добрите мозъци в тази област. Тридесетината агенти, първоначално прикрепени към случая, щяха да станат три пъти повече през следващите няколко дни, а след това — да нараснат още три пъти. Единственият начин терористите да бъдат държани настрана е да им се покаже, че Америка е твърде опасно място за такива като тях. Дълбоко в сърцето си Мъри знаеше, че това не е възможно. Нямаше място, което да е твърде опасно, във всеки случай нямаше такова място в демократичните страни.

Но ФБР разполагаше с огромни средства, а и нямаше да бъде единствената служба, ангажирана със случая.

[1] Чозин — По време на Корейската война американските войски претърпяват там поражение. — Б.пр. ↑

[2] Град в Северна Корея, на брега на Японско море, югоизточно от Хам-хунг. — Б.пр. ↑

[3] Едуард Кенеди (1932). Последният от тримата братя Кенеди. Сенатор и влиятелна фигура в Демократическата партия. — Б.пр. ↑

17.

КОНТРАОБВИНЕНИЯ И РЕШЕНИЯ

Райън се събуди и видя Роби, който размахваше под носа му чаша кафе. Този път Джек беше спал безпаметно и забравата на съня направи истински чудеса с него.

— Сиси ходи до болницата. Казва, че Кати изглежда добре, като се има предвид състоянието й. Уредено е да видиш Сали. Тя ще спи, но можеш да идеш.

— Тя къде е?

— Сиси ли? Навън е. Крачи по задачи.

— Трябва да се обръсна.

— Аз също. Тя ще купи някои необходими неща. Най-напред ще те натъпча с малко храна — каза Роби.

— Много съм ти задължен — отговори Джек и стана.

— Спокойно, Джек. Затова Господ ни е пратил на тази земя, както казва баща ми. А сега яж! — заповяда Роби.

Джек откри, че отдавна не е ял нищо и сега, след като стомахът му напомни за това, изпита крещяща нужда от храна. Пет минути по-късно беше погълнал две яйца, бекон, пържени картофи, четири филии хляб и две чаши кафе.

— Жалко, че тук нямат овесено брашно — отбеляза Роби. На вратата се почука. Пилотът я отвори. Сиси нахълта в стаята с пазарска чанта в едната ръка и куфарчето на Джек в другата.

— По-хубаво се освежи малко, Джек. Кати изглежда по-добре от теб.

— Това не е новост — отговори Джек. С изненада осъзна, че отговорът му беше бодър. Сиси го подмами да се оживи.

— Роби?

— Да?

— Какво, по дяволите, е овесеното брашно?

— Не ти трябва да го знаеш — отговори Сесилия Джексън.

— Вярвам ти. — Джек се отправи към банята и пусна душа. Когато излезе, Роби се беше обръснал и оставил бръснача и пяната за бръснене на мивката. Джек остърга брадата си и налепи парченца тоалетна хартия върху кървавите белези от порязване. На мивката имаше и нова четка за зъби. Когато Райън излезе от стаята, вече приличаше на човешко същество.

— Благодаря ви — каза той.

— Тази вечер ще те закарам у вас — обади се Роби. — Утре трябва да преподавам. Но ти — не. Уредих го с отдела.

— Добре.

Сиси си тръгна вкъщи. Джек и Роби отидоха до болницата. Сега беше час за посещения и можеха да се качат до стаята на Кати.

— А, ето го и нашия герой! — Джо Мюлер беше бащата на Кати. Той бе нисък, мургав човек — лицето и косата на Кати бяха наследени от починалата й майка. Беше член на управителния съвет на концерна „Мерил Линч“ и продукт на Айви лийг[1]. Започнал беше в брокерския бизнес досущ както и Райън, въпреки че краткият му престой в армията отдавна беше забравен. Навремето имаше големи планове за Джек и не можа да му прости, че заряза брокерството. Мюлер беше темпераментен човек, който добре осъзнаваше важността си във финансовия свят. Не бяха разговаряли учтиво с Джек повече от три години. Джек не мислеше, че нещата ще се променят.

— Тате — обади се Кати, — нямаме нужда от тези неща.

— Здравей, Джо — Райън протегна ръка, която увисна самотно във въздуха за около пет секунди. Роби се извини и излезе, а Джек отиде да целуне жена си. — Изглеждаш по-добре, мила.

— Какво можеш да кажеш за свое оправдание? — попита Мюлер.

— Оня, дето искаше да убие мен, го арестуваха вчера. Във ФБР е — внимателно отговори Джек. Удиви се, че го казва с толкова спокоен глас. Някак си на фона на случилото се е жена му и дъщеря му този въпрос му звучеше тривиално.

— За всичко си виновен ти, така да знаеш. — Мюлер беше репетирал този разговор в продължение на часове.

— Зная — съгласи се Джек. Чудеше се доколко ли би могъл да отстъпва.

— Тате… — понечи да се обади Кати.

— Ти не се меси — каза на дъщеря си Мюлер, но с тон, малко по-остър, отколкото Джек харесваше.

— Можеш да ми казваш каквото си щеш, но на нея не се зъби — предупреди го той.

— О, искаш да я защитиш, а? В такъв случай къде беше вчера?

— Бях в канцеларията си, точно както и вие.

— Трябваше да завреш носа си там, където не му е мястото, нали? Направи се на герой — и семейството ти за малко не загина — продължи Мюлер.

— Вижте какво, мистър Мюлер. — Джек беше си мислил за тези неща и преди. Можеше да се самобичува, но не и да търпи поуки от тъста си. — Ако не ви е известна фирма, която произвежда машини на времето, то май няма начин да поправим станалото, пали? Сега можем само да помагаме на властите да намерят хората, които са го сторили.

— Защо не помисли за всичко това по-рано, по дяволите!

— Достатъчно, тате! — отново се включи в разговора Кати.

— Млъкни! Това е между нас двамата!

— Ако отново й викнете, мистър, ще съжалявате. — Джек се нуждаеше от разтоварване. Не беше защитил семейството си предишния ден, но сега можеше да го направи.

— Успокой се, Джек. — Жена му не осъзнаваше, че само влошава нещата, но Джек я послуша.

— Сега наистина си голяма работа, нали?

„Продължавай в този дух, Джо, и може и да разбереш какъв съм.“ Джек погледна към жена си и дълбоко си пое дъх:

— Слушай, ако си дошъл тук, за да ми крещиш, това можем да го правим и насаме, нали? Само че този човек тук е дъщеря ти и тя може би се нуждае от теб. — Обърна се към Кати: — Ако ти трябвам, аз съм отвън.

Райън излезе от стаята. Пред вратата все още стояха двама много сериозни полицаи, а по-надолу по коридора, до стаята на санитарите, имаше още един. Джек си припомни, че беше убит един полицай и че Кати е единственият човек, който можеше да се окачестви като свидетел. Най-после тя беше в безопасност. Роби помаха на приятеля си от дъното на коридора.

— Успокой се, момче — посъветва го пилотът.

— Притежава истински талант да ме изкарва извън кожата — каза Джек, след като отново пое дълбоко дъх.

— Зная, че е задник, но едва не е загубил детето си. Опитвай се да не забравяш това. Ако си го изкараш върху него, с нищо няма да подобриш нещата.

— Може и да ги подобря — каза усмихнато Джек, като се замисли. — Ти какъв си, да не си философ?

— Аз съм ПЧ. Попско чедо. Можеш да си представиш какви съм ги чувал в хола, когато хората идваха, за да разговарят със стария. Той не е толкова сърдит, колкото уплашен от случилото се — каза Роби.

— Аз също, приятел. — Райън погледна надолу по коридора.

— Но си имал повече време да се справиш със ситуацията.

— Да. — Джек замълча за момент. — И въпреки това не харесвам този кучи син.

— Той ти е дал Кати, човече. Това все пак е нещо.

— Ти сигурен ли си, че работиш това, за което си създаден? Защо не си някакъв военен свещеник?

— Аз съм гласът на разума в един хаотичен свят. Човек не може да постигне много, когато е ядосан. Затова обучаваме хората в професионализъм. Ако желаеш да свършиш работа, чувствата няма да ти помогнат. Вече сте квит със стареца, така ли е?

— Да. Ако беше станало неговото, сега аз щях да живея в Уинчестър Каунти, всеки ден да вземам влака и… глупости! — Джек поклати глава. — Все още ме ядосва.

В този момент Мюлер излезе от стаята. Огледа се, забеляза Джек и тръгна към него.

— Не се отдалечавай — каза на приятеля си Джек.

— Ти почти уби дъщеричката ми. — Настроението на Джо не се беше подобрило.

Джек не отговори. Казал си го беше стотици пъти и вече започваше наистина да мисли, че и той е една от жертвите.

— Не разсъждавате правилно, мистър Мюлер — каза Роби.

— Кой, по дяволите, сте вие?

— Приятел — отговори Роби. Той и Джо бяха еднакво високи, но летецът беше с двадесет години по-млад. Погледът му много ясно показваше това на брокера. Джо Мюлер притежаваше талант да дразни хората. На Уолстрийт му се разминаваше и той смяташе, че може да го прави където пожелае. Той беше човек, който не знаеше къде свършва властта му.

— Не можем да променим станалото — вметна Джек. — Можем само да опитаме да направим така, че да не се случва отново.

— Ако беше направил каквото исках от теб, това никога нямаше да се случи.

— Ако бях направил това, което ти искаше, сега щях да работя с теб, да местя пари от графа „А“ в графа „Б“ и да се преструвам, че върша нещо много важно, както правят всички останали идиоти на Уолстрийт. Щях да ненавиждам тази работа и да се превърна в още един окаян мръсник от финансовия свят. Доказах, че мога да върша това така добре, както и ти, но натрупах нужните пари и сега се занимавам с нещо, което ми харесва. Поне се мъчим да направим света малко по-добро място, вместо да се опитваме да го покорим чрез сделки. Не съм виновен аз, че не можеш да разбереш тези неща. Кати и аз правим това, което ни харесва.

— Което харесва на теб — сопна се Мюлер, като отхвърли идеята, че правенето на пари е нещо, което може да доставя радост. — Искаш да направиш света малко по-приятно място, а?

— Да, защото ще помогна да заловят копелетата, които направиха това.

— И как ще го направи един смотан учител по история? Райън дари тъста си с най-чаровната усмивка.

— Не мога да ти кажа това, Джо.

Брокерът изруга и си тръгна. „Дотук с помирението“ — помисли си Джек. Искаше му се нещата да се бяха развили по друг начин. Кати понякога изживяваше тежко отчуждението му от Джо Мюлер.

— Връщаш ли се в ЦРУ, Джек? — попита Роби.

— Да.

Райън прекара двадесет минути с жена си, достатъчно дълго, за да разбере какво беше казала на полицията и да се увери, че тя наистина се чувства по-добре. Кати задрямваше, когато си тръгна. Отиде в Центъра за лечение на шокове и травми.

Операционните зали му напомниха за единствения път, когато беше идвал — нощта, в която се роди Сали. Една сестра го заведе в отделението за реанимация и той видя малката си дъщеря за първи път от тридесет и шест часа, ден и половина, който се беше проточил цяла вечност. Това беше ужасно преживяване. Ако не му бяха казали, че тя има шансове да се оправи, той щеше да се пречупи. Насиненото малко дете беше в безсъзнание от раните и лекарствата. Той гледаше и слушаше как респираторният апарат съска и диша вместо нея. Хранеха я от шишета и тръбички, влизащи във вените й. Един лекар му обясни, че тя изглежда в много по-лошо състояние, отколкото е. Черният дроб на Сали функционираше правилно в тези условия. След още два-три дни щяха да наместят костите на счупените й крака.

— Ще остане ли саката? — тихо попита Джек.

— Не. Не се тревожете. Детските кости — ние имаме поговорка, че ако детските кости са поне в една и съща стая, ще зараснат. Тя изглежда много по-зле, отколкото с всъщност. Важното при случаите като този е да ги опазим през първия час — или първите дванадесет, както е при нея. Преминат ли децата първия кризисен стадий, заработи ли отново организмът им, те оздравяват бързо. Ще си я приберете у дома след около месец. След втория ще тича наоколо, сякаш нищо не се е случило. Колкото и шантаво да звучи, това е вярно. Нищо не заздравява така бързо, както децата. Тя е много болна сега, но ще се оправи. Аз бях тук, когато я докараха.

— Как се казвате?

— Ричард Кинтър. Бари Шапиро и аз извършихме повечето от хирургичните операции по нея. Беше близко до смъртта, Господи, колко близо беше! Но победихме. Разбирате ли? Победихме и ще си я водите вкъщи.

— Благодаря, но това не е всичко, докторе. — Джек промълви още една-две думи, без да знае какво да каже на лекарите, които бяха спасили живота на дъщеря му.

Кинтър поклати глава.

— Доведете я пак някой ден, за да се видим, и тогава ще сме квит. През няколко месеца правим парти за бивши пациенти. Мистър Райън, по никакъв начин не можете да пи накарате да изпитаме онова, което става, когато гледаме как малките пациенти се връщат при нас — ходейки. Ние за това сме тук, за да направим така, че те да се върнат, да изядат една торта и да изпият един плодов сок с нас. Просто ни я доведете, за да я подрусаме на колене, след като се оправи.

— Дадено. — Райън се зачуди колко ли души са живи благодарение на хората в тази стая. Сигурен беше, че този хирург може да бъде богат човек, ако работи в някоя частна клиника. Джек го разбираше. Разбираше защо е тук и знаеше, че тъстът му не би го схванал. Седя до Сали няколко минути, заслушан в машината, която дишаше вместо нея през пластмасовата тръба. Сестрата стажантка, която наглеждаше Сали, му се усмихна иззад маската си. Преди да си тръгне, целуна израненото чело на Сали. Сега Джек се чувстваше по-добре, по-добре в почти всяко отношение. Но едно нещо си оставаше — хората, които сториха това на малката му дъщеричка.

— Имаше инвалидни номера — разказваше служителката от пазарния център, — само че оня, дето го караше, не изглеждаше сакат.

— Спомняте ли си как изглеждаше? — Специален агент Ник Капитано и един майор от щатската полиция на Мериленд разпитваха свидетелката.

— Да. Той беше черен горе-долу колкото мен. Висок човек. Носеше слънчеви очила, от огледалните. Имаше и брада. Винаги седеше най-малко още един човек с него в колата, но не можех да го видя. Единствено мога да ви кажа, че беше чернокож.

— Как беше облечен?

— Джинси и кафяво кожено яке. Като на строителните работници.

— С половинки или цели обувки беше?

— Не съм обърнала внимание — отговори след малко служителката.

— Ами имаше ли скъпоценности по себе си, блуза с някакъв надпис или нещо, което да го отличава?

— Не. Не мога да си спомня нищо.

— Той какво правеше тук?

— Винаги купуваше пакет с шест кутии кола. Няколко пъти взе малко „Туинкис“[2], но постоянно пазаруваше кола.

— Как говореше? Имаше ли някаква особеност?

Жената поклати глава.

— Не, просто човек, нали се сещате?

— Смятате ли, че ще можете да го познаете? — попита Капитано.

— Може би. Много хора минават оттук, много редовни клиенти, много непознати, нали се сещате?

— Имате ли нещо против да ви покажем някои снимки? — продължи агентът.

— Трябва да се разберете с шефа. Искам да кажа, че не искам да загубя работата си, но казвате, че оня е опитал да убие малко момиченце. Да, разбира се, ще ви помогна.

— Ние ще се разберем с шефа ви — увери я майорът. — Няма да загубите от заплатата си заради това.

— Ръкавици — каза тя, като вдигна поглед. — Забравих да ви кажа. Носеше работни ръкавици. Мисля, че бяха кожени.

„Ръкавици“, записаха двамата в бележниците си.

— Благодаря ви, госпожо. Ще ви се обадим довечера. Утре сутринта ще ви вземе кола, за да разгледате някои снимки — каза човекът от ФБР.

— Ще ме вземе? — изненада се служителката.

— Разбира се. — В този случай не бяха ограничени от недостиг на полицаи. Агентът, който ще я вземе, също ще я разпитва по пътя. Двамата следователи си тръгнаха. Майорът се качи в немаркираната си кола от щатската полиция.

Капитано провери бележките си. Не беше зле като за начало на разследването. Той, майорът и още петнадесет други бяха прекарали деня в разговори с хора по магазините на пет мили нагоре и надолу от шосето за Ричи. Четирима души мислеха, че си спомнят микробуса, но тази жена беше първата, която е видяла хората от него достатъчно отблизо, за да може да ги опише. Не беше много, но все пак това е началото. Вече знаеха кой е стрелецът. Кати Райън беше разпознала лицето на Шон Милър или мислеше, че го е разпознала. Ако това е Милър, то сега той има брада, черно-кафява и добре подрязана. Един художник щеше да се опита да пресъздаде лицето му.

Други двадесет агенти бяха прекарали деня по местните летища и показваха снимки на всеки билетопродавач или служител. Бяха си дошли с празни ръце, но нямаха описанието на Милър. Утре щяха да се опитат отново. С компютър правеха проверка на международните полети, които имаха връзка за Ирландия, както и на вътрешните полети, от които можеше да се направи връзка с международни. Капитано беше доволен, че не трябва той да проверява всички тези неща. Щяха да му трябват седмици, а шансът да се намери описание от някой летищен служител намаляваше значително с всеки час.

Микробусът беше разпознат след повече от ден. Откриха го чрез компютъра на ФБР. Беше откраднат в Ню Йорк преди месец, пребоядисан — и то професионално, ако се съди по вида му — и с нови номера. Няколко комплекта номера, защото инвалидните, които намериха на него вчера, бяха откраднати преди по-малко от два дни от микробуса на един старчески дом в Хагърстаун, Мериленд, на стотина мили оттук. Всичко, свързано с това престъпление, показваше, че е работа на професионалисти от начало до край. Смяната на колите в пазарния център беше отличен завършек на идеално планираната и проведена акция. Капитано и майорът съумяха да скрият възхищението си, но трябваше да направят обективна оценка на хората, които търсеха. Те не бяха обикновени главорези. Бяха професионалисти в пълния перверзен смисъл на думата.

— Смяташ ли, че може сами да са откраднали микробуса? — попита майора Капитано.

Следователят от щатската полиция изръмжа:

— Има някаква организация в Пенсилвания, която краде коли от целия североизточен район на Щатите, пребоядисва ги, преработва интериора и ги продава. Вие ги търсите, нали си спомняш това?

— Дочух някои неща, затова разследваме, но то не е по моята част. И този вариант се разглежда. Лично аз мисля, че сами са откраднали микробуса. Защо им е да рискуват да се свързват с още някой?

— Да — неохотно се съгласи майорът. Колата вече беше проверена от специалистите по съдебна медицина от щатската и федералната полиция. Не се намери нито един отпечатък от пръсти. Микробусът е бил внимателно почистен, дори и декоративните копчета на дръжките за сваляне на прозорците. Специалистите не намериха нищо, което може да ги насочи към престъпниците. В момента във Вашингтон анализираха мръсотията и нишките, почистени с прахосмукачка от килима на колата, но този вид улики даваха надеждни резултати само във филмите. Ако хората са били достатъчно прозорливи да почистят фургона, то те почти сигурно ще бъдат и достатъчно предвидливи, за да изгорят дрехите си. Но всичко трябваше да се проверява, защото дори и най-предвидливите понякога допускат грешки.

— Има ли новини от отдела по балистика? — попита майорът, като зави по булевард „Роу“.

— Мисля, че ни чакат. — Бяха намерили двадесетина деветмилиметрови гилзи, съответстващи на двата необезформени куршума от поршето и на третия, преминал през гърдите на Фонтана и заседнал в задната седалка на смазаната му кола. Те бяха изпратени директно в лабораторията на ФБР във Вашингтон за анализ. Уликите щяха да покажат на лаборантите, че оръжието е автоматично — това вече се знаеше, — но те можеха да установят и типа му, което все още не беше известно. Гилзите бяха белгийски, от Fabrique Nationale в Лиеж. Може би ще успеят да определят и номера на партидата, но тази фабрика произвеждаше годишно милиони такива куршуми, които бяха експедирани и реекспедирани по целия свят, така че тази нишка беше доста ненадеждна. Много често подобни пратки просто изчезваха поради лоша или — обратното — изпипана счетоводна работа.

— Известно ли е колко са групите от чернокожи, които имат връзки с тези типове от АОЪ?

— Нито една — отговори Капитано. — Това е нещо, което ние ще трябва да установим.

— Прекрасно.

Когато Райън пристигна у дома си, на пътя пред гаража беше спряла немаркирана полицейска кола и джип на щатската полиция. ФБР не разпитваха дълго Джек. Не беше трудно да се потвърди, че той просто не е знаел нищо за опита за нападение над семейството му и над него.

— Имате ли някаква представа къде са те? — попита накрая той.

— Проверяваме летищата — отговори агентът. — Ако тези типове наистина са толкова отракани, колкото изглежда, отдавна трябва да са си заминали.

— Отракани са — кисело отбеляза Райън. — Ами какво става с оня, когото заловихте?

— Мълчи като риба. Разбира се, сега си има адвокат, който го инструктира да си затваря устата. На адвокатите може да се разчита за подобни съвети.

— Адвокатът откъде е изпратен?

— От службата за обществена защита. Не забравяйте, че такова е правилото. Задържиш ли някого за определено време, той трябва да има адвокат. Но не мисля, че това има някакво значение. Вероятно оня не говори дори и с адвоката. Прибрали сме го за нарушение на щатския закон за притежание на оръжие и на федералните емигрантски закони. Заминава си за Великобритания веднага щом документите му станат готови. Може би след седмица-две. Зависи дали адвокатът няма да оспори нещата. — Агентът затвори бележника си. — Човек никога не знае. Може би ще проговори, но не разчитаме на това. Англичаните казват, че не е от най-умните. Той е ирландската версия на уличния главорез — много го бива с оръжията, но е малко бавен в мисловните процеси.

— Е, ако той е тъп, то защо…

— Защо го бива в това, което прави ли? Колко умен трябва да бъде човек, за да убие някого? Кларк притежава социопатична личност. Той е безчувствен. Има такива хора. Те не считат другите около себе си за реални. Гледат на тях като на предмети, а след като са предмети, то каквото и да им се случи, е маловажно. Веднъж срещнах един платен убиец, който беше очистил четирима души — или поне за толкова знаем — и доколкото разбирам, направил го е, без да му мигне окото, но плака като дете, когато му казахме, че е умряла котката му. Такива хора дори и не разбират защо ги пращат в затвора. Наистина не разбират — заключи той. — От тях трябва да се боим.

— Не — каза Райън. — Трябва да се боим от хората с мозък, хората, които вярват в това, което правят.

— Аз още не съм попадал на някой от тях — призна си агентът.

— Аз съм. — Джек го изпрати до вратата и погледа как той си тръгва. Къщата беше празна и тиха без Сали, която вечно тичаше наоколо, без телевизора, без разказите на Кати за приятелите й в болницата. Райън се разхожда безцелно в продължение на няколко минути, сякаш очакваше да намери някого. Не искаше да седне, защото така щеше да признае, че е самотен. Отиде в кухнята и започна да си приготвя напитка. Щеше да е по-добре да поддържа съзнанието си бодро. Накрая вдигна телефонната слушалка и набра един номер.

— Да — отговори един глас.

— Адмирале, Джек Райън се обажда.

— Разбрах, че момичето ще се оправи — каза Джеймс Гриър. — Радвам се да чуя това, синко.

— Благодаря, сър. Управлението ангажирано ли е с този случай?

— Линията не е секретна, Джек — отговори адмиралът.

— Искам да дойда при вас — каза Райън.

— Бъди тук утре сутринта.

Райън затвори телефона и отиде да потърси куфарчето си. Отвори го и извади автоматичния си пистолет „Браунинг“. След като го постави на кухненската маса, извади пушката си и принадлежностите за почистване. Прекара следващия час в почистване и смазване най-напред на пистолета, а после и на пушката. Когато остана доволен, зареди и двете.

Тръгна за Ленгли в пет часа на следващата сутрин. Райън беше успял да поспи още четири часа, преди да изпълни обичайния утринен ритуал с кафето и закуската. Тръгна рано и това му позволи да избегне най-натовареното движение, въпреки че магистралата „Джордж Вашингтон“ никога не беше напълно свободна от коли, тъй като правителствените служители постоянно се движеха към и от службите, които винаги оставаха нащрек в по-голяма или по-малка степен. След като влезе в сградата на ЦРУ, си помисли, че всеки път, когато се е обаждал, адмирал Гриър е бил тук. „Е — помисли си той, — това е нещо, на което мога да разчитам на този свят.“ Един офицер от охраната го заведе до седмия етаж.

— Добро утро, сър — каза Джек, когато влезе в стаята.

— Изглеждаш по-добре, отколкото очаквах — отбеляза заместник-директорът.

— Това е само илюзия, но не мога да реша проблема си, ако се крия в ъгъла, нали? Можем ли да разговаряме за това, което става?

— Твоите ирландски приятели привличат много внимание. Самият президент иска да се предприемат действия по този въпрос. Никога не сме имали международни терористи, дошли да си играят в страната ни — или поне не е стигало до пресата — тайнствено каза Гриър. — Сега този случай е от първостепенна важност. За него се отпускат много средства.

— Искам да участвам — каза просто Райън.

— Ако мислиш, че можеш да бъдеш част от някоя акция…

— Не съм толкова глупав, адмирале.

Гриър се усмихна на по-младия мъж.

— Радвам се да видя това, синко. Знаех си, че си умен. Е, какво искаш да направиш за нас?

— И двамата сме наясно, че лошите са част от мрежата. Данните, които ми дадохте да разгледам, бяха доста ограничени. Очевидно е, че ще се опитвате да събирате данни за всички групи, за да попаднете на улики за АОЪ. Може би аз ще мога да съм ви от помощ.

— Ами преподавателската ти работа?

— Мога да идвам тук, когато не преподавам. В момента не са много нещата, които ме задържат у дома, сър.

— Не е добра практика да използваме хора, които имат лично отношение към случая — изтъкна Гриър.

— Това не е ФБР, сър. Аз няма да излизам там, на улицата. Току-що ми го казахте. Зная, че искате да се върна тук на пълно работно време, адмирале. Ако наистина желаете да се върна, позволете ми да започна с нещо, което ще бъде от полза за двама ни. — Джек замълча, като търсеше друг довод. — Ако съм достатъчно добър, нека установим това сега.

— На някои хора това няма да им се хареса.

— И на мен ми се случват някои неща, които не харесвам, сър, но трябва да ги търпя. Ако не мога по някакъв начин да отговоря на удара, по-добре да си седя у дома. Вие сте единствената ми възможност да защитя семейството си.

Гриър се обърна, за да допълни чашката си с кафе от машинката зад бюрото. Беше харесал Джек почти веднага след запознанството им. Той беше млад мъж, свикнал да получава своето, макар и да не го правеше по арогантен начин. Това беше в негов плюс. Райън знаеше какво иска, но не искаше прекалено нагло. Не се ръководеше от амбиции и това беше още един плюс. Най-сетне, притежаваше много талант, който трябваше да бъде оформен, развит и насочван. Гриър винаги търсеше хора с талант. Адмиралът се обърна.

— Окей. Влизаш в групата ми. Марти координира информацията. Ти ще работиш пряко с него. Надявам се, че не говориш насън, синко, защото ще имаш достъп до неща, за които не ти се разрешава дори и да сънуваш.

— Сър, има само едно нещо, което ще сънувам.

За Денис Кули месецът беше много напрегнат. Един граф от Източна Англия беше починал и това накара наследниците му да разпродадат богатата колекция от книги, за да изплатят дълговете му. Така Кули изразходва почти целия наличен капитал, за да осигури двадесет книги за магазина си. Но си струваше. Измежду книгите имаше едно рядко първо издание фолио е пиеси на Марлоу[3]. Хубаво беше, че починалият граф много прилежно беше съхранявал съкровищата си. Книгите са били дълбоко замразявани на няколко пъти, за да бъдат унищожени насекомите, които оскверняват тези реликви от миналото. Книгата на Марлоу беше в забележително добро състояние, независимо от оцапаната с вода предна корица, която беше разколебала много от по-несхватливите купувачи. Когато звънецът се обади, наведеният над бюрото си Кули четеше първото действие на пиесата „Малтийският евреин“.

— Това ли е книгата, за която чух? — веднага попита посетителят.

— Точно така — усмихна се Кули, за да скрие изненадата си. От доста време не беше виждал точно този посетител и беше донякъде обезпокоен от внезапната му поява. — Отпечатана е през 1633 година, четиридесет години след смъртта на Марлоу. Някои части на текста са съмнителни, разбира се, но това е едно от малкото оцелели копия от първото печатно издание.

— Автентично е, нали?

— Разбира се — отговори Кули, леко разочарован от въпроса. — В допълнение към скромния ми опит книгата е придружена с удостоверяващи документи от сър Едмънд Грей от Британския музей.

— С тези неща не може да се спори — съгласи се купувачът.

— Боя се, че все още не съм определил цена за нея. „Защо сте тук?“

— Цената не е проблем. Разбирам, че може би искате да я имате за своя наслада, но аз трябва да я притежавам. — От тези думи Кули разбра защо беше дошъл той. Надникна над рамото на Кули, за да погледне книгата. — Превъзходна е — каза клиентът, като пъхна малък плик в джоба на продавача.

— Може би ще измислим нещо — промълви Кули. — Може би след няколко седмици. — Погледна през прозореца. Някакъв мъж разглеждаше витрината на златарския магазин от другата страна на улицата. След миг се изправи и се отдалечи.

— Моля ви да вземете решение по-рано — настоя мъжът.

Кули въздъхна.

— Наминете през следващата седмица и може би ще имаме възможност да обсъдим този въпрос. Знаете, че имам и други клиенти.

— Но надявам се, че никой от тях не е по-важен от мен.

Кули примигна два пъти.

— Да.

Джефри Уоткинс продължи да разглежда магазина още няколко минути. Избра една книга на Кийтс[4], която също бе закупена от имението на починалия граф, и преди да си тръгне, заплати за нея шестстотин лири. Когато излезе от улицата, не забеляза една млада дама на лавката за вестници и не можеше да знае, че в края на уличката чакаше друга. Жената, която го последва, беше облечена по начин, който със сигурност привличаше вниманието, дори и косата й беше оранжевочервена и би светила на слънцето, ако имаше такова. Тя го проследи на две пресечки в западна посока и отмина, когато той пресече улицата. На пешеходната алея в парка „Грийн“ чакаше друг офицер от полицията.

Същата вечер в Скотланд Ярд пристигнаха докладите от проведените през деня наблюдения и както винаги бяха вкарани в компютъра. Акцията се провеждаше съвместно от лондонската полиция и службата за сигурност, известна като „МИ-5“. За разлика от американското ФБР хората от „Петицата“ нямаха пълномощията да арестуват заподозрените лица и трябваше да работят с полицията, за да може даден случай да бъде приключен. Това сътрудничество не беше съвсем сполучливо. То означаваше, че Джеймс Оуенс трябва да работи заедно с Дейвид Ашли. Оуенс напълно споделяше мнението на колегата си от ФБР за по-младия човек: „надуто копеле“.

— Характерни начини на поведение — каза Ашли, който пиеше чая си, докато разглеждаше разпечатката от компютъра. Бяха установили тридесет и девет души, които знаеха или може би са имали информация, свързана със засадата на пътя към двореца и превозването на Милър до остров Уайт. Някой от тях е издал тази информация. Всички бяха под наблюдение. Досега бяха установили, че един от тях е хомосексуалист, който обича да се люби в гардероби, двама мъже и една жена, които се занимаваха и с дела от интимен вместо от държавен характер, и мъже, изпитващи голямо удоволствие да гледат порнографски филми по кината в Сохо. Финансовите доклади от данъчната служба не дадоха нищо интересно, както и наблюденията върху начина на живот на следените лица. Съществуваха обичайните хобита, вкусове към театъра и телевизията. Някои от хората имаха многобройни кръгове от приятели. Няколко пък нямаха никакви приятели. Следователите изпитваха благодарност към тези тъжни, самотни хора, защото много от приятелите на другите трябваше да бъдат проверявани, а това изискваше време и хора. Оуенс гледаше на тази акция като на нещо необходимо, но напълно лишено от вкус. Това беше като да надничаш през пердетата, но в полицейския му вариант. Записите на телефонните разговори, особено на тези между влюбените, понякога го караха да се гърчи. Оуенс беше човек, който цени нуждата на индивида от самостоятелност. Никой не би издържал на подобно наблюдение. Казваше си, че със сигурност животът на един човек нямаше да се окаже безупречен, и това беше целта на цялото упражнение.

— Виждам, че мистър Уоткинс е посетил книжарница за редки книги днес следобед — отбеляза Оуенс, който четеше от разпечатката.

— Да. Той колекционира. Аз също — каза Ашли. — Бил съм в този магазин. Неотдавна имаше разпродажба в едно имение. Може би Кули е закупил някои неща, които Джефри иска за себе си. — Офицерът от службата за сигурност си отбеляза, че трябва да посети този магазин. — Бил е вътре десетина минути, разговарял е с Денис…

— Познаваш ли го? — вдигна поглед Оуенс.

— Той е един от най-добрите в занаята — каза Ашли. Усмихна се на избраната от него дума: Занаята. — Преди две години купих на жена ми за Коледа една книга на Бронте. Той е един дебел дребен педераст, но знае много. Та Джефри е говорил с него около десет минути, купил е книга и си е тръгнал. Чудя се какво ли е взел. — Ашли разтърка очи. Беше на стриктен четиринадесетчасов работен ден толкова отдавна, че вече не си спомняше от кога.

— Това е първото ново лице, с което Уилкинс се е срещнал от няколко седмици — отбеляза Оуенс. Замисли се за момент. Имаше по-добри улики от тази, а и хората му бяха малко.

— Та ще можем ли да се споразумеем по този въпрос с емиграцията? — попита общественият защитник.

— В никакъв случай — каза Бил Шоу от другата страна на масата. „Да не си мислиш, че ще му дадем политическо убежище?“

— Вие не ни предлагате нищо — отбеляза адвокатът. — Обзалагам се, че мога да оборя обвинението за оръжието, а и нямате никакъв начин да подкрепите обвинението в заговор.

— Не ни притеснява, адвокате. Ако от това ще бъдете по-щастлив, ние можем да го освободим, да му дадем билет за дома и дори да го съпроводим дотам.

— За да го вкарат в затвор с максимална сигурност ли? — Общественият защитник затвори досието за случая Иймън Кларк. — Не ми давате никаква възможност за пазарлък.

— Ако се признае виновен по обвинението за притежание на оръжие и за заговора, ще прекара няколко години в много по-приятен затвор. Но ако смятате, че ще позволим един осъден убиец просто да си тръгне свободен оттук, мистър, вие просто се заблуждавате. С какво мислите, че можете да се пазарите?

— Нещо, което може да ви изненада — тайнствено отговори адвокатът.

— О, така ли? Обзалагам се, че и на вас не е казал нищо — предизвика младия адвокат агентът, като наблюдаваше реакциите му. Бил Шоу също беше адвокат, но от онези, посветили познанията си да се борят за спокойствието на обществото, а не за свободата на криминалните престъпници.

— Разговорите между адвоката и обвиняемия се ползват с привилегии. — Адвокатът беше практикувал занаята в продължение точно на две години и половина. Разбиранията му за работата се ограничаваха до голяма степен до това да държи полицията надалеч от доверениците си. Отначало беше доволен, че Кларк не беше казал нищо на полицията, но се изненада от това, че той не искаше да разговаря дори и с него. В края на краищата може би все пак ще успее да направи някаква сделка, независимо от думите на този човек от ФБР. Но нямаше с какво да се пазари, както Шоу току-що му каза. Изчака още няколко секунди, за да види реакцията на агента, но срещна само безизразния му поглед. Общественият защитник призна пред себе си, че е победен. Е, в този случай нямаше кой знае какви шансове.

— Така си и мислех — каза Шоу, като се изправи. — Кажете на клиента си, че ако не проговори до вдругиден, ще трябва да лети за дома, за да доизлежи доживотната си присъда. Не забравяйте да му кажете това. Ако желае да проговори, след като се върне, ще изпратим хора при него. Казват, че бирата там е доста хубава, и не съм против да ида да я опитам. — Единственото нещо, което ФБР можеше да използва срещу Кларк, беше страхът. Акцията, в която участваше той, беше навредила на ИРА и младият, тъп Нед може би няма да хареса приема там. Щеше да бъде в по-голяма безопасност в американски затвор, отколкото в английски, но Шоу се съмняваше, че той разбира това, или пък че би се пречупил. Може би, след като се завърне, ще може нещо да се уреди.

Случаят не вървеше добре, макар че не беше очаквал друго развитие. Тези неща или се разкриваха веднага, или се проточваха с месеци и години. Хората, които преследваха, бяха твърде умни, за да оставят следа, която може веднага да бъде разплетена. За него и екипа му оставаше единствено отегчителната ежедневна работа. Но такова беше и определението в учебниците за следователската полицейска работа. Шоу достатъчно добре го знаеше: самият той беше написал един от текстовете в учебника.

[1] Група от осем университета в САЩ (Браун, Колумбия, Корнел, Дартмаут колидж, Харвард, Принстън, Пенсилвания и Йейл), които имат същия академичен и социален престиж в САЩ, както Кеймбридж и Оксфорд във Великобритания. — Б.пр. ↑

[2] Марка бисквити. — Б.пр. ↑

[3] Кристофър Марлоу (1564–1593). Английски драматург и поет. — Б.пр. ↑

[4] Джон Кийтс (1795–1821) — виден представител на романтизма в английската литература. — Б.пр. ↑

18.

СВЕТЛИНИ

Ашли влезе в книжарницата в четири следобед. Като истински библиофил той се спря на вратата, за да се наслади на мириса на книги.

— Мистър Кули днес на работа ли е? — попита той момичето.

— Не, сър — отговори Беатрис. — Замина по работа зад граница. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Дочух, че сте се сдобили с някои нови неща.

— О, да. Казаха ли ви за първото издание на пиесите на Марлоу? — Беатрис поразително приличаше на мишка. Косата й имаше същия мръснокафяв оттенък и беше зле поддържана. Лицето й — подпухнало от твърде много храна или пиене, Ашли не можеше да определи точно от какво. Очите й се криеха зад очила с дебели стъкла. Обличаше се по начин, който напълно подхождаше на магазина — всичките й дрехи бяха стари и демоде. Ашли си спомни времето, когато купи за жена си книгата на Бронте, и се зачуди дали двете тъжни сестри не са приличали на това момиче. Жалко. С малко повече усилия тя би могла да изглежда привлекателна.

— Марлоу? — попита човекът от „Петицата“. — Първо издание ли казахте?

— Да, сър, от колекцията на покойния граф на Кръндейл. Както знаете, пиесите на Марлоу не са били печатани до четиридесетата година от смъртта му. — Тя продължи обясненията, показвайки една скрита част от себе си, която външността й не предполагаше. Ашли слушаше с уважение. Мишката разбираше от работата си толкова добре, колкото и професорите от Оксфорд.

— Как откривате тези неща? — попита Ашли, когато тя свърши разказа си.

Момичето се усмихна.

— Мистър. Денис ги надушва. Винаги пътува и работи с други търговци, адвокати и подобни. Например днес е в Ирландия. Учудващо е колко много книги успява да намери там. Тези ужасни хора имат най-добрите колекции. — Беатрис не одобряваше ирландците.

— Разбира се — отбеляза Дейвид Ашли. Изобщо не реагира на тези новини. Или поне не външно, но в съзнанието му щракна един прекъсвач. — Е, това е едно от нещата, които нашите задморски приятели са дали на света. Няколко изключително добри писатели и уиски.

— И бомбаджии — отбеляза Беатрис. — Аз не бих желала да пътувам толкова много там.

— О, аз често пъти ходя там на почивка. Риболовът е толкова хубав.

— Така мисли и лорд Луи Маунтбатън — отбеляза продавачката.

— Денис често ли ходи там?

— Най-малко веднъж месечно.

— Е, за този Марлоу, мога ли да видя книгата? — попита Ашли с ентусиазъм, само частично престорен.

— Разбира се. — Момичето сне книгата от една лавица и я отвори много внимателно. — Както виждате, въпреки че корицата е в лошо състояние, листата са удивително добре запазени.

Ашли се наведе над книгата и плъзна поглед по отворената страница.

— Разбира се, запазени са. Колко струва тази книга?

— Мистър Денис още не е определил цената й. Вярвам, че и друг клиент се интересува от нея.

— Знаете ли кой е той?

— Не, сър, не зная, пък и не бих могла да разкрия името му. Ние уважаваме доверието на клиентите си — предвзето каза Беатрис.

— Разбира се. Точно така трябва — съгласи се Ашли. — Та кога ще се върне мистър Кули? Искам да разговарям с него за тази книга.

— Утре следобед.

— Вие ще бъдете ли? — попита Ашли е чаровна усмивка.

— Не, ще бъда на другото си работно място.

— Жалко. Е, благодаря, че ми показахте книгата. — Ашли се отправи към вратата.

— За мен беше удоволствие, сър.

Офицерът от службата за сигурност излезе на улицата и зави надясно. Изчака следобедното движение да намалее, преди да пресече улицата. Реши да се разходи до Скотланд Ярд, вместо да взима такси, и тръгна надолу по улица „Сейнт Джеймс“, зави наляво, за да заобиколи двореца от източната му страна, и след това се насочи по „Марлборо роуд“ към пътя за двореца.

„Случи се точно тук — мислеше той. — Колата е завила тук и е из чезнала. Засадата е била само на сто метра от мястото, където съм сега.“ — Спря и се огледа за няколко секунди, като си спомняше.

Офицерите от службите за сигурност по целия свят си приличат. Не вярват в съвпаденията, въпреки че вярват в случайностите. Когато става дума за работата им, те губят абсолютно всякакво чувство за хумор. Това е така поради опасността и най-доверените хора да се окажат предатели. Преди да предадат родината си, те трябва да предадат онези, които имат доверие в тях. Под чаровната си външност Ашли беше човек, който мразеше предателите най-силно от всичко, подозираше всички и не се доверяваше на никого.

Десет минути по-късно Ашли премина покрай поста в Скотланд Ярд и се качи на асансьора за канцеларията на Джеймс Оуенс.

— Оня тип, Кули — каза той.

— Кули? — За миг Оуенс беше озадачен. — О, търговецът на книги, когото Уоткинс е посетил вчера. Ти там ли беше?

— Магазинчето е чудесно. Собственикът му днес е в Ирландия — отговори с безизразно лице Ашли.

Подполковник Оуенс кимна замислен. Само една дума превръщаше незначителните неща във важни. За няколко минути Ашли описа каквото е разбрал. Това все още не беше реална улика, но си струваше да се разгледа. Никой от двамата не каза колко важно може да се окаже това — бяха проверявали прекалено много подобни неща и всичките ги изправяха пред задънена улица. Много от тези улици бяха проверени в най-малките възможни подробности. Разследването не беше замряло. Хората все още бяха навън, за да събират информация, но нито една част от нея не беше полезна за разплитането на случая. Тази следа беше нова. Не беше нищо повече от следа, но за момента им стигаше.

Беше единадесет предобед в Ленгли. Не допуснаха Райън на срещите между хората от ЦРУ и ФБР за координиране на информацията по случая. Марти Кантор беше му обяснил, че ФБР може да не се чувстват много удобно, ако той е там. На Джек му беше все едно. Щеше да получи сведенията в резюмиран вид следобед, а за момента това му стигаше. Кантор щеше да приеме информацията от ФБР плюс мислите и идеите на главните следователи. Райън не искаше всичко това. Предпочиташе да разгледа необработени данни. Непредубедеността му на външен човек беше свършила работа преди. Мислеше, надяваше се, че ще проработи и сега.

„Прекрасният свят на международния тероризъм“ — му беше казал Мъри пред Олд Бейли. Джек мислеше, че не е много прекрасен, но пък беше доста пълен свят, за който важеше всичко, което древните гърци и римляни са смятали, че е присъщо на цивилизацията. В момента разглеждаше данни от разузнавателни спътници. Подвързаният доклад, който в момента четеше, съдържаше шестнадесет карти. В допълнение към градовете и пътищата на тях бяха показани малки червени триъгълничета, обозначаващи предполагаеми лагери за обучение на терористи в четири страни. Тези лагери се снимаха почти ежедневно от спътниците за фоторазузнаване, обикалящи земното кълбо (Джек не получи позволение да узнае колко на брой са те). Съсредоточи вниманието си върху лагерите в Либия. От доклада на един италиански агент научиха, че Шон Милър е бил забелязан да слиза от товарен кораб на пристанището в Бенгази. Товарният кораб имал кипърска регистрация. Принадлежал на мрежа корпорации, която беше достатъчно оплетена, за да не се интересуват от нея, защото корабът беше преотстъпен на друга, също толкова сложна мрежа. Американски ескадрен миноносец заснел кораба при уж случайна среща около Сицилия. Корабът беше стар, но изненадващо добре поддържан, с модерно радарно и радиооборудване. Редовно извършваше рейсове от пристанища на източноевропейските страни към Либия и Сирия и се знаеше, че превозва оръжие и военно оборудване от държавите от Източния блок към страни от Средиземноморието. Тези данни вече бяха отделени за бъдещо ползване.

Райън установи, че ЦРУ и Националната разузнавателна служба разглеждат няколко лагера в Северноафриканската пустиня. Една проста графика съпътстваше обозначените с дати снимки на всеки лагер и Райън търсеше онзи, чиято населеност се е променила в деня, когато корабът на Милър беше пристигнал в пристанището в Бенгази. С разочарование откри, че четири лагера са се оживили. За един от тях се знаеше, че се използва от ИРА — тези данни ги бяха получили от арестуван бомбаджия. Другите три бяха неизвестни. Хората в тях — с изключение на персонала за поддръжката, който беше от либийските въоръжени сили — от снимките можеха да бъдат определени като европейци, ако се съди по светлата кожа, но това беше всичко. Джек с разочарование установи, че от тези снимки не беше възможно да бъдат разпознати лицата на хората, а само цветът на кожата им, а ако слънцето беше подходящо — и цветът на косата. Можеше също да бъде определена и марката на леките коли и камионите, но не и регистрационните им номера. Странно, но снимките, направени през нощта, бяха по-ясни. По-хладният нощен въздух не размиваше и не смущаваше образите така, както правеше трептящата жега на деня.

Снимките в тежката папка, която ангажираше вниманието на Джек, бяха на лагерите 11-0-04, 11-5-18 и 11-5-20. Джек не знаеше как са били измислени тези номера, но и не го интересуваше много. Лагерите бяха почти еднакви, само разстоянието между колибите ги отличаваше един от друг.

Джек почти час разглежда снимките и установи, че това чудо на съвременната техника му даваше всякакви безполезни технически сведения. Който и да беше собственикът на тези лагери, беше достатъчно предвидлив, за да кара хората да се крият, когато разузнавателният спътник минава над лагера. Изключение правеха за един спътник, за който не им беше известно, че може да снима. Но дори и тогава броят на фиксираните хора почти никога не беше един и същ — следователно населеността на всеки лагер се основаваше на несигурна оценка. Това беше доста разочароващо.

Райън се облегна назад и запали нова цигара с ниско съдържание на никотин, закупена от барчето на долния етаж. Тя му вървеше добре с кафето, което пиеше, за да се поддържа бодър. Беше изправен пред поредната стена. Това го накара да си спомни игрите, които понякога играеше на компютъра си, когато беше уморен от писане — „Зорк“ и „Ултима“. Анализите на разузнавателните данни често наподобяваха тези „умствени гимнастики“. Трябваше да се досещаш за нещата, но никога не знаеш какво точно е това, за което се досещаш. Щампите, които трябваше да откриеш, биха могли много да се различават от нещата, с които човек нормално си има работа, а разликата може да бъде важна или пък случайна.

Два от предполагаемите лагери на АОЪ се намираха на четиридесет мили от един от постовете на ИРА. „По-малко от един час път — помисли си Джек. — Ако знаеха само.“ Той би се съгласил да подскажат на ИРА и те да унищожат АОЪ, както очевидно им се искаше. Имаше някои признаци за това, че англичаните замислят подобни неща. Райън се запита какво ли мисли мистър Оуенс по този въпрос и заключи, че вероятно не знае нищо. Изненада се от мисълта, че разполага с информация, която опитни играчи вероятно нямаха. Отново се върна към снимките.

На една от тях, направена седмица след като Милър беше забелязан в Бенгази, се виждаше лека кола — приличаше на „Тойота Ландкрузър“ — на около миля от 11-5-18, като се отдалечаваше от него. Райън се зачуди къде ли отива. Записа си датата и часа в дъното на снимката и ги провери в справочната таблица в предната част на папката. Десет минути по-късно откри същата кола, снимана на следващия ден в 11-5-09, лагер на ИРА, на четиридесет мили от 11-5-18.

Джек си казваше, че не трябва да се вълнува прекалено силно. 11-5-18 може би принадлежи на западногерманската фракция „Червена армия“, на италианските възродили се „Червени бригади“ или на много други организации, с които ИРА си взаимодействаше. Въпреки всичко той си записа някои неща. Това си бяха данни, които си струваше да провери.

След това разгледа графиката за населеността на лагера. На нея се виждаха няколко заети помещения през нощта и съдържаше сведения отпреди повече от две години. Сравни ги със списък от известни акции на ИРА и отначало не откри нищо. Дните, в които броят на заетите помещения нарастваше, не съвпадаха с известните акции на организацията… Но видя, че има някакъв шаблон.

„Какво е то?“ — запита се Джек. На всеки три месеца населеността нарастваше с едно помещение. Независимо от броя на хората в лагера броят на използваните помещения нарастваше с едно за период от три дни. Райън изруга, когато видя, че тази зависимост не беше постоянна. Два пъти през тези две години заетостта не се беше променила. — „И какво ли означава това?“

— Намираш се в лабиринт с преплетени проходи, които си приличат до един — мърмореше си Джек. Това беше реплика от една от компютърните му игри. Разпознаването на поведенчески шаблони не беше от силните му страни. Джек напусна стаята, за да си вземе кутия кола, но всъщност желаеше да прочисти главата си. Върна се след пет минути.

Извади графиките за заетостта на трите „неизвестни“ лагера, за да сравни съответните нива на активност. Необходимо му беше да направи ксерокопия на графиките, но ЦРУ имаше строги разпоредби за използването на копирните машини. Снимането щеше да отнеме време, което той не можеше да си позволи да загуби. В другите два лагера не се виждаха никакви характерни щампи на заетостта, докато лагер 18, изглежда, имаше такива. Прекара един час, зает с тези неща. Към края беше запаметил трите графики. Трябваше да спре. Райън пъхна графиките на местата им и се върна към снимките.

Видя, че на една от снимките на лагер 11-5-20 се виждаше момиче. Или някой, който имаше бански костюм от две части. Джек гледа изображението в продължение на две секунди, а след това обърна снимката с отвращение. Правеше се на воайор, опитващ се да разгледа фигурата на някой, който може би е терорист. В лагери 05 и 18 нямаше подобни отвличащи вниманието неща и той се замисли върху значението на този факт, но се досети, че само един спътник осигуряваше дневни снимки с хора на тях. Райън реши да прерови библиотеката в академията за книги по космическа механика. Реши, че е необходимо да знае колко пъти денем преминава един спътник над определена точка.

— Доникъде не стигаш — каза на глас той.

— Както всички останали — обади се Марти Кантор. Райън се извърна.

— Как влезе тук? — попита Джек.

— Мога да кажа едно, Джек. Когато искаш, ти наистина се концентрираш. Стоя тук от пет минути. — Кантор се усмихна.

— Харесва ми енергията ти, но ако искаш мнението ми, знай, че се напъваш малко повече от необходимото.

— Ще оцелея.

— Ти го казваш — отговори със съмнение в гласа Кантор.

— Харесва ли ти нашият фотоалбум?

— Хората, които правят това на пълно работно време, сигурно откачат.

— Някои откачат — съгласи се Кантор.

— Мисля, че имам нещо, което си струва да се провери — каза Джек и обясни подозренията си относно лагер 18.

— Не е лошо. Между другото, 20 може би е лагер на „Пряко действие“, френската група, която се проявява напоследък. Френските разузнавателни служби смятат, че са по следите им.

— О, това може би обяснява една от снимките. — Райън обърна на съответната страница.

— Слава богу, че Иван не знае на какво е способна тази птица — кимна Кантор. — От тези снимки може и да успеем да идентифицираме хората.

— Как? — попита Джек. — Не се различава лицето й.

— Можеш приблизително да определиш дължината на косата й. Можеш и да определиш размера на циците й. — Кантор се ухили до уши.

— Какво?

— Момчетата от отдела за тълкуване на снимките са… е, работят с много технически подробности. За да може да се вижда цепката между гърдите й на тази снимка, момичето трябва да има бюст от големите размери — или поне така ми казаха веднъж. Не се шегувам, Джек. Един даже разработи и математическа формула, защото може да се определи самоличността на хората, ако се изгради комбинация от фактори като цвят и дължина на косата и големина на бюста. В „Пряко действие“ има много жени. На френските ни колеги това може да се стори интересно. „Ако желаят да се сработим“ — помисли си той.

— Какво ще кажеш за лагер 18?

— Не зная. Никога не сме се опитвали да установим чий е. Но тая история с колата може да е в разрез с идеята ти.

— Не забравяй, че АОЪ са проникнали в ИРА — каза Джек.

— Ти още ли си на тази вълна? Добре, това трябва да бъде разгледано — съгласи се Кантор. — Ами какво ще кажеш за онези шаблони, за които говореше?

— Все още нямам нищо, върху което да привлека вниманието ти — призна си Джек.

— Дай да разгледаме графиката.

Джек я извади и разгъна от края на папката.

— На всяко тримесечие или през повечето населеността му се повишава.

За момент Кантор се намръщи пред графиката. След това разгледа фотографиите. Имаха дневна снимка, на която се виждаше нещо само от този ден. Във всеки от лагерите имаше място, приличащо на стрелбище. На снимката, която Кантор избра, се виждаха трима мъже, застанали до него.

— Може би си попаднал на нещо, Джек.

— Какво? — Райън беше гледал снимката, но без да открие нищо.

— Каква е отличителната черта на АОЪ?

— Техният професионализъм — отговори Райън.

— В последния ти доклад се казва, че са организирани като военни в по-голяма степен, отколкото някои от другите, нали помниш? Доколкото знаем, всеки един от тях е опитен с огнестрелните оръжия.

— Е?

— Помисли! — сопна му се Кантор. Райън го погледна с неразбиращи очи. — Може би периодични опреснителни тренировки по стрелба.

— О, за това не бях мислил. Как така никой досега не…

— Знаеш ли колко снимки минават оттук? Не мога да кажа с точност, но спокойно приеми, че броят е много голям, хиляди бройки месечно. Представи си, че са необходими минимално пет минути, за да изследваш всяка от тях. Ние най-вече се интересуваме от руснаците — ракетни силози, заводи, движения на войските, танкове и какво ли не още. Точно там изпращаме повечето от аналитиците си, а те не могат да смогват на всичко, което идва. Хората, които се занимават с неща като твоето, са техници, а не аналитици. — Кантор замълча. — Лагер 18 изглежда достатъчно интересен, за да се опитаме да намерим начин да видим кой живее там. Не е лошо.

— Той е нарушил разпоредбите за сигурността — каза вместо поздрав Кевин О’Донъл. Каза го достатъчно тихо, за да не може да го чуе никой в шумната кръчма.

— Вероятно това си струва — отговори Кули. — Искам инструкции.

— Кога се връщаш?

— Утре сутринта, с ранния полет.

О’Донъл кимна и довърши напитката си. Излезе от кръчмата и се отправи към колата си. Двадесет минути по-късно беше у дома си. След десет минути завеждащите акциите и разузнаването бяха при него.

— Шон, хареса ли ти да работиш с организацията на Алекс?

— Те са като нас. Малко са, но са професионалисти. Алекс е много акуратен техник, но е арогантен. Не е карал някакво обучение. Умен е, много умен. И както казват там, е много гладен. Иска да се наложи.

— Е, може и да има възможността да го стори идното лято. — О’Донъл замълча, като вдигна писмото, което Кули беше донесъл. — Изглежда, негово височество ще посети Америка през идното лято. Изложбата на хазната с имала такъв успех, че ще организират нова. Почти деветдесет процента от творбите на Леонардо да Винчи принадлежат на кралското семейство. Ще ги изпратят в Америка, за да съберат пари за някакви благотворителни дейности. Изложбата ще бъде отворена във Вашингтон на първи август и уелският принц ще отиде там, за да я открие. Тя няма да бъде обявявана до юли месец, но тук се съдържа маршрутът му заедно с предложените мерки за сигурност. Още не е решено дали прекрасната му съпруга ще съпровожда негово височество, но ще предположим, че ще го придружи.

— А детето? — попита Шон Милър.

— Подозирам, че няма да го вземат, но ще допуснем и тази възможност. — Той подаде писмото на Майкъл Маккени. Офицерът от разузнаването на АОЪ разгледа данните.

— Охраната на официалните церемонии ще бъде непробиваема. Американците са имали някои неприятности и са се поучили от тях — каза Маккени. Както всички офицери от разузнаването, той разглеждаше потенциалните си противници като изключително силни. — Но ако решат да направят това…

— Да — каза О’Донъл. — Искам вие двамата да работите заедно по този въпрос. Имаме много време и ще го използваме изцяло. — Той взе писмото и го прочете още веднъж, преди да го даде на Милър. След като двамата излязоха, той написа инструкциите за агента си в Лондон.

Следващата сутрин на летището Кули видя човека, с когото трябваше да се срещне, и влезе в кафенето. Беше дошъл рано като редовен пътник и си взе чаша кафе в очакване да обявят полета. Когато приключи с кафето, излезе навън. Човекът, който трябваше да се срещне с него, тъкмо влизаше. Двамата мъже се допряха на разминаване и съобщението беше предадено така ловко, както се учи във всяко шпионско училище по света.

— Той пътува доста — отбеляза Ашли. Детективите на Оуенс намериха за по-малко от час агента, уреждащ пътуванията на Кули, и получиха сведения за маршрутите му от последните три години. Други двама агенти събираха биографични данни за него. Работата беше строго рутинна. Оуенс и хората му имаха достатъчен опит, за да не се разпалват от тази нова нишка. Ентусиазмът много често пречеше на обективността. Колата му, паркирана на летище „Гатуик“, беше навъртяла доста километри за възрастта си и това се обясняваше с факта, че пътува много, за да купува книги. Толкова бяха данните, събрани през последните осемнадесет часа. Щяха търпеливо да чакат за още.

— Колко често пътува за Ирландия?

— Доста често, но върти бизнес с книги, написани на английски език, а ние сме двете страни в Европа, които говорят английски език, нали така? — Ашли също умееше да се контролира.

— Ходи ли до Америка? — попита Оуенс.

— Изглежда, пътува веднъж в годината. Предполагам, че посещава годишна изложба на книги. Мога да проверя това.

— Те също говорят английски език.

Ашли се усмихна:

— Шекспир не е живял или печатал книги там. Няма достатъчно архаични свидетелства за американска печатарска дейност, които да развълнуват човек като Кули. Може би купува наши книги, които са се оказали отвъд океана, но по-вероятно е да търси купувачи. Не, Ирландия пасва идеално с прикритието му — извинете ме, — ако това наистина е прикритие. Търговците на книги, от които аз купувам, също ходят там често… но не чак толкова — допълни той.

— Може би ще разберем някои неща от биографията му — отбеляза Оуенс.

— Да се надяваме. — Ашли търсеше светлинка в края, но виждаше само, че тунелът продължава.

— Всичко е наред, Джек — каза Кати.

Райън кимна. Знаеше, че жена му е права. Сестрата стажантка грееше, когато им каза новината. Сали се оправяше бързо, както става при здравите деца. Процесът на възстановяване вече беше започнал.

И все пак имаше разлика между това, което знаеше мисълта, и това, което тревожеше сърцето. Този път Сали беше будна. Разбира се, не можеше да говори заради респираторната тръбичка в устата си, по звуците, които се опитваха да излязат през устата й, можеха да означават само едно: „Боли.“ Раните по тялото на детето му не изглеждаха по-малко ужасяващи, дори и да знаеше, че ще заздравеят. Ако не друго, то сега, когато тя от време на време беше в съзнание, нараняванията изглеждаха по-тежки. Постепенно болката щеше да изчезне, но малкото му момиченце я изпитваше сега. Кати може би се успокоява с мисълта, че само живите усещат болка, че това е положителен признак, независимо от неприятностите, които създаваше. Джек не можеше да се успокои. Стояха, докато тя отново заспа. Изведе жена си навън.

— Как си? — попита я той.

— По-добре. Можеш да ме заведеш у дома утре вечерта.

Джек поклати глава. Не беше се сещал за това. Помисли си, че беше постъпил глупаво. Беше решил, че Кати ще стои тук, при Сали.

— Без теб къщата е празна, мила — каза той след малко.

— Ще бъде празна без нея — отговори жена му и сълзите й отново потекоха. Тя зарови глава в рамото на мъжа си. — Толкова е малка…

— Да. — Джек се замисли за лицето на Сали, за двете сини очи, заобиколени от море от белези, за болката, която се четеше в тях, за страданието. — Тя ще се оправи, скъпа, и повече не искам да слушам глупости като „вината е моя“.

— Но тя е!

— Не, не е. Знаеш ли какъв късмет имам, че и двете сте живи. Днес гледах данните от ФБР. Ако не беше натиснала спирачката тогава, сега и двете щяхте да бъдете мъртви. — Предполагаше се, че това е изместило целта на Милър с няколко сантиметра. Специалистът по съдебна медицина каза, че най-малко два куршума са минали на косъм от главата на Сали. Джек можеше да затвори очи и да издекламира цялата информация дума по дума. — Ти спаси живота й, спаси и своя, защото си умна.

На Кати й беше необходим само миг, за да реагира:

— Ти как разбра това?

— От ЦРУ. Сътрудничат си с ФБР по този случай. Помолих да участвам в екипа им и те приеха.

— Но…

— Много хора работят по този случай, скъпа. Аз съм един от тях — тихо каза Джек. — Сега единственото важно нещо е тези хора да бъдат намерени.

— Мислиш ли…

— Да, мисля. „Рано или късно“

Бил Шоу нямаше такива надежди на този етап. Най-добрата потенциална следа, която имаха, беше самоличността на чернокожия, който беше карал микробуса. Криеха това сведение от средствата за масова информация. За вестниците и телевизията всички терористи бяха бели. ФБР ме беше излъгало пресата, просто допусна тя да направи погрешни изводи от непълно изложените сведения, както достатъчно често се случваше. По този начин нямаше да плашат заподозрения. Единственият човек, видял го отблизо, беше служителката от пазарния център. Тя беше прекарала няколко часа в разглеждане на снимки на чернокожи, за които се смяташе, че са членове на революционни групи, и се спря на три възможни лица. Двама от тях се намираха в затвора, единият за обир на банка, а другият — за превозване на експлозиви по междущатското шосе. Третият се беше изгубил от погледа преди седем години. За ФБР той представляваше само една снимка. Беше се отделил от бившите си приятели — умен ход, тъй като повечето от тях бяха арестувани и съдени за различни криминални престъпления — и просто беше изчезнал. Шоу си мислеше, че вероятно най-хубавото, което може да му се е случило, е сега да е част от обществото, да живее нормален живот и действията му от миналото да са само спомен.

Агентът отново провери папката. Псевдонимът му е бил Константин Дапънс. Сведенията от информатора бяха, че в двата случая, когато е приказвал, говорил като начетен човек. Вероятно е образован. Движел се е в групата, която ФБР наблюдаваше, но никога не е бил част от нея. Никога не е участвал в самостоятелно незаконно действие и се е отстранил, когато предводителите на малката банда започнали да говорят за обиране на банки и вкарване на наркотици, за да се издържат. Шоу си помисли, че може би е дилетант, студент с радикални разбирания, който, след като е опознал членовете на групата, е разбрал какво представляват: негодни тъпаци, улични разбойници, натъпкани с малко марксистки глупости или псевдохитлеризъм.

Няколко дребни групировки успяваха понякога да взривят по някоя бомба, но тези случаи бяха толкова редки, че американският народ почти не знаеше, че такива неща се случват. Когато някоя група нападнеше банка или бронирана кола, за да се издържа, обществеността си спомняше, че за да обере банка, човек не се води непременно от политически подбуди. Алчността беше достатъчна. От петдесет и едно терористични нападения през 1982 година броят им беше сведен до седем през 1985. ФБР беше успяло да залови много от тези аматьорски групи, като само миналата година беше предотвратило над двадесет инцидента благодарение на доброто си разузнаване, последвано от бързи действия. В основата си малките клетки от ненормални типове бяха се издали поради собственото си аматьорство.

В Америка нямаше терористични групи с идеологическа мотивация или попе не в европейския смисъл. Съществуваха арменските групи, чиято главна цел беше убиването на турските дипломати, имаше и групи от северозапада, поддържащи превъзходството на белите, но и в двата случая единствената идеология беше омразата — към турците, чернокожите, евреите или всякакви други. Това бяха свирепи групи, но не истински опасни за обществото, защото другите хора не споделяха политическата им цел. За да бъдат наистина ефективни, членовете на подобна група трябваше да вярват в нещо повече, отколкото в омразата. Разбира се, най-опасните терористи бяха идеалистите, но Америка не беше мястото, в което можеше да се види ползата от марксизма или нацизма. След като дори семействата, живеещи от социални помощи, имаха цветни телевизори, доколко привлекателен би могъл да е колективизмът? След като в страната нямаше класово разделение, коя група би могъл убедено да мрази човек? По тази причина повечето малки групи откриваха, че са партизани, плуващи не в морето на омразата, а на безразличието. Нито една група не беше успяла да проумее този факт, преди ФБР да проникне в нея и да я унищожи. Научаваха само, че са обречени на забрава, ако се изключат няколкото колони на единадесета страница и неотпечатаният им предизвикателен манифест. Анонимните редактори решаваха, че те не представляват никаква новина. В много случаи това беше най-добрият край на делата за терористичните групи.

В този смисъл ФБР беше жертва на собствения си успех. Работата беше така добре свършена, че вероятността за терористични действия в Америка не беше въпрос, който вълнува всички. Дори и „Случаят Райън“, както сега го наричаха, беше сметнат за обикновено мръсно престъпление, а не предвестник на нещо ново за Америка. За Шоу то беше и двете неща. ФБР разглеждаше тероризма като престъпление без никакви политически измерения, които да придадат някаква перверзна порядъчност на извършителите. Значението на това разграничаване не беше просто семантично. Тъй като по природа терористите удрят основите на цивилизованото общество, да им се приписва дори най-малка порядъчност, би било равносилно на самоубийство, Но ФБР разбираше, че това не са обикновени престъпници, преследващи само парите. Целта им беше далеч по-опасна. По тази причина престъпленията, които обикновено биха фигурирали в списъците на местните полицейски участъци, незабавно се поемаха от федералното правителство.

Шоу се върна към снимката на Константин Дапънс. Би било прекалено да се очаква от една служителка в магазин да си спомня едно лице измежду стотиците, които виждаше всеки ден, и то толкова добре, че да избере снимка отпреди години. Тя наистина се беше опитала да помогне и се съгласи да не казва на никого какво е правила. Притежаваха описание на дрехите на заподозрения, почти сигурно изгорени, както и на микробуса, който бяха намерили. Сега го разглобяваха парче по парче недалеч от канцеларията на Шоу. За момента това беше всичко, с което разполагаха. Инспектор Бил Шоу можеше само да чака агентите му да се върнат с нещо ново. Някой платен информатор може да дочуе нещо, може да се появят нови свидетели или специалистите по съдебна медицина да открият нещо неочаквано във фургона. Шоу си казваше, че трябва да бъде търпелив. Въпреки двадесет и двете години, прекарани във ФБР, търпението беше нещо, което все още трябваше да си налага.

— Жалко, брадата ти беше започнала да ми харесва — каза колегата му.

— Проклетото нещо сърбеше прекалено много. — Александър Константин Добенс отново беше на работа. — Половината време прекарвах в чесане на лицето си.

— Да, същото ставаше и с мен, когато служех в подводниците — съгласи се колегата му. — Но е по-различно, когато си млад.

— Говори за себе си, дядо! — засмя се Добенс. — Дърт женен пуяк такъв. Това, че си вързан, не значи и аз да бъда.

— Трябва да се задомиш, Алекс.

— Светът с пълен с интересни неща, а аз все още не съм опитал всичко. — „Съвсем не.“ Той беше инженер в „Балтимор газ енд електрик къмпани“ и обикновено работеше нощем. Работата му налагаше да прекарва много от времето си в пътуване и проверки на оборудването, както и да наглежда екипите за обслужване на далекопроводните линии. Алекс беше известен човек, който не се боеше да си оцапа ръцете и всъщност обичаше физическия труд, избягван от много от прекалено гордите инженери. Наричаше себе си народен човек. Симпатиите му към професионалните синдикати бяха извор на раздразнение за ръководството, но той беше добър инженер, а и това, че е чернокож, не беше лошо. Един добър инженер, популярен между хората си, а при това и чернокож, беше неотразим. Беше привлякъл на ниски длъжности доста хора, някои от които бяха много добри работници. Други имаха поразклатено минало, но Алекс ги беше накарал да се стегнат.

Работата нощем често пъти беше спокойна и както обикновено Алекс взе първото издание на „Балтимор Сън“. Случаят вече беше снет от първите страници и сега се появяваше само в колоната с местните новини. Прочете, че ФБР и щатската полиция продължават разследването. Все още се учудваше, че детето и жената бяха оцелели, което свидетелстваше за ползата от обезопасителните колани, да не говорим за работата на инженерите от фирмата „Порше“.

„Е — реши той, — всичко е наред“ Да убиеш малко дете и бременна жена не беше нещо, с което човек може да се хвали. Бяха очистили полицая и на него това му стигаше. Но Добенс продължаваше да се тревожи от залавянето на Кларк. „Казвах на оня тъпак, че човекът му е твърде открит там, но не, искаше да очисти цялото семейство наведнъж.“ Алекс знаеше защо стана така, но гледаше на нещата като на пример за разпаленост, взела връх над реализма. „Проклетите специалисти по политически науки смятат, че човек може да накара нещо да стане, ако го желае достатъчно силно.“ Инженерите знаеха, че това не е така.

Добенс се успокояваше от факта, че всичките заподозрени лица бяха бели. Махането с ръка към хеликоптера беше грешка. Перченето нямаше място в работата на революционера. Това беше урок, от който самият той трябваше да се поучи, но не беше навредил на никого. Ръкавиците и шапките не бяха позволили на ченгетата да направят описание. Най-интересното нещо беше, че независимо от всичките гафове акцията беше преминала успешно. Оня нещастник от ИРА, О’някой си, беше изритан от Бостън с подвита опашка. Най-малкото акцията имаше политически смисъл. Казваше си, че това е истинската мярка за успеха.

От негова гледна точка успехът означаваше и навлизане в света на големите. Хората му и той бяха осигурили експертно съдействие на доказана революционна група. Сега можеше да се обърне към африканските си приятели за финансови средства. Според него те не бяха африканци, но предпочитаха да се наричат такива. Имаше начини Америка да бъде наранена, да бъде привлечено вниманието по начин, по който никоя друга революционна група не беше успяла. Ами какво ще стане, ако например изключи осветлението в петнадесет щата? Алекс Добенс знаеше как да направи това. Революционерът трябва да открие как да удари хората там, където живеят, а има ли по-добър начин от този да направиш така, че онова, което смятат за даденост, да се превърне в нещо, на което не може да се разчита? Ако покаже, че корумпираното правителство дори не може да поддържа осветлението както трябва, какви ли не съмнения може да вкара в главите на хората след това. Знаеше, че Америка е общество на вещите. Но какво ще стане, ако тези неща спрат да работят? Какво ще си помислят хората тогава? Не знаеше отговора на този въпрос, но усещаше, че нещо ще се промени, а той търсеше точно това.

19.

ТЕСТОВЕ И ИЗПИТИ

— Странна птица е той — отбеляза Оуенс. Досието беше резултат от триседмична работа. Разбира се, можеше да стане и по-бързо, но ако обектът не трябва да узнае, че го разследват, се налага да се действа по-заобиколно.

Денис Кули беше от Белфаст, роден в католическо семейство от средните класи, макар и никой от починалите му родители да не е ходел на църква, което определено е странно за район, където религията определя както живота, така и смъртта. Денис е посещавал църквата — необходимост за младеж, учащ се в енорийското училище — до влизането си в университета, а след това е престанал и никога не се е завърнал. Няма абсолютно никакво криминално досие. Нищо. Дори не фигурираше и в списъка на заподозрените сътрудничещи лица. Като студент в университета се е навъртал около няколко групи от активисти, но никога не е членувал в тях, като очевидно е предпочитал заниманията си по литература. Завършил с най-високите отличия. Оуенс прочете, че е посещавал няколко курса по марксизъм и няколко по икономика, където винаги са преподавали професори с крайно леви позиции. Полицейският инспектор изсумтя. Сякаш си нямаха достатъчно такива в лондонския икономически университет.

За период от две години имаха само записки от данъчните служби. Беше работил в книжарницата на баща си и що се отнася до полицията, той просто не съществуваше. Това беше проблемът на полицейската работа — човек забелязва само криминалните престъпници. Няколко много дискретни запитвания в Белфаст не дадоха никакви резултати. Всякакви хора ходеха в тази книжарница, дори и войници от английската армия, пристигнали там по времето, когато Кули е завършил университета. Витрината на книжарницата била разбивана веднъж-два пъти от развилнели се протестанти — причината да бъдат повикани английските войници, — но не се беше случвало нищо по-сериозно. Младият Денис не е обикалял често местните кръчми, не с членувал в никоя църковна организация, политически клуб или спортна асоциация. „Винаги четеше нещо“ беше казал на полицаите някой. „Що за проклетия — помисли си Оуенс, — собственик на книжарница, който чете.“

След това родителите му бяха загинали при автомобилна катастрофа.

Оуенс се изненада, че те са починали по напълно обикновен начин. През един неделен следобед спирачките на някакъв камион отказали и той премазал малкия автомобил. Трудно беше да си спомни, че някои хора в Ълстър наистина умират „нормално“ и че бяха точно толкова мъртви, колкото другите, разкъсани от бомби или застреляни от прокрадващи се в нощта терористи. Денис Кули беше получил застраховката и продължил да работи в книжарницата както и преди след тихото и скромно погребение в местната църква. Няколко години по-късно разпродал всичко и се преместил в Лондон, като отначало открил магазин в Найтсбридж и скоро след това закупил книжарницата, в която продължаваше да работи.

Сведенията от данъчните власти говореха, че изкарваше пари за комфортно съществуване. Проверката в апартамента му показа, че се простира според средствата си. Колегите му търговци на книги имаха високо мнение за него. Единствената му служителка, Беатрис, очевидно харесваше да работи на непълен щат при него. Кули нямаше приятели, не посещаваше местните кръчми, пиеше много рядко, изглежда, живееше сам, не бяха известни сексуалните му предпочитания и доста пътуваше по работа.

— Тоя е пълна нула — каза Оуенс.

— Да — отговори Ашли. — Поне това обяснява къде се е запознал с него Джеф — бил е лейтенант в един от първите полкове, заминали за Ирландия, и вероятно е влизал веднъж-два пъти в книжарницата. Нали го знаеш Джефри Уоткинс? Вероятно са се заприказвали за книги — не е възможно да са говорили за друго. Съмнявам се, че Кули е имал някакви други интереси, освен книгите.

— Да. Смятам, че е това, на което янките казват идиот. Или най-малкото това е имидж, който той поддържа. Ами родителите му?

Ашли се усмихна:

— Помнят ги като местните комунисти. Не е било нещо сериозно, но определено са били на страната на болшевиките до въстанието в Унгария през 1956 година. Изглежда, това ги е разочаровало. Останали са си явни левичари, но политическата им дейност е спряла по това време. Всъщност помнят ги като много приятни, но странни хора. Насърчавали са местните деца да четат, имали са добри мозъци за бизнес. Навреме са си плащали сметките. Няма нищо друго, освен тези сведения.

— Ами това момиче, Беатрис?

— Получила е образованието си в държавно училище. Не е посещавала университет, а се е самообразовала по литература и история на издателската дейност. Живее със стария си баща — той е пенсиониран сержант от Кралските военновъздушни сили. Не води обществен живот. Вероятно прекарва вечерите си в гледане на телевизия с чашка коняк „Дюбоне“. Доста силно е неодобрението й към ирландците, но няма нищо против да работи е „мистър Денис“, защото той е експерт в тази област. И тук нищо.

— Значи имаме търговец на редки книги от семейство на марксисти, но без известни връзки с терористични групи — обобщи Оуенс. — Бил е в университета по същото време с нашия приятел О’Донъл, нали?

— Да, но никой не си спомня дали са се запознали. Всъщност живеели са на няколко пресечки един от друг, но отново никой не помни Кевин да е влизал в книжарницата — вдигна рамене Ашли. — Не забравяй, че става дума за времето, преди О’Донъл да привлече сериозно внимание върху себе си. Ако тогава е имало някаква улика, то тя не е документирана. Посещавали са един и същ преподавател по икономика. Това може да е добра нишка, но човекът е починал преди две години от естествена смърт. Състудентите им са се разпръснали по четирите краища на света, а и още не сме намерили някой, който да е познавал и двамата.

Оуенс отиде в ъгъла на канцеларията, за да си налее чаша чай. „Човек с марксистко възпитание, посещаващ едно и също училище по едно и също време с О’Донъл.“ Въпреки отсъствието на всякакви контакти е терористични групи тази нишка беше достатъчно интересна и си струваше да бъде проследена. Ако можеха да намерят нещо, което да доказва, че Кули и О’Донъл се познават, то в този случай вероятно Кули служи като мост между Уоткинс и АОЪ. Това не означаваше, че има доказателства за реалността на такава връзка, но през изминалите седем месеца не бяха успели да открият нищо толкова значително.

— Добре, Дейвид, какво предлагаш да правим?

— Ще поставим микрофони в книжарницата и в дома му и, разбира се, ще подслушваме всичките му телефонни разговори. Когато пътува, ще има компания.

Оуенс кимна одобрително. Това беше повече, отколкото той можеше да направи в рамките на закона, но службите за сигурност не работеха по същите правила както лондонската полиция.

— Какво ще кажеш, ако поставим хора да наблюдават книжарницата?

— Няма да е лесно, като се има предвид местоположението й. И все пак можем да се опитаме да уредим наш човек да започне работа в някой съседен магазин.

— Магазинът срещу него е златарски, нали така?

— „Никълъс Риймс и синове“ — кимна Ашли. — Има един собственик и двама служители.

Оуенс се замисли:

— Мога да намеря опитен следовател по обирите, някой с много познания в тази област.

— Добро утро, Джек — поздрави Кантор.

— Здрасти, Марти.

Райън се беше отказал от спътниковите снимки преди няколко седмици. Сега се опитваше да открие шаблони в поведението на терористичните групи. Кои групи имат връзки помежду си? Откъде взимат оръжията си? Къде се обучават? Кой им помага при обучението? Кой осигурява парите и документите за пътуване? През кои страни минават при транзитните си преходи?

Проблемът с тези въпроси не се състоеше в липсата на информация, а в прекаленото й количество. Буквално хиляди служители на ЦРУ и техните агенти плюс тези на западните разузнавания тършуваха за такава информация по целия свят. Много от агентите — от чужда националност, вербувани и получаващи заплати от ЦРУ — правеха доклади за най-обикновени събития с надеждата да доставят онази малка информация, която ще разбие Абу Нидал, Ислямския Джихад или някоя от големите групи и това ще им донесе значително възнаграждение. В резултат имаха хиляди доклади, но повечето от тях съдържаха ненужен боклук, който беше неразличим от едно-две късчета истинска информация. Джек не беше разбрал величината на проблема. Хората, работещи по тези въпроси, бяха талантливи, но бяха залети от морето необработени разузнавателни данни, които трябваше да бъдат сортирани, подредени и съотнесени към други сродни данни, преди да може да започне истинският анализ. Трудността с намирането на данни за всяка отделна организация беше обратнопропорционална на големината й. Някои от тези групи се състояха просто от шепа хора — в някои случаи това бяха само членове на едно семейство.

— Марти — каза Джек, като вдигна поглед от документите на бюрото си, — от всичко, което съм виждал, това нещо е най-близко до невъзможното.

— Може би си прав, но съм дошъл да ти поднеса поздрави — отговори Кантор.

— Какво?

— Помниш ли онази снимка на момичето с бикини? Французите смятат, че са я разпознали. Франсоаз Теру. Дълга черна коса, впечатляваща фигура, а когато снимката е била направена, се е смятало, че тя е извън сраната. Това потвърждава, че лагерът принадлежи на „Пряко действие“.

— Та кое е момичето?

— Една убийца — отговори Марти. Подаде на Джек снимка, направена от по-близо. — И то печена. Заподозряна в три убийства — на двама политици и един индустриалец. Всичките с пистолет от близко разстояние. Представи си как става. Ти си човек на средна възраст и си вървиш по улицата, виждаш едно хубаво момиче, тя ти се усмихва, може би пита как се отива донякъде или нещо друго, ти спираш и в следващия момент виждаш в ръката й пистолет. Сбогом, Чарли.

Джек погледна снимката. Тя не изглеждаше опасна — приличаше на мечтата на всеки мъж.

— Както казвахме в колежа, не е от момичетата, които би изхвърлил от леглото си. Господи, в какъв свят живеем, Марти?

— Ти знаеш това по-добре от мен. Във всеки случай помолиха ни да наглеждаме лагера. Ако я забележим там, французите искат незабавно да им изпратим снимката.

— Ще отидат ли да я приберат?

— Не казаха такова нещо, но може би ще си спомниш, че имат войски в Чад, на около стотина мили. Военновъздушни части с хеликоптери.

Джек върна снимката.

— Жалко.

— Наистина е така. — Кантор прибра снимката и смени темата. — Как върви работата ти е данните?

— Дотук имам един куп нищо като информация. Хората, които правят това на пълен щат…

— Да, за известно време работиха нонстоп по тази информация. Трябваше да ги накараме да спрат, защото започнаха да прегряват. Вкарването на компютрите помогна малко. Веднъж според сведенията ни лидерът на една терористична група се появи на шест летища едновременно и разбрахме, че тези данни са боклук, но от време на време получаваме и истински. През миналия март изпуснахме онзи тип извън Бейрут — закъсняхме с половин час. Проклети тридесет минути — каза Кантор. — Човек свиква с тези неща.

„Тридесет минути — помисли си Джек. — Ако бях напуснал канцеларията си тридесет минути по-рано, сега щях да съм мъртъв. Как мога да свикна с това?“

— Какво щяхте да му направите?

— Нямаше да му четем списъка с правата — отговори Кантор. — Та успя ли да намериш някакви връзки?

Райън поклати глава:

— Тези от АОЪ са толкова малки. Подозирам шестнадесет контакта между ИРА и други групи. Някои от тях може да бъдат и нашите момчета, но как да ги познае човек? В докладите няма снимки, описанията могат да се отнасят за кого ли не. Дори когато узнаем за контакт на ИРА с някоя група, с която не си говорят, а тя може да бъде и АОЪ, то, първо, информацията спокойно може да бъде грешна, и, второ, може това да е първият път, когато са разговаряли с ИРА. Марти, по дяволите, как може човек да намери смисъла във всичкия този боклук?

— Е, следващия път, когато чуеш някой да пита какво прави ЦРУ по въпроса с тероризма, няма да можеш да му отговориш. — Кантор му се усмихна. — Хората, които търсим, не са глупави. Те знаят какво ще се случи, ако бъдат заловени. Ако не го направим самите ние, а ние може да не желаем, винаги можем да подшушнем на израелците. Терористите са жилави, гадни копелета, по не могат да устоят на истински войски и знаят това. Там е и разочарованието. Шуреят ми е майор от армията, част е от Делта Форс[1] долу във Форт Браг. Виждал съм как работят. Могат да унищожат лагера, който разглеждаше, за по-малко от две минути, да убият всички и да изчезнат, преди ехото да затихне. Те са смъртоносно ефективни, но без подходяща информация няма да знаят къде да бъдат смъртоносни и ефикасни. Същото е и с полицейската работа. Мислиш ли, че мафията би могла да оцелее, ако полицията знаеше точно къде и кога си вършат нещата? Колко от банковите обири щяха да бъдат успешни, ако на вратата чакаха отредите за противодействие? Човек трябва да знае къде са гадовете. Всичко опира до разузнаването, а разузнаването опира до куп безлични бюрократи, които пресяват всичкия този боклук. Хората, които събират разузнавателни сведения, ни ги предават, ние ги обработваме и ги предаваме на групите за действие. Битката се води и тук, Джек. Тук, в тази сграда, от купчина служители, които всяка вечер се прибират у дома при семействата си.

„Но битката е загубена — помисли си Джек, — съвсем сигурно е, че не я печелим.“

— Как се оправя ФБР? — попита той.

— Нищо ново. Оня, чернокожият, все едно че не съществува. Доколкото можем да разберем, имат една смотана снимка на неколкогодишна възраст и псевдоним вместо истинско име или пък отпечатъци от пръсти, по които да проверят. А също и описание от десет реда, според което онзи е достатъчно умен, за да си държи устата затворена. ФБР проверява хората, които едно време са членували в радикални групи — интересно е, че всички те сега са се укротили, — но досега нямат успех.

— А какво ще кажеш за онази група, дето отлетяха през океана преди няколко години? — Неотдавна членовете на няколко американски радикални групи бяха отлетели за Либия, за да се срещнат с „прогресивни елементи“ от третия свят. Ехото от това събитие все още кънтеше из обществото на антитерористите.

— Забелязал си, че все нямаме никакви снимки от Бенгази, нали? Нашият агент беше заловен — една от онези неприятни случки. На нас това струваше снимките, а на него — главата. За щастие те не успяха да разберат, че работи за пас. Знаем имената на някои от хората там, но това е всичко.

— Паспортни данни нямате ли? Кантор се облегна на рамката на вратата.

— Да кажем, че мистър Хикс е отлетял за Европа, той е един американец в отпуск, а такива са десетки хиляди души месечно. Свързва се е някой от другата страна и те го превеждат по останалия път, без да се налага да минава през обичайните процедури за контрол на емиграцията. Лесно е, по дяволите, ЦРУ го прави постоянно. Ако разполагаме с име, ще можем да проверим дали човекът е бил извън страната през определеното време. Това би било някакво начало, но не знаем кое име да проверим.

— Не разполагаме с нищо! — сопна се Райън.

— Разбира се, че разполагаме. Имаме всичко това — той махна с ръка към документите на бюрото на Райън, — а и много повече на мястото, откъдето е взето това тук. Отговорът е някъде там.

— Ти наистина ли си вярваш?

— Всеки път, когато разрешим някой такъв случай, разбираме, че информацията е била под носа ни от месеци. Контролните комисии от Конгреса винаги ни критикуват за това. Точно сега в тази купчина материали се намира критично важна улика. Това е почти статистическа вероятност. Но пред себе си имаш двеста или триста доклада, а само един от тях има значение.

— Аз не очаквах чудеса, но смятах, че ще се придвижим нанякъде — тихо каза Джек, като най-после проумя размера на проблема.

— Ти успя да се придвижиш. Видя нещо, което никой друг не беше забелязал. Ти може би си открил Франсоаз Теру. И сега, ако някой френски агент открие нещо, което да ни бъде от полза, може би ще ни го прехвърли. Ти не знаеш, но разузнавателната работа е като старата търговия — стока срещу стока. Ние им даваме и след това ни дават те, защото иначе няма никога вече да им дадем нищо. Ако това има успех, те ще са ни задължени много. Това момиче наистина им трябва. Тя е очистила близък приятел на президента и той е взел нещата на лична основа. Но както и да е, адмиралът и заместникът те поздравяват. Между другото шефът казва, че трябва да поуспокоиш малко темпото.

— Ще поуспокоя темпото, когато намерим тези мръсници — отговори Райън.

— Понякога човек трябва да отстъпи. Изглеждаш ужасно. Умората води до грешки. Ние не обичаме грешките. От днес нататък няма да оставаш след работа, Джек. Това е заповед на Гриър и изчезваш оттук в шест часа. — Кантор си тръгна, без да даде възможност на Райън да отговори.

Райън се обърна напред, но няколко минути гледа стената. Кантор беше прав. Работеше толкова до късно, че почти не можеше да ходи до Балтимор, за да види как е дъщеричката му. Джек осъзна, че Кати е с нея всеки ден, като често пъти прекарваше нощта в болницата „Хопкинс“, за да бъде близо до дъщеря си. „Кати има своя работа, а аз си имам моя.“

— Е — каза на стената той, — поне успях да свърша нещо както трябва. — Припомни си, че всичко стана по случайност, че Марти беше прозрял истинската връзка между нещата, но също така беше вярно, че Джек стори това, което би трябвало да направи един аналитик — откри нещо странно и го предостави на вниманието на някой друг. Стана му добре. Вероятно е открил един терорист, но не този, когото трябваше.

„Все пак това е някакво начало.“ Питаше се какво ли ще направят французите, ако намерят това хубаво момиче, и как ще се чувства той, след като разбере как са постъпили. Реши, че ще бъде по-добре, ако терористите са грозни, но независимо дали са красиви или не, жертвите им бяха еднакво мъртви. Обеща си, че няма да се интересува дали са я хванали. Джек се върна към купчината на бюрото си и започна да рови за онова късче информация. Хората, които търсеше, се намираха тук някъде в папката. Трябваше да ги намери.

— Здравей, Алекс — каза Милър, като влезе в колата.

— Как мина пътуването? — Добенс видя, че той все още носи брада. Е, никой не беше успял да го види. Сега беше долетял до Мексико, минал с кола през границата и след това хванал полет по вътрешни линии до Вашингтон, където го чакаше Алекс.

— Охраната на границата ви си е чист майтап.

— Ще се почувстваш ли по-добре, ако я променят? — попита Алекс. — Давай по същество. — Резкият му тон изненада Милър.

„Ама си се надул, след като вече имаш една акция зад гърба си!“ — помисли си Милър.

— Имаме една работа за теб.

— Все още не сте ми платили за предишната.

Милър му подаде спестовна книжка.

— Това е сметката ти. В банка на Бахамските острови. Вярвам, че сумата е колкото трябва.

Алекс прибра книжката в джоба си.

— Така е по-добре. Окей, предстои ни друга работа. Предполагам, че не мислиш да я провеждаш така бързо, както предишната.

— Разполагаме с няколко месеца, за да я планираме — отговори Милър.

— Казвай. — Алекс слуша информацията в продължение на десет минути.

— Ти да не си откачил бе? — попита Добенс, след като Милър свърши.

— Трудно ли ще бъде да събереш необходимата информация?

— Това не е проблем, Шон. Проблемът ще бъде вкарването и изкарването на хората ти. Не мога да се справя с това.

— Това е моя грижа.

— Глупости! Щом и моите хора са замесени, то е и моя грижа. Ако оня пуяк, Кларк, беше пропял пред ченгетата, щеше да изгори скривалището ми, а и самият аз!

— Но той не пропя, нали? Затова го избрахме.

— Виж какво. Пет пари не давам какво правиш със своите хора. Но ме интересува какво става с моите хора. Онова, което играхме за вас последния път, Шон, беше селска дивизия.

Шон се досети от контекста какво означава „селска дивизия“.

— Акцията беше политически издържана, знаеш го. Може би си забравил, че целта винаги е политическа. В това отношение акцията се увенча с пълен успех.

— Не ми трябва ти да ми казваш това! — сопна се Алекс с най-презрителния си тон. Милър беше дребен надут идиот, но Алекс смяташе, че може да му откъсне главата с едно добро стискане. — Ти загуби един от хората си, защото прие нещата лично, а не професионално, и зная какво си мислиш сега. Това беше първата ни голяма работа, нали? Е, синко, мисля, доказахме, че лайната ни са гъсти, така ли е? И още отначало те предупреждавах, че твоят човек е твърде открит. Ако ме беше послушал, сега нямаше един от хората ти да е вътре. Зная, че миналото ти е доста впечатляващо, но тук сме на мой терен, не на твой.

Милър знаеше, че трябва да изтърпи упреците. Лицето му остана безизразно.

— Алекс, ако не бяхме доволни, нямаше да се върнем при теб. Да, лайната ви са гъсти. — „Проклет негър“, помисли си той. — Можеш ли да ни предоставиш нужната информация?

— Разбира се, срещу съответната цена. Искате ли да участваме в акцията?

— Не знаем още — искрено отговори Милър. „Разбира се, единствената тема тук са парите. Проклети американци.“

— Ако желаеш да играем, аз трябва да имам участие и в планирането. Първо, искаме да знаем как ще влезете и как ще излезете. Може да се наложи да ида с вас. Ако и този път пуснеш съвета ми в кенефа, аз си вземам хората и се махам.

— Малко рано е да сме сигурни, но това, което се надяваме да уредим, е наистина просто…

— Смяташ, че можеш да го организираш ли? — За първи път, откакто беше пристигнал, Шон накара Алекс да кимне в знак на одобрение. — Хитро е. Признавам това. Хитро е. Е, сега нека да поговорим за парите.

Шон написа една цифра на парче хартия и го подаде на Алекс.

— Добре. — Хората, които се интересуваха от пари, можеха лесно да бъдат впечатлени.

— С удоволствие бих искал да имам сметка в твоята банка, братко.

— Ако тази акция успее, ще имаш такава.

— Сериозно ли говориш?

Милър поклати глава утвърдително.

— С пряк достъп. Средства за обучение, помощ за пътническите документи, всичко. Когато ни помагахте последния път, уменията ви привлякоха внимание. Нашите приятели харесват идеята за активна революционна клетка в Америка — „Ако те искат да работят с вас, то си е техен проблем.“ — За колко време можеш да ни доставиш информацията?

— Достатъчно ли е до края на седмицата?

— Можеш ли да го сториш толкова бързо, без да привличаш вниманието?

— Това е моя грижа — отговори с усмивка Алекс.

— Нещо ново при теб? — попита Оуенс.

— Не много — призна Мъри. — Имаме доста улики за пред съда, но само една свидетелка е видяла добре едно лице и не може да го разпознае със сигурност.

— Местните хора помагат ли?

— Това е човекът, когото почти разпознахме. Все още нищо. Изглежда, се учат от АОЪ. Никакъв манифест, никакви съобщения за поемане на отговорност за стореното. Хората ни, които са в други групи, искам да кажа други съществуващи групи, са ударили на камък. Продължаваме да работим по този въпрос и сме изхарчили много пари, но все още нямаме нищо. — Мъри замълча. — Нещата ще се променят. Бил Шоу е гений, един от истинските мозъци, които имаме във ФБР. Преди няколко години го прехвърлиха от контрашпионажа към тероризма и той се справи наистина удивително. Какво ново има при теб?

— Не мога да се впускам в подробности — каза Оуенс, — но успяхме да направим малък пробив. Опитваме се да решим дали той е реален или не. Това е добрата новина. Лошата е, че негово кралско височество ще пътува за Америка идното лято. Няколко души са информирани за маршрута му, включително и шест от хората, които подозираме.

— Как, по дяволите, допуснахте това, Джими?

— Никой не ме е питал, Дан — кисело отговори Оуенс. — В някои от случаите, ако на хората не им се каже, те ще разберат, че става нещо странно — не можеш просто така да спреш да им се доверяваш, нали? А за останалите — е, това е поредното оплескване. Някой секретар е пуснал плановете в списъка с нормалните сведения, без да се консултира с офицерите от безопасността. — И за двамата това не беше нищо ново. Винаги имаше някой, който не е разбрал.

— Отлично. Ами в такъв случай отменете го. Нека се разболее от грип или нещо подобно, когато дойде времето — предложи Мъри.

— Негово височество няма да направи това. Станал е твърде категоричен на тази тема. Няма да допусне заплахата от терористи да се отрази върху живота му по никакъв начин.

Мъри изсумтя:

— Сигурно сте възхитени от смелостта на малкия, но…

— Точно така — съгласи се Оуенс. Не му харесваше особено бъдещият крал да бъде наричан „малкият“, но вече беше свикнал с американския начин на изразяване. — От това нашата работа не става по-лека.

— Доколко плановете за пътуване са твърдо установени? — попита Мъри, като се върна към деловата работа.

— Разбира се, няколко неща от маршрута могат да бъдат променяни, но повечето са сигурно фиксирани. Нашите хора от службите за сигурност ще се срещнат е вашите във Вашингтон. Заминават за там другата седмица.

— Е, знаеш, че ще получиш изцяло необходимото сътрудничество — Службата за сигурност, ФБР, местната полиция, всичко. Ще се грижим добре за него — увери го Мъри. — Той и съпругата му се ползват с голяма популярност у дома. Ще вземат ли и бебето със себе си?

— Не. Успяхме да го убедим за това.

— Добре. Утре ще се обадя до Вашингтон и ще задействам всичко. Какво става е нашия приятел Нед Кларк?

— Засега нищо. Очевидно неговите колеги му създават много неприятности, но той е твърде глупав, за да се пречупи.

Мъри кимна. Добре познаваше този тип хора.

„Е, искаха от мен да тръгна рано тази сутрин“ — мислеше Райън. Беше решил да приеме поканата да слуша лекция в университета в Джорджтаун. Но лекцията го разочарова. Професор Дейвид Хънтър бе enfant terrible[2] на Колумбийския университет, най-авторитетният специалист по политическите събития в Източна Европа. Неговата книга от миналата година „Революцията се отлага“ представляваше дълбоко изследване на политическите и икономическите проблеми на нестабилната съветска империя. Райън, както и останалите, беше нетърпелив да чуе тази нова информация по темата. Речта не беше нищо друго, освен резюме на книгата с доста изненадващото предложение накрая страните от НАТО да бъдат по-агресивни при опитите си да разделят Съветския съюз от окупираните от него страни. Райън сметна това за лудост, макар то да гарантира оживени дискусии по време на приема.

В края на дискусията Райън бързо отиде на приема. Пропуснал беше обяда, за да е сигурен, че ще пристигне навреме. Имаше широка маса с ордьоври и Джек напълни чинията си с възможно най-голямо търпение, преди да се отдалечи в един спокоен ъгъл до асансьорите. Позволи на другите да се скупчат около професор Хънтър. Приятно беше човек отново да бъде в Джорджтаун, та дори и само за няколко часа. Галерията в Международния културен център се различаваше доста от мърлявите коридори на ЦРУ. Четириетажното преддверие на лингвистичния факултет беше осеяно с прозорци на канцеларии, а от покрива надничаха две дръвчета в саксии. Площадчето пред сградата беше павирано с тухли и студентите го наричаха Червения площад. На запад се намираше четириъгълникът на старите сгради и гробището, където почиваха свещениците, преподавали тук в продължение на почти двеста години. Това беше едно съвсем цивилизовано място, като се изключи неприятният вой на реактивните двигатели откъм Националното летище на няколко мили надолу по реката. Някой блъсна Райън точно когато приключваше закуската си.

— Извинете ме, докторе. — Райън се обърна и видя един мъж, по-нисък от него. Лицето му беше червендалесто и носеше евтин костюм. Очите му сякаш искряха от удоволствие. Имаше ясен акцент. — Хареса ли ви лекцията?

— Интересна беше — нерешително отговори Райън.

— Е, виждам, че капиталистите могат да лъжат точно толкова добре, колкото и ние, бедните комунисти. — Мъжът се смееше весело и завладяващо, но Джек реши, че очите му искряха по друга причина, различна от удоволствието. Това бяха пронизителни очи, играещи различна версия на онази игра, в която Джек участваше в Англия. Райън вече изпитваше неприязън към него.

— Познаваме ли се?

— Сергей Платонов. — Стиснаха си ръцете, след като Райън постави чинията си на масата. — Аз съм трети секретар на съветското посолство. Вероятно снимката ми в Ленгли не ме отразява съвсем вярно.

„Руснак — Райън се опитваше да не изглежда твърде изненадан, — който знае, че работя в ЦРУ.“ Трети секретар спокойно може да означава, че той е от КГБ, може би специалист по разузнаването или пък член на отдела за чужбина на КПСС. Но това нямаше значение. „Легален“ офицер от разузнаването с дипломатическа защита. „Какво да правя сега?“ Знаеше със сигурност, че утре трябва да напише доклад за ЦРУ за тази среща с обяснение, как са се срещнали, за какво са разговаряли. Може би работа за цял час. Трябваше да се насили да остане учтив.

— Може би ме бъркате, мистър Платонов. Аз съм преподавател по история. Работя във Военноморската академия в Анаполис. Поканен съм на тази среща, защото тук получих научната си степен.

— Не, не — поклати глава руснакът. — Познавам ви от снимката на книгата ви. Виждате ли, миналата година купих десет екземпляра от нея.

— Така ли? — Джек отново се изненада и не можа да го скрие. — Моят издател и аз ви благодарим, сър.

— Нашият аташе по военноморските въпроси беше много впечатлен от нея, доктор Райън. Той сметна, че тя трябва да бъде представена в академията „Фрунзе“ и, мисля, във военноморската академия „Гречко“ в Ленинград. — Платонов пускаше в действие силния си чар. Райън разбираше за какво е всичко това, но… — Честно казано, аз просто прелистих книгата. Изглеждаше ми доста аналитична, а аташето казва, че разработките ви за начина, по който се вземат решения в бойна ситуация, са доста верни.

— Е — Джек се опитваше да не се поддава прекалено на комплимента, но не беше лесно. „Фрунзе“ беше академията на съветските офицери, училището, в което завършваха младите полеви офицери, определени да се упътят към звездите. Академията „Гречко“ беше по-малко престижна.

— Сергей Николаич — прогърмя познат глас. — „Не надо“ да се възползвате от суетността на безпомощните млади автори. — Отец Тимъти Райли се присъедини към тях. Ниският и пълен йезуитски свещеник Райли завеждаше отдела по история в университета на Джорджтаун, когато Райън защити доктората си. Той притежаваше прекрасен интелект и няколко авторски книги, включително и две проницателни творби за историята на марксизма. Райън беше сигурен, че нито една от тях не е намерила място в библиотеката на академията „Фрунзе“. — Как е семейството ти, Джек?

— Кати се върна на работа, отче. Сали я преместиха в „Хопкинс“. Ако имаме късмет, тя ще се върне у дома в началото на следващата седмица.

— Ще се възстанови ли напълно малката ви дъщеря? — попита Платонов. — Във вестника четох за нападението над семейството ви.

— Така мислим. Като оставим това, че загуби далака си, смятаме, че няма никакви трайни увреждания. Докторите казват, че се възстановява много бързо и тъй като е в „Хопкинс“, Кати може да я вижда всеки ден — каза Райън с далеч по-убедителен тон, отколкото вътрешно чувстваше нещата. Сега Сали беше друга. Краката й все още не бяха напълно зараснали, но най-лошото от всичко бе, че тичащото момиченце сега представляваше тъжна гледка. Научила бе урок, който Райън се беше надявал да отлага поне още десет години — че светът е опасно място дори и ако имаш майка и баща, които да се грижат за теб. Тежък урок за дете, но още по-тежък за родителите. „Но тя е жива — помисли си Джек, без да осъзнава израза на лицето си. — С време и любов човек оздравява от всичко, неизбежна е само смъртта.“ Лекарите и сестрите в „Хопкинс“ се грижеха за нея като за свое дете. Това беше осезаемото предимство един от членовете на семейството да е лекар.

— Ужасно. — Платонов поклати глава с израз на истинско отвращение. — Ужасно е да бъдат нападани хора без причина.

— Точно така, Сергей — каза Райли със строгия си глас, който Райън познаваше така добре. Когато искаше, „отец Тим“ използваше език, който може да пререже и дърво. — Спомням си, В. И. Ленин казваше, че целта на тероризма е да тероризира и съчувствието у революционера е така осъдително, както страхът на бойното поле.

— Онези времена бяха трудни, отче — спокойно каза Платонов. — Моята страна няма нищо общо с тези лунатици от ИРА. Те не са революционери, независимо от преструвките им. Не притежават революционна етика. Това, което правят, е лудост. Работническите класи трябва да бъдат съюзници и да се борят заедно срещу общия враг, който ги експлоатира, вместо да се избиват едни други. И двете страни в конфликта са принесени в жертва от господари, които често пъти ги настройват един срещу друг, но вместо да проумеят това, те се избиват като бесни кучета и също толкова безцелно. Те са бандити, а не революционери — завърши той с елегантност, която двамата му събеседници не оцениха.

— Може и да е така, но ако ги спипам, ще им дам урок по революционно правосъдие. — Добре беше да може поне веднъж да покаже гнева си.

— Никакво съчувствие нямате към тях. И двамата — подаде стръвта Платонов. — В края на краищата вие двамата сте свързани с жертвите на британския империализъм. Нали семействата и на двама ви са заминали за Америка, за да избягат от него?

Райън беше засегнат от тази забележка. Стори му се, че е невероятно да кажеш такова нещо, но видя, че руснакът очаква реакцията му.

— Или може би пряка жертва на съветския империализъм — отговори Джек. — Онези двамата от Лондон бяха с автомати „Калашников“. Също и хората, които нападнаха жена ми — излъга той. — Такова оръжие не се купува в местния магазин. Може и да не сте съгласен, но повечето терористи отвъд океана се обявяват за марксисти. Което ги превръща във ваши съюзници, не в мои, и някак си това, че имат съветско оръжие, изглежда повече от обикновено съвпадение.

— Известно ли ви е колко страни произвеждат оръжието съветски модел? Тъжен е фактът, че неизбежно част от тези оръжия попада в неподходящи ръце.

— Във всеки случай съчувствието ми към тях се ограничава до избора на методите им. Не може да се създаде цивилизована страна на основата на убийството — заключи Райън. — Доста хора са опитвали.

— Добре щеше да бъде, ако светът функционираше по по-миролюбив начин. — Платонов пренебрегна косвения коментар по отношение на Съветския съюз. — Но исторически факт е, че нациите са се зародили в кръв, дори и вашата. С развитието си страните надрастват това поведение. Не е лесно, но мисля, че всички ние оценяваме стойността на мирното съществуване. Самият аз, доктор Райън, споделям чувствата ви. Имам двама чудесни синове. Имахме и дъщеря, Надя. Тя почина много отдавна, на седемгодишна възраст, от левкемия. Зная колко трудно е човек да вижда, че дъщеря му страда, но в това отношение сте по-щастлив от мен. Дъщеря ви ще живее. — Той позволи на гласа си да се размекне. — Не се разбираме по много въпроси, но човек не може да не обича децата си. А какво мислите за малката реч на професор Хънтър? — плавно смени темата Платонов. — Трябва ли Америка да търси начини да разпалва контрареволюция в социалистическите страни от Европа?

— Защо не се обърнете към Държавния департамент? Не забравяйте, че това не е моята специалност. Аз преподавам военна история. Но ако искате личното ми мнение, ще ви кажа, че не виждам как можем да насърчаваме хората да въстават, ако не им окажем пряка помощ, когато вашата страна реагира.

— А, добре. Разбирате, че ние трябва да защитаваме братските ни социалистически страни от агресия.

Райън виждаше, че човека си го бива, но пък той беше с дългогодишна практика.

— Не бих определил като форма на агресия насърчаването на хората да търсят собствената си свобода, мистър Платонов. Преди да защитя степента си по история, бях брокер на борсата и това не ме прави потенциален привърженик на политическите ви виждания. Това, което казвам, е, че вашата страна използва военна сила, за да смачка демократичните чувства в Чехословакия и Унгария. Да насърчиш хората към собственото им самоубийство е неморално и непродуктивно.

— А какво мисли по въпроса вашето правителство? — е весел смях запита руснакът.

— Аз съм историк, не гадател. Всички в този град работят за „Вашингтон Пост“. Питайте тях.

— Във всеки случай — продължи руснакът — нашият аташе по военноморските въпроси силно желае да се срещне с вас, за да обсъди книгата ви. На дванадесети идния месец даваме прием в посолството. Добрият отец ще присъства. Той може да бди над душата ви. Бихте ли могли вие със съпругата си да присъствате?

— Планирам през следващите няколко седмици да си бъда у дома. Дъщеря ми има нужда от мен.

Дипломатът не се предаваше.

— Да, разбирам. Може би друг път?

— Разбира се, обадете ми се някога през лятото? „Шегувате ли се?“

— Прекрасно. А сега моля да ме извините, но желая да разговарям с професор Хънтър. — Дипломатът отново се ръкува и се отправи към групата историци, които внимателно слушаха всяка дума на професора.

Райън се обърна към отец Райли, който мълчаливо беше наблюдавал словесния двубой, докато пиеше шампанското си.

— Интересен човек е Сергей — каза Райли. — Обича да боде хората, за да види какви са реакциите им. Чудя се дали наистина вярва в тяхната система, или просто играе за точки?

Райън имаше по-неотложен въпрос:

— Отче, за какво беше всичко това?

Райли се засмя:

— Проверяват те, Джек.

— Защо?

— Не е нужно аз да отговарям на този въпрос. Ти работиш в ЦРУ. Ако не се лъжа, адмирал Гриър иска да бъдеш назначен в личния му състав. Марти Кантор започва работа в Тексаския университет догодина и ти си един от кандидатите за неговото място. Не зная дали Сергей знае това, но вероятно ти изглеждаше като най-добрата случайна мишена в стаята и е поискал да те опипа. Постоянно се случва.

— Работата на Кантор ли? Но… никой не ми е казвал това нещо.

— Светът е пълен е изненади. Вероятно все още не са приключили с проучването на миналото ти и докато не го сторят, няма да отправят предложението. Предполагам, че информацията, до която имаш достъп сега, е доста ограничена.

— Не мога да обсъждам тези неща, отче.

Отецът се усмихна.

— Така си и мислех. Работата, която свърши там, е впечатлила когото трябва. Ако не се лъжа, ще те коткат като перспективен боксьор в средна категория. — Райли си взе друга чаша шампанско. — Доколкото познавам Джеймс Гриър, той ще те въведе постепенно в нещата. Това, което реши въпроса, беше „Капанът за канарчета“. Той наистина впечатли някои хора.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Райън, шокиран от нещата, които току-що беше чул.

— Джек, как мислиш, че попадна там? Кой, мислиш, те вкара в онзи Център за стратегически и международни изследвания? Хората там също харесаха работата ти. От това, което казах аз и което казаха те, миналото лято Марти реши, че си струва да те види, и ти се оказа по-добър, отколкото очакваха. Има някои хора в града, които уважават мнението ти.

— О — Райън трябваше да се усмихне. Беше си позволил да забрави най-важното за Христовото общество: те познават всеки, от когото могат да научат нещо. Директорът на университета принадлежеше към клуба „Космос“ и университетския клуб, чрез които се получаваше достъп до най-важните уши и уста във Вашингтон. Така се започваше. Понякога някой може да има нужда от съвет по някои въпроси и тъй като не бива да се консултира с хората, за които работи, можеше да се опита да го обсъди със свещеника. Никой не притежаваше по-добра квалификация за това от тази на йезуитите, които бяха безупречно образовани, добре запознати със светските неща, но не и разглезени от тях — в повечето случаи. Като всички свещеници те бяха търпеливи слушатели. Събираха информация толкова ефективно, че дешифровчиците на Държавния департамент бяха помолени да разгадаят собствената шифрова система на йезуитите. Това бе предизвикало малък бунт в „Черната камара“, докато не разбраха, че тази информация така или иначе пак стига до тях.

Когато свети Игнаций Лойола е основал ордена, като бивш войник определил целите му само в две насоки: изпращане на мисионери и построяване на училища. И двете неща бяха вършени изключително добре. Влиянието на обучението на хората, завършили тези училища, никога нямаше да бъде забравено. То не беше безскрупулно. Колежите и университетите обучаваха студентите си по философия, етика и теология — всичко необходимо, — за да притъпят наклонностите им и да изострят умовете им. В продължение на векове йезуитите бяха изграждали „мъже за пример“ и упражняваха невидима власт преди всичко за добро. Интелектуалните способности на отец Райли бяха добре познати и често пъти мнението му беше търсено така, както това на всеки друг учен, но неговото мнение се допълваше и от авторитета му на теолог.

— Ние сме най-малкият риск за сигурността, Джек — каза благо Райли. — Можеш ли да си представиш някой от нас да бъде агент на комунистите? Та интересува ли те работата?

— Не зная. — Райън погледна отражението си в прозореца отсреща. — Това означава, че ще трябва да прекарвам повече време далеч от семейството си. Това лято очакваме още едно дете.

— Честито. Това е добра вест. Зная, че си семеен човек, Джек. Тази работа означава, че ще се налагат известни жертви, но теб те бива за нея.

— Така ли мислиш? — „Все още не може да се каже, че съм подпалил света.“

— Предпочитам там да виждам хора като теб, отколкото някои други мои познати. Джек, ти си доста умен. Знаеш как да вземаш решения, но което е по-важно, си етичен, държиш на определени ценности. Аз съм един от хората, които смятат, че те все още имат значение на този свят, независимо от това, колко неприятно могат да се стекат нещата.

— Те стават много неприятни, отче — каза Райън след малко.

— Успяваш ли да ги откриеш?

— Не… — Джек се спря с малко закъснение. — Добре ме изработи.

— Не исках така да стане — съвсем искрено каза отец Тим. — Светът ще бъде по-добро място, ако онези бъдат прибрани от улицата. Трябва да има нещо нередно в начина им на мислене. Трудно е да разбереш как някой би желал предумишлено да нарани дете.

— Отче, наистина не трябва да ги разбира човек. Трябва само да знае къде да ги намери.

— Това е работа на полицията, на съдилищата и на съдебните заседатели. Затова имаме закони, Джек — меко каза Райли.

Райън отново се обърна към прозореца. Разгледа отражението си и се зачуди какво ли е това, което вижда.

— Отче, вие сте велик човек, но не сте имали собствени деца. Може би мога да простя на някой, който е нападнал мен, но не и на човек, опитал се да навреди на детето ми. Ако го намеря… по дяволите, няма да го намеря. Но бих искал да го пипна — каза на отражението си Джек. „Да“ — съгласи се то.

— Омразата не е хубаво нещо. Тя може да ти стори неща, за които да съжаляваш, неща, които могат да променят това, което си.

Райън се обърна, като мислеше за човека, към когото току-що беше гледал.

— Може би вече го е направила.

[1] Елитна десантна част за специални операции на военновъздушните сили на САЩ. — Б.пр. ↑

[2] Enfant terrible (фр.) — немирник, палавник. — Б.пр. ↑

20.

ДАННИ

Лентата беше изненадващо скучна. Оуенс беше свикнал да чете полицейски доклади, записи от разпити и — най-лошото от всичко — разузнавателни документи, но лентата беше дори по-скучна. Микрофонът, който службата за сигурност бе монтирала в книжарницата на Кули, се задействаше от звук и беше достатъчно чувствителен, за да долови всякакви шумове. Фактът, че Кули си тананикаше много, караше Оуенс да съжалява за качеството на микрофона. Следователят, който имаше задачата да преслушва нередактираната лента, беше включил няколко минути от този ужасен, атонален звук, за да разбере шефът му какво трябва да изтърпява. Накрая се чу звънецът.

Оуенс слушаше тропането, добило метален звук през записващата система, дочу отварянето и затварянето на вратата, а след това и драскането по пода на въртящия се стол на Кули. Оуенс отбеляза, че, изглежда, някое от колелцата му е неизправно.

— Добро утро, сър. — Това беше гласът на Кули.

— Добро утро и на вас — отговори вторият глас. — Е, готова ли е книгата на Марлоу?

— Да.

— И каква е цената?

Кули не я каза, но Ашли беше предупредил Оуенс, че собственикът на книжарницата никога не обявява цените на глас. Подаваше я на клиентите, написана върху картонче от картотека. Оуенс си помисли, че това е единственият начин да се отърве човек от пазарлъците.

— Това е доста високо, да знаете — отбеляза гласът на Уоткинс.

— Бих могъл да получа и повече, но вие сте един от най-добрите ни клиенти — отговори Кули.

Въздишката се дочу много ясно.

— Е, добре, струва си.

Сделката беше извършена незабавно. Дочу се стържещото шумолене на отброяваните нови банкноти.

— Скоро може да имам нещо ново от една колекция в Кери[1] — каза Кули.

— О? — В отговора се долови интерес.

— Да, подписано първо издание на „Големите надежди“. Видях го при последното си пътуване дотам. Това дали би ви заинтересувало?

— Подписано, а?

— Да, сър. Самия Боз[2]. Зная, че викторианският период е доста по-късен, отколкото датират повечето от придобивките ви, но подписът на автора…

— Да. Разбира се, бих желал да я видя.

— Това може да се уреди.

— В този момент — каза Оуенс на Ашли — Уоткинс се е навел напред и нашият човек от бижутерийния магазин го е загубил от погледа си.

— Значи може да е предал съобщение.

— Вероятно. — Оуенс изключи магнетофона. Останалата част от разговора нямаше никакво значение.

— Последния път, когато е бил в Ирландия, Кули не е ходил в графство Кери. През цялото време е бил в Корк. Посетил е трима търговци на редки книги, прекарал е нощта в хотел и е изпил няколко бири в местната кръчма — докладва Ашли.

— Кръчма ли?

— Да. В Ирландия пие, но не и в Лондон.

— Срещал ли се е с някого там?

— Не може да се каже. Нашият човек не е бил достатъчно близо. Заповедта беше да е дискретен и успя да остане незабелязан. — За момент Ашли замълча, като се опита да се досети за нещо от лентата. — На мен ми звучеше, сякаш той заплати за книгата в брой.

— Така направи и това е необичайно. Както повечето от нас той използва чекове и кредитни карти за по-голямата част от сделките си, а за тази — не. Банковите му сметки не показват изплащани чекове в тази книжарница, въпреки че понякога тегли доста едри суми в брой. Те може да съвпадат или да не съвпадат с покупките му от тази книжарница.

— Колко странно — замисли се на глас Ашли. — Всички… е, все някой трябва да знае, че той ходи там.

— Чековете имат дати — предложи Оуенс.

— Може би. — Ашли не беше убеден, но бе провел достатъчно такива разследвания, за да знае, че човек никога не може да получи всички отговори. Някои подробности винаги оставаха неизяснени. — Снощи още веднъж разгледах служебното досие на Джеф. Знаеш ли, че когато е бил в Ирландия, е убил четирима от хората във взвода си?

— Какво? Това го прави идеален кандидат за нашето разследване. — Оуенс не смяташе, че това е добра вест.

— И аз си мислех това — съгласи се Ашли. — Накарах един от нашите хора в Германия — в момента неговият бивш полк с разпределен в Британската армия на Рейн — да разговаря с един от приятелите на Уоткинс. Бил е командир на взвод в същата рота. Сега е подполковник. Казал е, че Джеф много тежко е приел разпределението си и гласовито е изказвал мнението си, че се намират не където трябва и вършат не това, което трябва, като междувременно губят хора. Това поставя нещата в различна светлина, нали?

— Поредният лейтенант с разрешение на проблемите — изсумтя Ашли.

— Да. Да се махаме и да оставим проклетите ирландци да се оправят. Това чувство не е рядкост в армията.

Подполковник Оуенс знаеше, че не е рядкост в цяла Англия.

— Но дори и в този случай това не е основателен мотив за такова престъпление, нали?

— Но е по-добре от нищо.

Полицаят изсумтя и се съгласи.

— Какво друго е казал подполковникът на твоя човек?

— Очевидно Джеф е имал много натоварен график в района около Белфаст. Той и хората му са видели доста. Били са там, когато армията е била посрещната с „добре дошли“ от католиците, а също и после, когато нещата са се обърнали. За всички е било неприятно време — добави без нужда Ашли.

— И все пак не е достатъчно. Имаме бивш младши офицер, сега в състава на онези е лампазите, който не е харесвал престоя си в Северна Ирландия. По някаква случайност той купува редки книги от човек, който е израснал там и сега върти напълно законен бизнес в центъра на Лондон. Знаеш ли какво би казал всеки адвокат? Чисто съвпадение. Нямаме нищо, което може да има и най-далечна връзка с веществено доказателство. Миналото и на двамата е достатъчно чисто, за да могат да се кандидатират за светци.

— Това са хората, които търсим — настоя Ашли.

— Зная. — Оуенс почти се изненада, когато за първи път каза това. Професионализмът му казваше, че бърка, но инстинктите му говореха друго. Това усещане не беше нещо ново за командира на Ц-13, но то винаги го караше да се чувства неспокоен. Ако инстинктите му грешат, то той гледа не където трябва, подозира хора, които не трябва. Но инстинктите му почти никога не го подвеждаха.

— Знаеш правилата на играта и според тях аз нямам нищо, с което да отида при главния прокурор. Той ще ме изрита от канцеларията си и ще бъде прав. Нямаме нищо, освен неподкрепени подозрения. — Двамата се гледаха в продължение на няколко секунди.

— Никога не съм искал да бъда полицай — усмихна се Ашли и поклати глава.

— И моето желание не се сбъдна. Когато бях шестгодишен, исках да съм локомотивен машинист, но баща ми каза, че в семейството има достатъчно железничари. Така че станах полицай. — И двамата се засмяха. Не им оставаше нищо друго.

— Ще трябва да ги чакаме да сбъркат. Рано или късно всеки прави грешка.

— Но дали ще го направят достатъчно скоро? — Това беше въпросът.

— Ето — каза Алекс.

— Как се сдоби с тези неща? — попита изуменият Милър.

— Всичко е рутина, човече. Електроснабдителните фирми правят въздушни снимки на териториите си през цялото време. Това помага да планираме изследванията си. А тук — бръкна в куфара си той — има топографска карта. Ето я целта ти, момче. — Алекс му подаде увеличителна лупа, заета от фирмата. Снимката беше цветна, направена през ясен слънчев ден. Човек можеше да познае марките на колите. Трябва да е била направена предишната зима — тревата тъкмо е била окосена.

— Колко висока е канарата?

— Достатъчно, за да не ти се иска да паднеш от нея. И е доста опасна. Не зная от какво се състои, пясъчник или нещо ронливо, но трябва да внимаваш с нея. Виждаш ли тази ограда тук? Човекът знае, че трябва да стои далеч от ръба. Имаме такъв проблем на един от реакторите си в Калверт клиф. Със същата геологична структура е и доста труд отиде за направата на стабилен фундамент за реактора.

— Само един път за достъп — отбеляза Милър.

— Да, и при това е без изход. Това е проблем. Имаме и тези дерета тук и тук. Обърни внимание на електропровода, който минава от този път насам. Изглежда, тук има стар път, свързан с другия, но е изоставен. Това ще ни бъде от полза.

— Как? Никой не може да го използва.

— Ще ти кажа по-късно. В петък отиваме на риба.

— Какво? — изненадан вдигна поглед Милър.

— Искаш да скиваш канарата, нали така? Освен това сега леферът се движи на ята. Обожавам лефер.

Най-после Брекенридж беше поставил силуетните мишени. Сега Джек идваше на стрелбището по-рядко, най-вече сутрин, преди часовете. Ако не друго, то случката пред портала беше уверила охраната от морски пехотинци и цивилни, че работата им е важна. Двама морски пехотинци и един цивилен също тренираха със служебните си пистолети. Сега не стреляха просто за да защитят квалификациите си. Всички гонеха точки. Джек натисна бутона, за да изтегли мишената при себе си. Попаденията му бяха струпани в центъра.

— Много добре, докторе. — Старшината стоеше зад него. — Ако искате, можем да направим състезание. Предполагам, че вече ще се класирате за медал.

Райън поклати глава. Все още не беше взел душ след сутрешното бягане.

— Не правя това за точки, Патлак.

— Кога ще се прибере момиченцето?

— Надявам се, следващата сряда.

— Това е добре, сър. Кой ще се грижи за нея?

— Кати си взема неколкоседмичен отпуск.

— Жена ми пита дали ще се нуждаете от помощ — каза Брекенридж.

Джек се обърна изненадан:

— Сиси… съпругата на майор Джексън ще бъде при нас през по-голямата част от времето. Моля те, Патлак, благодари на жена си от наше име. Страшно е любезна.

— Нищо особено. Имате ли някакъв късмет с издирването на тези копелета? — Ежедневните прескачания на Райън до ЦРУ не бяха голяма тайна.

— Все още не.

— Добро утро, Алекс — каза участъковият ръководител. — Останал си повечко. Мога ли да ти помогна с нещо? — Бърт Грифин винаги пристигаше малко по-рано, но рядко виждаше Добенс, който си отиваше всяка сутрин в седем.

— Разглеждах техническите данни на онзи нов трансформатор „Уестингхаус“.

— Скучно ли става нощем? — усмихнато попита Грифин. Този период беше сравнително лек за фирма като тяхната. Разбира се, през лятото, когато всички климатични инсталации ще бъдат изправни и включени, нещата щяха да се променят. Пролетта беше сезон за нови идеи.

— Мисля, че сме готови да го опитаме.

— Изгладил ли си неизправностите?

— Смятам, достатъчно за полево изпитание.

— Окей. — Грифин се облегна в стола си. — Разкажи ми.

— Най-вече, сър, притесняват ме старите агрегати. Проблемът ще се влоши, когато започнем да ги бракуваме. Нали се напатихме с онова разливане на химикали миналия месец…

— О, да. — Грифин вдигна очи. Повечето от използваните агрегати съдържаха полибромидни бифенилни вещества, които служеха като охладители в трансформаторите. Тези вещества бяха вредни за техниците, които трябваше да носят защитно облекло, но независимо от правилниците на фирмата често пъти не си правеха този труд. Полибромидните вещества представляваха сериозен проблем за хората. И което беше по-лошо, периодично фирмата трябваше да изхвърля отровната течност. Това беше скъпо и съпроводено с опасност от разливания, за които бумащината после отнемаше толкова време, колкото беше нужно и за ядрените реактори на фирмата. „Уестингхаус“ експериментираха с трансформатор, в който се използваха напълно инертни химикали вместо полибромидните бифенили. Въпреки че беше скъп, трансформаторът обещаваше дългосрочни икономии — и щеше да им помогне да се отърват от онези с околната среда, което беше дори по-привлекателно, отколкото пестенето на пари.

— Алекс, ако можеш да пуснеш един от тези хубавци в действие, лично аз ще ти взема нова служебна кола!

— Е, искам да изпробвам един. „Уестингхаус“ ще ни го заемат безплатно.

— Това наистина започва да ми звучи добре — отбеляза Грифин. — Но наистина ли вече са отстранили проблемите?

— Така казват, с изключение на някои временни колебания в напрежението. Не са сигурни каква е причината за тях и искат да проведат някои работни изпитания.

— Колко големи са тези колебания?

— Незначителни. — Алекс извади един бележник и прочете числата. — Май че е свързано с околната среда. Изглежда, това става само когато околната температура рязко се променя. Ако това е истинската причина, не мисля, че ще е трудно да се справят с нея.

Грифин помисли няколко секунди.

— Добре. Къде искаш да го поставиш?

— Избрал съм едно място в Ан Аръндел Каунти, на юг от Анаполис.

— Доста далече е. Защо там?

— Това е крайна линия. Ако трансформаторът се повреди, няма да пострадат много къщи. Другата причина е, че един от екипите ми е само на двадесет мили, а аз съм ги обучавал по новия агрегат. Ще нагласим пробните прибори и мога да ги карам да проверяват всеки ден през първите няколко месеца. Ако мине добре, можем да направим поръчка за закупуване през есента и да започнем монтажа следващата пролет.

— Окей. Къде точно е това място?

Добенс разтвори картата на масата на Грифин.

— Тук.

— Скъп район — каза със съмнение ръководителят.

— О, хайде, шефе! — изсумтя Алекс. — Как ще изглеждат нещата във вестниците, ако започнем да провеждаме всичките си експерименти в райони, населени с бедни хора? Освен това — усмихна се той — всичките тези идиоти по опазването на околната среда са богати, нали?

Добенс внимателно беше подбрал забележката си. Една от любимите теми на Грифин беше „Защитникът на околната среда от Парк авеню“. Той притежаваше малка ферма и не обичаше някой дилетант с апартамент да му обяснява за природата.

— Добре. Можеш да го направиш. Кога смяташ да го монтираш?

— „Уестингхаус“ могат да ни предоставят агрегата в края на идната седмица. Мога да го инсталирам и да го пусна в действие три дни след това. Искам екипът ми да провери линиите — всъщност самият аз ще слизам там, за да го монтирам, ако не възразяваш.

Грифин кимна одобрително.

— Ти си моят тип инженер, синко. Повечето от стажантите, които ни изпращат сега, се боят да си изцапат ръчичките. Ще ме държиш ли в течение?

— Да, сър.

— Продължавай в този дух, Алекс. Говорил съм на ръководството някои неща за теб.

— Благодаря ви, мистър Грифин.

Добенс излезе от сградата и тръгна към дома си с двегодишния си служебен плимут. По-голямата част от движението в пиковия час се насочваше насам, а той излизаше от района. Прибра се у дома си след по-малко от час. Шон Милър тъкмо се събуждаше, беше си налял чай и гледаше телевизия. Алекс се чудеше как е възможно да започне човек деня си с чай. Направи си нескафе.

— Е? — попита Милър.

— Няма проблеми — усмихна се Алекс, а след това спря. Мина му през ума, че ще му липсва работата. След всичките разговори в колежа за даването на власт на народа, след като започна работа за „БГ & Е“, с изненада откри, че един инженер от общественополезна фирма като тази вършеше точно това.[3] По доста особен начин сега служеше на обикновените хора, въпреки че не изглеждаше много значим. Добенс реши, че това е добра подготовка за бъдещите му амбиции. Помнеше, че дори онези, които са служили скромно, все още служат. Това е важен урок занапред.

— Хайде. Ще говорим за това в лодката.

Сряда беше особен ден. Райън, който отсъстваше и от двете си служби, носеше мечката, а Кати изкара количката с дъщеря им от болницата. Мечката беше подарък от курсантите, на които преподаваше история, и представляваше огромно чудовище, което тежеше към тридесет килограма и беше високо почти метър и петдесет, на главата си имаше шапка като на мечока Смоуки[4] — всъщност шапката принадлежеше на един инструктор по строева подготовка от морската пехота и беше предоставена по настояване на Брекенридж и охранителния взвод. Един офицер от полицията отвори вратата, за да може процесията да мине. Беше ветровит мартенски ден, но семейното комби беше паркирано пред вратата. Джек взе дъщеря си на ръце, докато Кати благодареше на сестрите. Постави я в седалката й и сам закопча колана. Мечката трябваше да отиде отзад.

— Готова ли си да се прибереш у дома, Сали?

— Да. — Гласът й беше вял. Сестрите казваха, че тя още вика в съня си. Най-сетне краката й бяха напълно заздравели. Отново можеше да ходи, макар лошо и тромаво, но ходеше. С изключение на загубения далак тя отново беше цяла. Косата й беше ниско подстригана, за да замаскира обръснатото място, но и там щеше да порасте отново. Хирургът казваше, че дори и белезите ще изчезнат, а педиатрите го уверяваха, че след няколко месеца от кошмарите няма да има и следа. Джек се обърна, за да погали малкото личице, и получи усмивка в замяна. Това не беше усмивката, която беше свикнал да вижда. Зад неговата бушуваше гняв, но си каза, че сега не е време за това. Сега Сали имаше нужда от баща, а не от отмъстител.

— Приготвили сме ти една изненада — каза той.

— Каква?

— Ако ти кажа, то няма да бъде изненада — изтъкна баща й.

— Тате! — за момент малкото му момиченце стана такова, каквото беше преди.

— Чакай и ще видиш.

— За какво става дума? — попита Кати, когато се настани в колата.

— Изненадата.

— Каква изненада?

— Виждаш ли? — каза Джек на дъщеря си. — Дори и мама не знае.

— Джек, какво става?

— Миналата седмица разговаряхме с доктор Шенк — само каза Райън. Освободи ръчната спирачка и навлезе по „Бродуей“.

— Искам си мечока — каза Сали.

— Той е много голям, за да може да седне до теб, мила — отговори Кати.

— Но можеш да носиш шапката му. Той каза, че няма нищо против. — Джек подаде шапката. Широкополата шапка се захлупи на главата й.

— Благодари ли на хората за мечката? — попита Кати.

— Разбира се. — Райън се замисли за момент. — Тоя срок всички ще преминат. Но не казвай на никого. — Джек имаше славата на човек, при който трудно се изкарват оценки. „По дяволите принципите“ — помисли той. Курсантите, на които преподаваше, изпращаха за Сали непрекъснат поток от цветя, играчки, игри и картички, които бяха развличали малкото му момиченце, а след това тръгваха из отделението и правеха деня по-светъл за още петдесетина болни деца. Мечокът беше най-големият подарък. Сестрите казаха на Кати, че той наистина буди възхищение у Сали. Чудовищната играчка често пъти се намираше на леглото на Сали и тя се притискаше здраво до него. Щеше да бъде трудно да прави същото вкъщи, но Джек беше решил въпроса. Скип Тайлър вземаше окончателните мерки.

Джек не бързаше. Караше така, сякаш вози напукани яйца. Копнееше за цигара, което беше един от неотдавна придобитите навици в ЦРУ, но знаеше, че трябва да спре да пуши сега, след като Кати си беше вкъщи през цялото време. Внимаваше да не тръгне по маршрута, по който Кати беше карала през онзи ден, в който… Ръцете му се свиха около волана, както правеха от няколко седмици насам. Знаеше, че трябва да спре да мисли толкова много за това. Тези мисли бяха се превърнали в мания и не му помагаха много.

Гледката се беше променила от… катастрофата. Оголените тогава дървета вече имаха зелени пъпки и листа, с които почваше пролетта. Конете и кравите бяха пуснати по фермите. Виждаха се телета, жребчета и Сали притискаше нос към стъклото, докато гледаше към тях. Райън си мислеше, че както всяка година, и сега животът се подновяваше. Семейството му беше цяло и той щеше да го пази. Накрая стигнаха до последния завой по Нес Фолкънс роуд. Джек забеляза, че камионите на електрокомпанията все още са тук, и като зави към гаража си, се запита какво правят.

— Скип вкъщи ли е? — попита Кати.

— Така изглежда — отговори Джек, като потисна усмивката си.

— Пристигнаха — каза Алекс.

— Да — отбеляза Луис. — Двамата бяха застанали на стълба и поставяха нови проводници, за да свържат експерименталния трансформатор. — Знаеш ли, след като свършихме оная работа — каза мъжът, — снимката на жената беше поместена във вестниците. Едно хлапе се ударило в някаква витрина и си нарязало лицето. Той е бил малък наш брат, Алекс. Жената е спасила очите му.

— Спомням си, Луис. — Алекс вдигна фотоапарата си и направи няколко снимки.

— Хей, не обичам да се занимавам с деца — каза Луис. — Ченгетата са друго нещо — добави в защита той. Не трябваше да казва, че и бащата на детето беше друго нещо. Това беше делова работа. Както и Алекс, той все още имаше някакви скрупули и нараняването на деца не беше от нещата, които можеше да върши без вътрешен смут.

— Може би всички имахме късмет. — Алекс беше наясно, че това е глупав начин на мислене за един революционер. Сантименталността нямаше място в делата му, тя пречеше на това, което трябваше да направи, и удължаваше работата, като предизвикваше и смъртта на повече хора. Също така знаеше, че забраната за нараняване на децата е генетично дълбоко закодирана във всяко човешко същество. Човечеството не беше напреднало в познанията си от времето на Маркс и Ленин. Така че, когато беше възможно, той щеше да избягва да жертва деца. Мислеше, че това ще привлече повече симпатии в обществото, което смяташе да освободи.

— Да.

— Е, какво видя?

— Имат прислужница — разбира се, чернокожа. Много хубава жена. Кара шевролет. Вътре има и още един човек. Бял е, едър мъж и ходи особено.

— Добре — Алекс си записа за жената, но пропусна мъжа. Вероятно той е семеен приятел.

— Ченгетата, щатските ченгета, са там минимум през два часа. Вчера следобед един от тях ме пита какво правим. Наглеждат мястото. В къщата има допълнителна телефонна линия — трябва да е алармена инсталация. Значи имат аларма и полицаите винаги са наоколо.

— Добре. Дръж си очите отворени, но не се издавай.

— Дадено.

— Ето ни у дома — пое си дъх Райън. Спря колата, излезе и заобиколи до вратата на Сали. Видя, че малкото момиченце не си беше играло със закопчалката. Той я откопча, взе детето на ръце и го извади от колата. Тя обви с ръце врата му и за миг животът за Райън отново стана прекрасен. Понесе Сали към предната врата, като я притискаше с ръце към гърдите си.

— Добре дошли — Скип вече беше отворил вратата.

— Къде ми е изненадата? — попита Сали.

— Изненада ли? — Тайлър беше озадачен. — Не зная за никаква изненада.

— Тате! — Баща й получи един обвинителен поглед.

— Хайде, влизайте — каза Тайлър.

Мисис Хакет също беше там. Приготвила беше обяд за всички. Самотна майка на двама синове, тя работеше, за да ги издържа. Райън остави дъщеря си на пода и тя отиде в кухнята. Скип Тайлър и баща й гледаха как скованите й крака преодоляват разстоянието.

— Господи, не е ли удивително колко бързо оздравяват децата! — отбеляза Тайлър.

— Какво? — изненадано запита Джек.

— Веднъж, когато играех футбол, си счупих крак. Проклет да бъда, ако се възстанових така бързо. Хайде. — Тайлър подкани Джек с глава да излязат. Най-напред погледна мечката в колата. — Чух, че е голям мечок. Трябва да е играл в отбора на Чикаго[5]!

След това отидоха в горичката на север от къщата на Райън. Тук намериха изненадата, завързана за едно дърво. Джек освободи верижката и го вдигна във въздуха.

— Благодаря ти, че го докара.

— Нищо работа. Радвам се да я видя у дома й, приятелю.

Двамата мъже се върнаха в къщата. Джек погледна иззад ъгъла и видя, че Сали унищожава един сандвич с фъстъчено масло.

— Сали… — каза той. Жена му вече го гледаше с отворена уста. Главата на дъщеря му се завъртя, когато той слагаше кученцето на пода.

Беше черен лабрадор, тъкмо отбит от майка си. Кученцето се нуждаеше само от един поглед, за да разбере на кого принадлежи. Затича странично по пода и диво размаха опашка. Сали седна на пода и сграбчи кучето. След миг то облизваше лицето й.

— Тя е твърде малка за куче — каза Кати.

— Добре, можеш да го върнеш още този следобед — тихо каза Джек. Получи гневен поглед. Дъщеря му изпищя, когато кучето започна да дъвче тока на едната й обувка. — Не е достатъчно голяма за пони, но смятам, че това нещо е точно каквото й трябва.

— Ти си го обучавай!

— Това ще бъде лесно. От добро потекло е. Баща му е Виктор Юго Блек, шампионът на Чесапийк, представяш ли си? Лабрадорите имат меки уста и обичат децата — продължи Джек. — Вече съм го записал на курс за обучение.

— Курс за какво? — Сега Кати наистина беше объркана.

— Породата се казва Лабрадорско куче донасяч — обясни Джек.

— Колко голямо става?

— О, може би тридесет килограма.

— То ще е по-голямо от нея!

— Да. Те обичат и да плуват. Той може да се грижи за нея и в басейна.

— Ние нямаме басейн.

— Започват го след три седмици — отново се усмихна Джек. — Доктор Шенк каза, че плуването е добра терапия за такъв вид нараняване.

— Не си си губил времето — отбеляза жена му. Сега се усмихваше.

— Щях да взема нюфаундлендска порода, но са прекалено големи — около метър. — Джек не каза, че първото му желание беше да си вземе достатъчно голямо куче, което да може да откъсне главата на всеки, който се приближи до дъщеря му, но благоразумието надделя.

— Е, ето я и първата ти работа — посочи Кати. Джек взе една салфетка, за да почисти локвата на плочките. Преди да успее да го стори, дъщеря му почти го удуши с дива прегръдка. Употреби всичките си сили, за да може да се удържи, но го направи. Сали не би разбрала защо баща й плаче. Светът се беше върнал в предишния си вид. „Сега ако можем да го опазим такъв.“

— Утре ще имам снимките. Исках да станат готови, преди дърветата да се разлистят. Когато се зашумят, къщата няма да се вижда добре от пътя. — Така Алекс представи накратко резултатите от разузнаването си.

— Ами алармената инсталация?

Алекс прочете сведенията от бележника си.

— Как, по дяволите, се добра до тези данни?

Добенс се засмя, като си отвори една бира.

— Лесно е. Ако ти трябват данните за някаква алармена инсталация, просто трябва да се обадиш до фирмата, която я е направила, и да им кажеш, че работиш за застрахователна компания. Казваш им някакъв номер на полица — разбира се, измисляш си го, — и те ти дават цялата необходима информация. Райън има гранична система и дублираща система за сигнализация при влизане в къщата, което означава, че и във фирмата, инсталирала системата, имат ключове. Пуснали са инфрачервени лъчи някъде в имението. Вероятно е поставен на пътя между дърветата. Този човек не е тъп, Шон.

— Това няма значение.

— Добре де, само ти казвам. Още нещо.

— Да?

— Този път хлапето няма да пострада, също и майката, ако можем да го допуснем.

— Това не е част от плана — увери го Милър. „Проклет глупак. — Шон беше научил този израз в Америка. — За какъв революционер се смяташ?“

— Това е искане на моите хора — продължи Алекс, като не каза цялата истина. — Трябва да разбереш, Шон, нападението над деца тук е много лошо нещо. Не искаме да имаме такъв имидж, загряваш ли?

— И искаш да се измъкнеш заедно с нас?

Добенс кимна.

— Може да се наложи.

— Мисля, че това можем да го избегнем. Просто искам да кажа, че трябва да елиминираме всички хора, които видят лицето ти.

„Безчувствен дребен минетчия“ — помисли си Добенс, макар че думите бяха съвсем разумни. Мъртъвците не говореха.

— Много добре. Сега само трябва да намерим начин да накараме хората от охраната да се поотпуснат малко — каза ирландецът. — Предпочитам да избегнем използването на брутална сила.

— Мислих по този въпрос. — Алекс замълча, преди отново да проговори. — Как успяват армиите?

— Какво искаш да кажеш? — попита Милър.

— Имам предвид големите планове, онези, дето наистина вършат работа. Те успяват, защото показваш на другия нещо, което той наистина желае да види, така ли е? Караш го да тръгне по фалшивата следа, но тя трябва да е много добра. Трябва да ги накараме да търсят нещо не където трябва и те трябва да кажат и на другите.

— И как ще направим това? — След двеминутно мълчание се обади пак: — А?

Няколко минути по-късно Алекс се оттегли в спалнята си, като остави Милър пред телевизора, за да разгледа материалите. Пътуването беше много полезно. Планът вече започваше да добива някакъв вид. Щяха да трябват много хора, но това се очакваше.

Любопитно, но уважението му към Алекс сега беше спаднало. Той беше компетентен, разбира се, дори отличен при плана си за отклоняване на вниманието… но тази абсурдна сантименталност! Не че Милър живееше с мисълта да убива деца, но ако революцията го изискваше, значи това беше необходима цена. Още повече то привличаше вниманието на хората. Показваше им, че той и организацията му са сериозни. Докато Алекс не преодолее тези неща, никога няма да има успех. Но това не беше проблем на Милър. Част първа от акцията беше оформена в съзнанието му. Част втора веднъж беше начертана и после изоставена. „Но не и този път“ — обеща пред себе си Милър.

По обед на следващия ден Алекс му предаде снимките и го откара до една крайна станция на вашингтонското метро. Милър взе метрото за националното летище, за да се качи на първия от четирите самолета, които щяха да го закарат до дома.

Джек влезе в спалнята на Сали малко преди единадесет часа. Кучето — дъщеря му го беше нарекла Ърни — представляваше неразличима форма в ъгъла. Това беше едно от най-умните неща, които някога Джек бе правил. Сали беше прекалено силно влюбена в Ърни, за да мисли за раните си, и тя тичаше след него толкова бързо, колкото позволяваха отслабналите й крака. Това беше достатъчно, за да накара баща й да не обръща внимание на сдъвканите обувки и случайните грешки на кучето, което цапаше къщата. След няколко седмици тя щеше да се възстанови. Преди да излезе от стаята, Джек пооправи завивките. Кати вече беше в леглото, когато той се върна при нея.

— Добре ли е тя?

— Спи като ангел — отговори Джек, като се пъхна до нея.

— А Ърни?

— И той е там някъде. Чух как опашката му удряше в стената. — Той я прегърна с двете ся ръце. Вече беше трудно да се доближи до нея. Прокара ръка по корема й, като опипваше формите на нероденото им дете. — Как е следващото?

— Най-после се укроти. Господи, колко е активен. Не го събуждай.

На Джек му се стори странно, че бебетата могат да бъдат будни, преди да се родят, но не може да се спори с лекари.

— Него ли?

— Така казва Мадж.

— А какво казва тя за теб? — опипа ребрата й. Изпъкваха твърде много. Жена му винаги е била слаба, но това беше прекалено.

— Възвръщам си теглото — отговори Кати. — Не трябва да се тревожиш. Всичко е наред.

— Добре. — Той я целуна.

— Само това ли ще получа? — дочу в тъмното той.

— Смяташ ли, че ще можеш да издържиш на повече?

— Джек, утре не съм на работа — изтъкна тя.

— Но някои от нас са — възпротиви се той, но скоро откри, че не е съгласен.

[1] Графство в Югоизточна Ирландия, провинция Западен Мънстър. — Б.пр. ↑

[2] Псевдоним на Чарлс Дикенс. — Б.пр. ↑

[3] Игра на думи (Power to the people — „Дайте власт на хората“, Power — власт, електроенергия). ↑

[4] Герой от американски мултипликационен сериал. — Б.пр. ↑

[5] Игра на думи. В Чикаго има футболен отбор с името „Чикагските мечки“. — Б.пр. ↑

21.

ПЛАНОВЕ

— Акуратен е — каза О’Донъл. Милър се беше върнал с копираните от Добенс въздушни снимки, топографските карти и снимките на дома на Райън откъм сушата и морето. Към тях бяха добавени печатни записки за наблюденията на хората му, както и други данни, които може да го заинтересуват.

— За съжаление той позволява на личните си чувства да пречат на работата му — хладно отбеляза Милър.

— А ти не го ли правиш, Шон? — меко го укори О’Донъл.

— Това няма да се повтори повече — увери го командирът му по акциите.

— Добре. Важното на грешките е, че от тях се учим. Хайде да разгледаме предложената акция.

Шон извади друга карта и в продължение на двадесет минути разисква идеите си. Привърши с предложението на Добенс за маневрата за отвличане на вниманието.

— На мен ми харесва. — Обърна се към шефа на разузнаването: — Ти какво мислиш, Майкъл?

— Противникът ще бъде многоброен, разбира се, но планът предвижда това. Единственото нещо, което ме тревожи, е, че ще бъдат необходими почти всичките ни хора.

— Нищо друго не изглежда осъществимо — отговори Милър. — Не става въпрос само да стигнем достатъчно близо, а и да напуснем района, след като мисията бъде изпълнена. Синхронът е от критична важност…

— А когато синхронът е от критична важност, простотата е задължителна черта — кимна О’Донъл. — Има ли друго нещо, което противникът би могъл да опита?

— Мисля, че не — каза Маккени. — Предвидили сме възможно най-лошото.

— Хеликоптерите — обади се Милър. — Те за малко не ни разбиха последния път. Не са никакъв проблем, ако сме подготвени за тях, и трябва да бъдем готови.

— Много добре — каза О’Донъл. — А втората част от акцията?

— Естествено трябва да знаем къде се намират целите ни — отговори Маккени. — Кога искаш да задействам хората си? — Агентите на шефа на разузнаването бездействаха от няколко седмици по негова заповед.

— Все още не — замислено отговори шефът. — Отново всичко е въпрос на синхрон, Шон.

— Мисля, че трябва да чакаме до пълното приключване на мисията, преди да тръгнем.

— Да, последния път тази идея се оказа добра — съгласи се командирът. — Колко човека са необходими за акцията ти?

— Не по-малко от петнадесет. Мисля, че можем да разчитаме на Алекс за трима обучени мъже, като един от тях е самият той. Повече — не, трябва да ограничим доколкото е възможно участието му.

— Съгласен съм — каза Маккени.

— А обучението? — попита О’Донъл.

— Най-продължителното от всичко, което сме правили.

— Кога трябва да започне?

— Месец преди удара — отговори Милър. — Повече от това ще бъде равносилно на пилеене на средства. В момента имам да върша доста неща.

— Това са плановете — каза Мъри. — Можеш да ги оставиш във вашето посолство или ще ги пратим в Блеър Хаус, срещу президентството, от другата страна на улицата.

— Изказвам цялото си уважение към вашите хора от тайната служба, но… — Началникът на групата за охрана на дипломатите можеше и да не довършва мисълта си. Той отговаряше за безопасността на важните личности и нямаше да се довери на чужденци повече, отколкото беше необходимо.

— Да, разбирам. Ще изпратят цяла охранителна група от Службата за сигурност плюс двама свързочни офицери от ФБР. Ще разчитаме и на обичайното съдействие от страна на местната полиция. Два екипа за действие в рискови ситуации ще бъдат в състояние на готовност през цялото време, докато те са тук. Единият екип е във Вашингтон, а другият, помощният — в Куантико.

— Колко човека знаят? — попита Ашли.

— Тайната служба и хората от ФБР вече са информирани. Когато вашите хора отидат там, нашите трябва да са проверили повечето от обектите. Местната полиция няма да бъде известявана дотогава, докогато не стане необходимо.

— Казваш, че повечето от местата са проверени, но не всичките? — попита Оуенс.

— Искате ли да проверим и необявените местопребивавания толкова рано?

— Не. — Мъжът от групата за охрана на дипломатите поклати глава. — Достатъчно лошо е, че обществените мероприятия ще трябва да бъдат известни толкова рано. Все още не е официално потвърдено, че ще ходят. Елементът на изненадата е най-добрата ни защита.

Оуенс погледна колегата си, но не реагира. Началникът на ГОД беше включен в списъка на заподозрените лица, а според заповедта никой не трябва да знае подробности от разследването. Оуенс смяташе, че той е чист, но детективите бяха открили нередовни моменти в личния му живот, които някак си са били пропуснати при предишните проверки. Докато не станеше сигурно, че той не е опасен риск, нямаше да знае, че някои от възможните заподозрени са видели разписанието. Командирът на Ц-13 иронично погледна Мъри.

— Мисля, че се престаравате малко, господа, но такава е работата ви — каза човекът от ФБР, докато ставаше. — Вашите хора отлитат утре, нали?

— Точно така.

— Окей. Чък Авери от тайните служби ще посрещне хората ви на летище „Дълес“. Кажете им да не се притесняват и да питат каквото ги интересува. Ще получите пълно съдействие от наша страна. — Наблюдаваше ги, като тръгнаха. Пет минути по-късно Оуенс се върна.

— Какво става, Джими? — изненада се Мъри.

— Какъв напредък имате по въпроса с хората, които нападнаха Райън?

— Нищо през последните две седмици — призна си Мъри. — А вие?

— Имаме една вероятна връзка — нека бъда точен, подозираме, че може да има връзка.

Мъжът от ФБР се усмихна.

— Да, разбирам. Кой е той?

— Джефри Уоткинс. — Това име накара Мъри да реагира.

— Оня от външното министерство? По дяволите! Има ли в списъка друг, когото познавам?

— Човекът, с когото току-що разговаря. Хората на Ашли са открили, че не е съвсем верен на жена си.

— Момчета или момичета? — Мъри се досети от начина, по който Оуенс беше казал това. — Искаш да кажеш, че той не знае, Джими?

— Той не знае, че разписанието е било предадено вероятно не на когото трябва. Уоткинс е между тези хора, но там е и приятелят ни от ГОД.

— О, това е наистина добро! Плановете може би са предадени, но не казваш на шефа на сигурността, защото той може би е този, който…

— Не е вероятно, но трябва да допуснем тази възможност.

— Отменете пътуването, Джими. Ако трябва, счупете му крака, отменете го.

— Не можем. Не иска. Разговарях с негово височество онзи ден и му обясних проблема. Той отказва да позволи животът му да бъде манипулиран по този начин.

— Защо ми казваш това? — вдигна очи към тавана Мъри.

— Трябва да го кажа на някого, Дан. Ако не мога пред своите хора, то… — Оуенс махна с ръка.

— Искаш ние да отменим пътуването вместо вас, така ли? — попита Мъри. Знаеше, че Оуенс не може да отговори на този въпрос. — Нека се разберем ясно. Искате нашите хора да бъдат нащрек, защото вероятността за нападение е сериозна, а един от добрите може би е лош.

— Правилно.

— Това няма да накара хората ни да се почувстват истински щастливи.

— Самият аз също не съм много щастлив, Дан — отговори Оуенс.

— Е, Бил Шоу ще има още нещо, за което да мисли. — Хрумна му друга мисъл. — Джими, много скъпа жива стръв се люлее на кукичката.

— Той го знае. А нашата работа е да държим акулите настрана, нали?

Мъри поклати глава. Идеалното разрешение щеше да бъде намирането на начин да се прекрати пътуването, като така проблемът ще се прехвърли обратно при Оуенс и Ашли. Това означава да бъде ангажиран и Държавният департамент. Мъри знаеше, че момчетата в Мъгливото дъно биха отхвърлили идеята. Не върви да отмениш поканата си към бъдещ държавен глава, защото ФБР и тайните служби смятат, че не могат да гарантират безопасността му — щяха да му кажат, че американските служби за сигурност ще станат за смях. Особено като знаят, че отговорността не е на хората в Държавния департамент.

— Какво имаш за Уоткинс? — след малко попита той. Оуенс описа „доказателствата“ си.

— Това ли е всичко?

— Все още ровим, но досега няма нищо по-съществено. Разбира се, всичко може да бъде съвпадение…

— Не. На мен ми се струва, че си прав. — Мъри също не вярваше в съвпаденията. — Но нямате нищо, с което аз бих могъл да застана пред съдебните заседатели у дома. Мислили ли сте да играете само е една боя?

— Искаш да кажеш да променим разписанието ли? Да, мислихме. Но какво от това? Можем да го сторим, да видим дали Уоткинс ще отиде в магазина и да арестуваме и двамата — ако можем да потвърдим, че онова, което става, е това, което си мислим пие. За нещастие така ще пресечем завинаги единствената връзка, която имаме с АОЪ, Дан. Засега следим Кули толкова отблизо, колкото смеем. Той още пътува. Ако можем да открием с кого се среща, тогава може би ще успеем да приготвим една цяла акция. Предложението ти съдържа вариант, но не най-добрия. Знаеш, че имаме време. Разполагаме с няколко месеца, преди да трябва да предприемем нещо толкова драстично.

Мъри кимна, но не толкова в знак на съгласие, а по-скоро с разбиране. Вероятността да се намери и унищожи групата на О’Донъл трябва да е примамлива за Скотланд Ярд. Задържането на Кули би предотвратило това, а то не беше нещо, което могат просто да изоставят. Знаеше, че ФБР би мислило по същия начин.

— Джек, искам да дойдеш с мен — каза Марти Кантор. — Не приемам никакви въпроси.

— Какво? — попита Райън и получи обвинителен поглед. — Добре, добре. — Събра папките, по които работеше, и ги заключи в шкафа си, а след това взе якето си. Кантор го поведе покрай ъгъла към асансьора. След като пристигнаха на първия стаж, той бързо тръгна на запад към пристройката зад сградата на щаба. След като влязоха в новата постройка, минаха през пет охранителни поста. За Райън това беше рекорд на всички времена и той се зачуди дали Кантор не е трябвало да препрограмира компютъра за контрол на пропуските, за да го вкара в тази сграда. Десет минути по-късно се намираха на четвъртия етаж в стая, която имаше само номер.

— Джек, това е Жан Клод. Той е един от френските ни колеги.

Райън стисна ръката на човека, който беше с двадесетина години по-възрастен от него, а лицето му притежаваше израз на цивилизована ирония.

— Какво става, Марти?

— Професор Райън — каза Жан Клод. — Информираха ме, че вие сте човекът, на когото трябва да благодарим.

— За какво… — Райън се спря. Французинът го поведе към един телевизионен монитор.

— Джек, това все едно че никога не си го виждал — каза Кантор, когато на екрана се появи картина. Трябва да беше от спътник. Райън веднага се досети за това, съдейки по ъгъла на наблюдение, който много бавно се променяше.

— Кога? — попита той.

— Снощи, към три сутринта по нашето часово време.

— Правилно — кимна Жан Клод, чиито очи бяха фиксирани в екрана.

Райън си помисли, че това е лагер 20. Онзи, който принадлежеше на „Пряко действие“. Разстоянието между бараките му беше познато. Според инфрачервената картина три бараки бяха с включено отопление. Яркостта на топлинните сигнали показваше, че температурата при земята трябва да е била около градуса на замръзване. Зад една дюна на юг от лагера бяха паркирани два автомобила. Джек не можа да различи дали това са джипове или малки камиони. При по-внимателно взиране се виждаха две фигури, които се придвижваха на студения фон: хора. От начина на движение се разбираше, че са войници. Той преброи осем, разделени на две еднакви групи. До една от бараките имаше по-ярка светлина. Изглежда, там стоеше някакъв човек. „Три сутринта, когато телесните функции са най-бавни.“ Несъмнено някой от охраната на лагера пушеше и се стараеше да остане буден. Райън разбра, че това е грешка. Огънят от кибритената клечка му пречеше да вижда добре. „Е, какво пък…“

— Сега — каза Жан Клод.

Откъм един от осемте натрапници се видя кратко проблясване: странно беше да го види човек, но да не го чува. Райън не можа да познае дали в резултат на това постовият се помести, но цигарата му със сигурност го направи, като отхвръкна може би на два метра, след което остана неподвижна. „Това е убийство — помисли си той. — Господи, какво гледам!“ Осемте бледи силуета се приближиха до лагера. Най-напред влязоха в бараката на охраната — тя винаги беше една и съща. След миг отново излязоха. Отново се построиха в две групи от по четирима, като всяка от групите се насочи към „осветените“ постройки.

— Кои са войниците? — попита Джек.

— Парашутисти — просто отговори Жан Клод.

Тридесет секунди по-късно някои от хората отново се появиха. След още минута се показаха и останалите — Райън видя, че бяха повече, отколкото когато влязоха. Двама от тях, изглежда, носеха нещо. След това в кадър се появи още нещо. То представляваше ярко петно, което заличи част от картината — хеликоптер, чиито двигатели светеха като огън на инфрачервената картина. Картината се влоши леко и камерата се дръпна назад. Появиха се още два хеликоптера. Един кацна близо до джиповете и те бяха вкарани в него. След това той се вдигна във въздуха, а другият се понесе близо до земята, като в продължение на няколко мили заличаваше следите от автомобилите със струята си. По времето, когато спътникът загуби визуалния си контакт с мястото, всички си бяха отишли. Цялото упражнение беше отнело по-малко от десет минути.

— Бързо и чисто — въздъхна Марти.

— Хванахте ли я? — попита Джек.

— Да — отговори Жан Клод. — И други петима. Четирима от тях са живи. Преместихме всички, включително и пазачите на лагера, които, със съжаление трябва да кажа, не оцеляха. — Съжалението на французина беше добавено само като признак на добро възпитание. Лицето му показваше какво изпитва.

— Ранен ли е някой от вашите хора?

Отговорът беше съпроводен с развеселено поклащане на глава:

— Не. Всички спяха. Един бил с пистолет до леглото си и е направил грешката да посегне към него.

— Вие сте измъкнали всички, дори и охраната на лагера?

— Разбира се. Сега всички са в Чад. Живите ги разпитват.

— Как уредихте това да бъде заснето от спътника?

— Просто щастливо съвпадение. — Отговорът беше придружен с вдигане на рамене.

„Точно така — помисли си Райън. — Голямо съвпадение. Току-що наблюдавах запис от смъртта на трима или четирима души. Терористи — поправи се той. — Освен пазачите на лагера, които са помагали на терористите. Не е възможно нещата да са съвпаднали по случайност. Французите искат да знаем, че те истински се занимават с антитерористични операции.“

— Защо ме повикахте тук?

— Но вие направихте това възможно — каза Жан Клод. — За мен е удоволствие да ви поднеса благодарността на моята страна.

— Какво ще стане с онези, които заловихте? — поиска да узнае Джек.

— Знаете ли колко много хора са убили те? Ще отговарят за тези престъпления. Правосъдие — ето какво ще им се случи.

— Искаше да видиш успешна акция, Джек — каза Кантор. — Току-що го направи.

Райън се замисли за това. Преместването на телата на охраната му говореше за края на операцията. Никой не трябва да знае какво се е случило. Разбира се, останали са няколко дупки от куршуми и няколко петна кръв, но няма тела. Похитителите буквално са заличили следите си. Цялата операция можеше да бъде отричана. Не беше останало нищо, което да покаже, че французите са извършителите. В този смисъл това беше отлична подривна операция. И ако за приготовленията й са отишли толкова много усилия, то нямаше причини да се смята, че хората от „Пряко действие“ някога ще бъдат изправени пред съдебни заседатели. „Човек не полага толкова старания, за да даде гласност на всичко чрез съдебно дело — помисли си Райън. — Сбогом, Франсоаз Теру!“

„Аз осъдих тези хора на смърт“ — накрая осъзна той. Само един от тях му стигаше, за да смущава съвестта му. Припомни си лицето й от полицейската фотография, спомни си и момичето е бикини от неясната спътникова снимка.

— Убила е най-малко трима души — каза Кантор, който четеше по лицето на Райън.

— Професор Райън, тя няма сърце. Няма чувства. Не трябва да се заблуждавате от лицето й — посъветва го Жан Клод. — Не всички изглеждат като Хитлер.

Но Райън знаеше, че това е само част от истината. Външният й вид само подсещаше, че нейният живот е човешки живот, чийто срок е прекъснат по неестествен начин. „А тя е отнемала живота на други“ — помисли си Джек. Призна пред себе си, че не би изпитвал никакви угризения, ако тя се казваше Шон Милър.

— Простете — каза той. — Вероятно това е романтичната ми натура.

— Но, разбира се — щедро отговори французинът, — това е постъпка, за която човек може да съжалява, но тези хора са направили своя избор, професоре, не вие. Вие сте помогнали да се отмъсти за много невинни хора и сте спасили живота на хора, които никога няма да познавате. Ще получите официална благодарствена нота — секретна, разбира се — за съдействието.

— Радвам се, че мога да ви помогна, полковник — каза Кантор. Всички си стиснаха ръце и Марти заведе Джек обратно в сградата на щаба.

— Не съм сигурен дали отново искам да видя нещо такова — каза в коридора Райън. — Искам да кажа, че не желая да знам лицата им. Искам да кажа… по дяволите, всъщност не зная какво. Може би просто е… по-различно, когато си далеч оттам. Твърде много наподобяваше на гледането на футболен мач по телевизията, но не беше мач. Кой беше този човек?

— Жан Клод е завеждащият вашингтонската квартира на DGSE[1] и беше офицерът за свръзка. Получихме първата нова нейна снимка преди ден и половина. Бяха подготвили акцията и свършиха всичко за по-малко от шест часа. Впечатляващо, нали?

— Предполагам, че те искаха да впечатлят нас. Няма да ги връщат във Франция, нали?

— Не, сериозно се съмнявам, че тези хора ще бъдат върнати, за да застанат пред съд. Помниш ли проблемите, които си имаха последния път, когато се опитаха да проведат съдебно дело срещу членове на „Пряко действие“? Членовете на журито започнали да получават обаждания по телефона през нощта и случаят се разводни. Може би не искат отново да си имат всичките тези разправии. — Кантор се намръщи. — Е, ние не сме виновни за нищо. Системата им не е като нашата. Ние само предадохме информация на свои съюзници.

— Американски съд би могъл да нарече това съучастие в убийство.

— Възможно с — призна Кантор. — Лично аз предпочитам определението на Жан Клод.

— В такъв случай защо ще напускаш през август? — попита Райън.

Кантор му отговори, без да гледа към него:

— Може би един ден ще разбереш, Джек.

Джек седеше сам в кабинета си и не можеше да отклони мисълта си от това, което беше видял. На пет хиляди мили разстояние агенти на дирекцията за „действие“ на DGSE сега разпитваха момичето. Ако всичко ставаше във филм, методите им щяха да бъдат брутални. Райън не искаше да знае какво използват на живо. Каза си, че членовете на „Пряко действие“ сами са си виновни. Първо, съзнателно бяха избрали да станат това, което са. Второ, когато миналата година са срутили френската правна система, са дали на враговете си оправдание да заобиколят всякакви конституционни права… Но това беше ли истинско оправдание?

— Какво ли би помислил Дан? — мърмореше си той. В този момент следващият въпрос изникна пред него. Райън вдигна телефона и набра един номер.

— Кантор на телефона.

— Защо, Марти?

— Защо какво, Джек?

— Защо ме заведе да видя това?

— Жан Клод искаше да се запознае с теб, за да видиш какво е постигнато благодарение на твоите данни.

— Това са глупости, Марти! Ти ме накара да видя предавана от спътник акция, изпълнявана в реално време. Е, беше запис, но по същество то си е едно и също нещо. Не може да са много хората, които имат правото да видят това. За работата ми не е необходимо да зная колко добри са възможностите за предаване на информация в реално време. Можело е да му кажеш, че нямам разрешение да видя това, и толкова.

— Добре, имал си малко време да премислиш нещата. Кажи ми до какво стигна.

— Не ми харесва това.

— Защо? — попита Кантор.

— Наруших закона.

— Не нашия. Както ти казах преди двадесет минути, ние само предадохме разузнавателна информация на приятелска нация.

— Но те я използваха, за да убиват хора.

— За какво мислиш, че се използва разузнавателната информация, Джек? Какво е трябвало да направят те? Не, отговори на първия въпрос: ами ако са чужденци, избили французи в Лихтенщайн например, а след това са се върнали в базата си?

— Това не е същото. Това прилича повече на… на военна акция, като например да убиеш часовите при лагера. Хората, които преследваха, са граждани на собствената им държава, извършили престъпления в нея и… и подлежат на разпоредбите на френския закон.

— Ами какво ще кажеш, ако това беше друг лагер? Какво ще кажеш, ако тези парашутисти бяха свършили такава работа за нас или за англичаните и бяха очистили твоите приятели от АОЪ?

— Това е друго нещо! — сопна се Райън. „А защо?“ — запита се той след миг. — Това е на лична основа. Не можеш да очакваш, че ще мисля по същия начин и за това.

— Не мога ли? — Кантор затвори телефона.

Райън гледа телефонната слушалка няколко секунди, преди да я постави на мястото й. Какво искаше да му каже Марти? Джек отново обмисли събитията, като се опитваше да намери смислено заключение.

Дали изобщо тези неща имаха смисъл? Имаше ли смисъл един политически дисидент да дава израз на чувствата си с бомби и картечници? Смислено ли беше това, че по-малките държави използваха тероризма като последно оръжие, след което идва войната — за да променят политиката на по-големите? Райън изсумтя. Зависи от коя страна се намира човек или най-малкото имаше хора, които мислеха така. Това не е ли нещо напълно ново?

Беше и не беше ново. Спонсорираният от държавата тероризъм под формата на пирати от варварските държави е било първото изпитание на Америка като нация. Врагът е бил движен просто от алчност. Варварските държави са искали откуп, преди да дадат право на преминаване за търговските кораби, плаващи под американски флаг, но накрая е било взето решение, че това е достатъчно. Пребъл[2] е закарал младата американска военна флота в Средиземно море, за да сложат край — не, коригира се Джек: — Той да сложи край на принасянето на Америка в жертва.

„Господи, това стана дори на същото място“ — помисли си Райън. Във военноморския химн се пееше „До бреговете на Триполи“, където младши лейтенант Пресли О’Банън от морската пехота на САЩ бе нападнал укреплението в Дерна. Джек се чудеше дали това място още съществува. Проблемът поне съществуваше.

Насилието не беше се променило. Изменили се бяха правилата, по които действаха големите държави, както и целите на враговете им. Двеста години по-рано, когато една малка държава обиди по-голяма, корабите и войските решавали въпроса. Но вече не можеше просто да отидеш и да набиеш другия. По-малките държави имаха арсенали със съвременно оръжие, което можеше да направи подобни наказателни експедиции твърде скъпи за обществата, научили се да пазят живота на младите си хора. Един полк войски вече не можеше да решава нещата, а местенето на една армия не бе такава проста работа. Знаейки това, по-малката страна можеше да нанася рани или което е и по-безопасно, да заплати на други да ги нанесат — „по недоказуем начин“, — за да накара по-големия си противник да се придвижи в желаната посока. Дори и не се бързаше много. Подобни конфликти на ниско ниво продължаваха с години, толкова малки бяха разходите и толкова различна стойността на отнетия и загубен човешки живот.

Новото беше не жестокостта, а безопасността на нацията, която е извършила или спонсорирала тази жестокост. Докато не се промени това, убийствата няма да спрат.

По тази причина на международно ниво тероризмът беше вид война, заради която не трябваше дори да бъдат прекъсвани дипломатическите връзки. Самата Америка има посолства в някои от тези страни. По-близо до дома тероризмът се считаше за престъпление. Райън си спомни, че беше се изправил пред Милър в Олд Бейли, а не във военен съд. „Те дори могат да използват това срещу самите нас — осъзна с изненада той. — Те могат да си воюват своята война, но ние не можем да я признаем за такава, без да предадем нещо, от което се нуждае нашето общество. Ако се отнасяме с терористите като с политически мотивирани активисти, ние им даваме добро име, което не заслужават. Ако се отнасяме с тях като с войници и ако ги убиваме като такива, ние им даваме легитимност и нарушаваме собствените си закони“ Райън знаеше, че с малко повече въображение организираната престъпност може да бъде смятана за форма на тероризъм. Единствената слабост на терористите беше тяхната негативност. Те бяха политически движения, които нямаха какво да предложат, освен убеждението си, че обществото, в което живеят, е несправедливо. Докато хората в това общество смятаха друго, терористите биваха отхвърляни от него. Демократичните съдебни процеси, от които терористите имаха полза, същевременно им нанасяха и най-големите политически вреди. Следователно първостепенната им цел е елиминирането на тези демократични процеси, превръщането на справедливостта в несправедливост, за да накарат членовете на обществото да симпатизират на терористите.

Елегантността на тази концепция беше зашеметяваща. Терористите могат да водят война и да бъдат защитени от демократичните съдебни процеси на враговете си. Ако тези процеси бъдат отменени, терористите ще спечелят допълнителна политическа подкрепа, но докато процесите съществуваха, беше много трудно те да загубят. Те можеха да държат цяло едно общество като заложник срещу самото себе си и най-важните си истини, да го предизвикват да се промени. Можеха да се движат свободно, като се възползваха от свободата, която характеризира демократичните държави, и да получават необходимата им подкрепа от страна, с която обществото, от което произлизат, не желае или не може да работи ефективно.

Единственото разрешение беше в международното сътрудничество. Подкрепата за терористите трябва да бъде спряна. Останат ли само със собствените си средства, терористите ще се превърнат в нещо като мрежа за организирана престъпност… но въпреки всичките си изявления демократичните страни смятаха за по-лесно да решават проблемите си самостоятелно, вместо да се сплотят и да нанесат решителен удар на тези, които предизвикваха проблемите. Това не беше ли се променило? ЦРУ даде данни за терористите на някой друг и в резултат на това бяха предприети действия. Следователно онова, което бе видял преди малко, представляваше стъпка в правилна посока, дори и ако не е непременно най-правилната стъпка. Райън си каза, че преди малко е бил свидетел на едно от многото несъвършенства на света, но поне то бе ориентирано в правилна посока. Това, че той бе смутен от видяното, е последствие от цивилизованото общество, в което живее. Това, че сега разбира видяното, е резултат на… на какво?

Кантор влезе в канцеларията на адмирал Гриър.

— Е? — попита заместник-директорът.

— Ще му пишем пет плюс или може би шест минус. Зависи от това какъв урок ще си вземе от всичко.

— Проблеми със съвестта ли? — попита заместник-директорът.

— Да.

— Време е да разбере какво представлява играта. Всеки трябва да научи това. Той ще остане — каза Гриър.

— Вероятно.

Пикапът опита да паркира в алеята под сградата на Хувър[3], но един постови му направи знак да се махне. Шофьорът се поколеба, донякъде от безсилие, и разярен в същото време, се опитваше да измисли нещо. Никак не му помагаше и натовареното движение. Накрая започна да обикаля около сградата, докато намери място в един обществен гараж. Служителят в гаража направи гримаса, когато видя това плебейско превозно средство — беше свикнал да вижда буици и кадилаци — и бързо се отдалечи, за да не покаже чувствата си. Шофьорът и неговият син не му обърнаха внимание. Тръгнаха надолу, пресякоха улицата и се насочиха пешком по пътя, по който не можаха да минат с колата. Накрая стигнаха до вратата и влязоха.

Дежурният агент на бюрото до входа забеляза влизането на двама не съвсем прилично облечени мъже, по-възрастният от които беше увил нещо в коженото си яке и го носеше под мишница. Това незабавно привлече вниманието на агента. С лявата си ръка направи знак на двамата да дойдат при него. Дясната му се намираше някъде другаде.

— С какво мога да ви бъда полезен, сър?

— Здрасти — каза мъжът. — Имам нещо за вас. — Той вдигна якето и извади автомат. Бързо разбра, че това не е начинът да се сприятели с ФБР.

Агентът грабна автомата и го дръпна, като в същото време скочи и протегна ръка към пистолета си. Бутонът за тревога вече беше натиснат и други двама агенти се присъединиха към сцената. Агентът зад бюрото веднага забеляза, че затворът на автомата е прибран и че нямаше пълнител.

— Аз го намерих — гордо обясни детето.

— Какво? — запита един от пристигналите агенти.

— А аз си помислих, че трябва да го донеса тук — добави бащата.

— По дяволите! — отбеляза агентът зад бюрото.

— Я да видим. — Пристигна и един старши агент. Той се появи от залата за наблюдение, чиито телевизионни камери наблюдаваха входа. Агентът зад бюрото още веднъж провери оръжието и след това го подаде.

Автоматът беше „Узи“, деветмилиметровото израелско оръжие, използвано по целия свят заради качествата си — балансировка и точност. Обозначенията по изглеждащия евтино („Узи“ е всичко друго, но не и евтин, макар да изглежда така) метал беше покрит е червеникавокафява ръжда, а от затвора покапа вода. Агентът изтегли ударника и погледна в цевта. С автомата беше стреляно, без след това да е почистван. Невъзможно беше да се каже преди колко време е станало това, но в момента нямаше много случаи във ФБР, в които да е използвано оръжие от този вид.

— Къде намерихте това, сър?

— В една каменоломна на около тридесет мили оттук — отговори мъжът.

— Аз го намерих! — изтъкна момчето.

— Така е, той го намери — съгласи се бащата. — Реших, че тук трябва да го донеса.

— Правилно сте решили, сър. Моля, елате с мен.

Агентът на бюрото им даде пропуски за „посетители“. Той и останалите двама агенти се върнаха към работата си, като се чудеха какво, по дяволите, беше всичко това.

Малкото хора на последния етаж на ФБР с изненада видяха един мъж с автомат в ръка, но нямаше да бъде съвсем в шикозния стил на ФБР, ако обърнеха твърде много внимание — човекът с автомата имаше пропуск на бюрото, пък и държеше автомата както трябва. Но когато влезе в една канцелария, автоматът накара първата видяла го секретарка да реагира.

— Бил вътре ли е? — попита агентът.

— Да, аз ще… — Очите й не се отместваха от автомата.

Мъжът й махна с ръка, подкани посетителите да го последват и тръгна към канцеларията на Бил Шоу. Вратата беше отворена. Шоу разговаряше с един от хората си. Специалният агент Ричард Алдън отиде право при бюрото на Шоу и постави автомата върху него.

— Господи, Ричи! — Шоу вдигна очи към агента, а след това ги свали към автомата. — Какво е това?

— Бил, тези двама души току-що влязоха през вратата долу и ни го дадоха. Реших, че може би е интересно.

Шоу погледна двамата е пропуски за посетители и ги покани да седнат на дивана до стената. Повика още двама агенти и един специалист от лабораторията по балистика. Докато нещата се организираха, секретарката му донесе кафе за бащата и „Доктор Пепърс“[4] за сина.

— Бихте ли ми казали имената си, моля?

— Казвам се Робърт Нютон, а това тук е синът ми, Лион — каза и адреса, и телефонния си номер, без да го питат.

— И къде намерихте автомата? — попита Шоу, докато си записваше.

— Мястото се нарича Каменоломната на Джоунс. Мога да ви го покажа на карта.

— Какво сте правили там?

— Ловях риба. Аз го намерих — напомни Лион.

— Аз събирах дърва за огрев — каза бащата.

— По това време на годината?

— По-добре е, отколкото да го правиш през лятото, когато е горещо — отговори не без логика Нютон. — Пък и дървото изсъхва. Аз съм строителен работник, от онези, дето ходят по високите метални скели, и сега нямаме много работа, та излязох за дърва. Момчето не е на училище днес и го взех със себе си. Лион обича да лови риба, докато аз режа дървата. Доста големи риби има там — намигна той.

— О, окей — ухили се Шоу. — Лион, ти някога хващал ли си от тях?

— Не, но последния път за малко щях да я хвана отговори момчето.

— И какво стана след това?

Мистър Нютон кимна с глава към сина си.

— Значи кукичката ми се закача на нещо тежко и аз дърпам и дърпам, и дърпам. То се откачи и опитах съвсем силно да го извадя, но не можах. Затова извиках тате.

— Аз го извадих — обясни Нютон. — Когато видях, че е автомат, за малко не си оцапах гащите. Кукичката беше се закачила за скобата на спусъка. Какъв е този автомат?

— „Узи“. Правят ги най-вече в Израел — отговори експертът от балистичната лаборатория, като вдигна поглед от автомата. — Престоял е във водата най-малко месец.

Шоу и един от другите агенти се спогледаха при тази новина.

— Боя се, че доста го пипах — каза Нютон. — Надявам се, че не съм унищожил пръстовите отпечатъци.

— Не след като е било във водата, мистър Нютон — отговори Шоу. — И право тук ли го донесохте?

— Да. Намерихме го само преди… о, час и половина. Освен че го пипахме, не сме правили нищо друго. Нямаше пълнител в него.

— Вие разбирате от оръжие, а? — попита балистикът.

— Да. Прекарах една година във Виетнам. Бях пехотинец в 137-ми въздушен полк. Доста добре познавам автоматите „M-16“ — усмихна се Нютон. — Пък и ходех на лов от време на време, най-вече за зайци и птици.

— Разкажете ми за каменоломната — каза Шоу.

— Намира се встрани от главния път, може би на около триста метра. Има много дървета. Оттам си вземам дърва за огрев. Не зная кой е собственикът. Много коли ходят нататък. Децата паркират там в събота вечер, такова място е, нали се сещате?

— Чували ли сте някога да се стреля там?

— Не, освен по време на ловния сезон. Там има катерици. Много катерици. Е, този автомат интересува ли ви? Означава ли нещо за вас?

— Може би. С такъв са убили офицер от полицията и…

— А, да. Онази госпожа и детето й в Анаполис, нали? — замълча за момент. — По дяволите!

Шоу погледна момчето. Реши, че е на около девет години. Хлапето имаше умни очи, с които разглеждаше нещата, които Шоу бе окачил по стените — възпоменателни предмети от многото му случаи и служби.

— Мистър Нютон, направихте ни голяма услуга.

— Така ли! — отговори Лион. — И какво ще правите с автомата?

Балистикът отговори:

— Най-напред ще го почистим и ще проверим дали е здрав. След това ще стреляме с него. — Погледна към Шоу. — Можеш да забравиш всички останали юридически процедури. Водата в каменоломната трябва да е химически активна. Тази корозия е доста силна. — Погледна към Лион. — Ако хванеш риба там, синко, не я яж, преди баща ти да каже, че може.

— Добре — увери го момчето.

— Тъкани — обади се Шоу.

— Да, може би има. Не се притеснявай. Ако има такива, ще ги намерим.

— Какво ще кажеш за цевта?

— Може би — отговори човекът. — Между другото този автомат е от Сингапур. Значи е доста нов. Израелците неотдавна им дадоха лиценз за производството — преди осемнадесет месеца. Същата фабрика, в която се прави и „M-16“ по лиценз от „Колт“. — Той прочете серийния номер. След няколко минути щеше да бъде изпратен на аташето по правните въпроси от ФБР в Сингапур. — Искам да започна работа по този автомат веднага.

— Мога ли да гледам? — попита Лион. — Няма да преча.

— Виж какво — отговори му Шоу. — Искам да поговоря с баща ти още малко. Искаш ли да накарам някой от нашите агенти да те разведе из музея. Можеш да видиш как сме хванали всичките лоши типове от едното време. Ако почакаш отвън, ще дойдат да те вземат и да те разходят из музея.

— Добре!

— Не можем да обсъждаме това, нали? — попита Нютон, след като синът му излезе.

— Точно така, сър. — Шоу замълча. — Това е важно по две причини. Първо, не желаем извършителите да знаят, че сме направили пробив по случая — а това би могло да се окаже сериозен пробив, мистър Нютон. Вие направихте нещо много важно. Втората причина е, че трябва да защитаваме вас и семейството ви. Хората, въвлечени в този случай, са доста опасни. Вижте нещата по следния начин: те се опитаха да убият бременна жена и четиригодишно момиченце.

Това привлече вниманието на мъжа. Робърт Нютон, който имаше пет деца, три от които момичета, не хареса чутото.

— Виждали ли сте хора около каменоломната? — попита Шоу.

— Какво искате да кажете?

— Когото и да е.

— Може би има още двама-трима, които секат дърва там. Зная имената им — искам да кажа малките им имена. И както ви казах, децата обичат да паркират там. — Той се засмя. — Веднъж трябваше да помогна на едно. Искам да кажа, че пътят не е кой знае колко хубав и едно хлапе беше загазило в калта и… — Нютон замлъкна. — Един ден, беше вторник, не бяхме на работа, защото кранът се счупи, а не ми се седеше вкъщи. Та излязох да насека малко дърва. От пътя излизаше един микробус. Имаха истински проблеми в калта. Трябваше да чакам десетина минути, защото беше блокирал целия път, хлъзгаше се и буксуваше.

— Какъв микробус?

— Тъмен. От онези с плъзгаща се странична врата — трябва да е бил правен по поръчка, защото стъклата му бяха от онези, тъмните.

„Ето!“ — помисли си Шоу.

— Видяхте ли шофьора или някой друг вътре?

Нютон помисли малко.

— Да. Беше чернокож. Спомням си, че крещеше. Предполагам, че му беше писнало да буксува така в калта. Искам да кажа, не го чувах, но можеше да се познае, че крещи, досещате ли се? Имаше брада и кожено яке като това, с което ходя на работа.

— Друго за микробуса спомняте ли си?

— Мисля, че издаваше шум, сякаш имаше голям V-образен осемцилиндров двигател. Да, трябва да е бил правен по поръчка, за да има такъв двигател.

Твърде силно развълнуван, за да се усмихне, Шоу погледна към хората си, които усилено си записваха.

— Вестниците писаха, че всички гадове са били бели — каза Нютон.

— Вестниците невинаги представят нещата правилно — отбеляза Шоу.

— Искате да кажете, че онова копеле, дето уби полицая, е чернокожо? — Нютон не хареса това. И той беше чернокож. — И се е опитал да очисти онова семейство… мама му стара!

— Мистър Нютон, това е тайна. Разбирате ли ме? На никого не можете да разказвате. Дори на сина си. Той беше ли с вас тогава?

— Не. Беше на училище.

— Добре. На никого не можете да казвате. За да защитите себе си и семейството си. Става дума за много опасни хора.

— Добре. — Нютон погледна към масата за момент. — Искате да кажете, че тук наоколо има хора е автомати, които убиват хора, тук? Не В Ливан или други такива, а тук?

— Горе-долу сте прав.

— Хей, човече, не съм прекарал една година във Виетнам, за да имаме такива неща тук.

Няколко етажа по-долу експертите от балистичната лаборатория вече бяха разглобили автомата. Всяко парченце беше почистено с малка прахосмукачка е надеждата, че може да се намерят нишки, които да съответстват на онези от микробуса. Частите бяха разгледани за последен път. Пораженията от водата бяха повредили повечето от щампованите детайли, голяма част от тях от мека стомана. По-здравата, устойчива на корозия балистична стомана на цевта и ударника бяха в малко по-добър вид. Самият шеф на балистичната лаборатория сглоби автомата, просто за да покаже на техниците, че все ОЩЕ знае как. Не бързаше и грижливо смазваше всяка част, като накрая пробва ударния механизъм, за да провери дали работи правилно.

— Окей — каза на себе си той. Остави оръжието на масата, като затворът беше спуснат, без да има куршум в цевта. След това извади пълнител за автомат „Узи“ и го зареди с двадесет деветмилиметрови куршума. Постави пълнителя в джоба си.

Посетителите винаги се изненадваха. Обикновено когато прострелваха оръжие, техниците носеха бели престилки, като лекари. Мъжът постави наушниците си, пъхна цевта в прореза и изстреля един куршум, за да провери дали автоматът наистина стреля. Стреляше. След това натисна спусъка и изпразни пълнителя за няколко кратки секунди. Сне пълнителя, провери дали автоматът е обезопасен и го подаде на помощника си.

— Отивам да си измия ръцете. Хайде да проверим тези куршуми. — Техникът от лабораторията по балистика беше взискателен човек.

Когато изсуши ръцете си, вече имаше колекция от двадесет изразходвани куршума. Металните обвивки на всеки от тях показваха характерните белези от нарезите на цевта на автомата. Белезите върху всички куршуми бяха еднакви, но се различаваха малко, тъй като цевта се разширяваше при нагряване.

Взе малка кутия от шкафа за веществените доказателства. Спомни си, че този куршум беше преминал през тялото на полицая. Помисли си, че изглежда толкова малък, за да може да отнеме човешки живот, не тежеше дори и тридесет грама олово и стомана, и беше незначително деформиран при смъртоносното преминаване през тялото. Трудно беше да не мисли за тези неща. Постави го до микроскопа за сравнение и извади друг, от онези, които току-що беше изстрелял. След това свали очилата си и се наведе над окулярите. Куршумите си… приличаха. Определено са изстреляни от същото оръжие. Смени куршумите. Сега си приличаха повече. Третият куршум беше още по-близък. Внимателно завъртя пробния куршум, сравнявайки го с онзи от кутията с веществените доказателства и…

— Имаме съответствие. — Той отстъпи от микроскопа и другият техник се наведе над окуляра, за да провери.

— Да. Съответстват си. Сто процента — съгласи се той. Шефът разпореди на хората си да проверят и другите куршуми и отиде до телефона.

— Шоу е на телефона.

— Същият автомат е. Стопроцентово сме сигурни. Намерих куршум, съответстващ на този, който е убил полицая. Сега проверяват онези от поршето.

— Това е добре, Пол!

— И още как. Ще ти се обадя след малко.

Шоу постави слушалката на мястото й и погледна към хората си.

— Господа, току-що направихме пробив по случая Райън.

[1] Главна дирекция „Държавна сигурност“. — Б.пр. ↑

[2] Едуард Пребъл (1761–1807) — офицер от американската военна флота. — Б.пр. ↑

[3] Сградата на ФБР във Вашингтон. — Б.пр. ↑

[4] Вид безалкохолно питие. — Б.пр. ↑

22.

ПРОЦЕДУРИ

Същата вечер Робърт Нютон заведе агентите до каменоломната. На зазоряване следващия ден пълен екип от експерти преглеждаха всяка прашинка на мястото. Двама водолази влязоха в мътната вода и десет агенти застанаха по различни места, за да наблюдават за евентуална компания. Един екип откри и разпита хората, които също сечаха дърва тук. Други разговаряха с жителите на фермите в близост е пътя, който водеше в гората. Взети бяха проби от почвата, за да бъдат сравнени с откритите е прахосмукачка в микробуса. Следите от гуми бяха фотографирани за по-късна проверка.

Хората от балистичната лаборатория бяха провели нови изпитания на автомата. Изхвърлените гилзи бяха сравнени с тези от микробуса и от местопрестъплението. Белезите от изхвъргача и ударника идеално си съответстваха. Сигурността, че автоматът е свързан с престъплението и микробуса, сега беше повече от стопроцентова. Серийният номер беше сверен с фабриката в Сингапур и документите от продажбата — проверени, за да се види къде е бил изпратен автоматът. Имената на всички търговци на оръжие по света фигурираха в компютрите на ФБР.

Предназначението на ФБР като институция е да вземе отделна частица информация и да я разработи в цял криминален случай. Това, което не можеха да предотвратят, бе, че не можеха да се предпазят от чужди очи. Алекс Добенс минаваше по пътя край каменоломната всеки ден, когато ходеше на работа. Видя две коли да излизат на шосето от покритата с чакъл пътека. Въпреки че и колата, и микробусът от лабораторията на ФБР нямаха обозначения, те носеха федерални регистрационни номера, а на него му трябваше само толкова.

Добенс не беше от хората, които лесно се вълнуват. Професионалното обучение му позволяваше да гледа на света като верига от малки, дискретни проблеми, всеки от които имаше решение. Ако човек се справи с достатъчен брой от малките проблеми, то големите ще отпаднат също, един по един. Също така той беше педантичен човек. Всяка негова постъпка представляваше част от по-голям план, като и той беше част, макар и изолирана, от следващата планирана постъпка. Това беше нещо, което неговите хора проумяха много трудно, но не е лесно да се спори с човек, който има успехи, а всяко нещо, което Добенс правеше, бе успешно. Това му спечели уважение и подчинение от страна на хора, които някога бяха твърде пламенни за определената им от Алекс житейска мисия.

Добенс си помисли, че не е нормално две коли да излизат по едно и също време от този път. Извън областта на нормалните вероятности беше и фактът, че и двете трябва да имат федерални регистрационни номера. Следователно трябва да приеме, че по някакъв начин онези от ФБР са узнали, че той е използвал каменоломната за обучение в боравене е оръжие. Питаше се как ли се е разбрало това? Може някой ловец, от онези, селяните, които идват за катерици и птици, да е видял. Или пък от хората, които секат дърва тук. Или пък някое хлапе от съседна ферма. Колко ли е голям този проблем?

Беше водил хората си да стрелят там само четири пъти, като най-скорошният бе при идването на ирландците. „Хмм, какво ми говори това? — попита пътя пред колата си той. — Това беше преди четири седмици.“ Всеки път стреляха само сутрин по време на най-натовареното движение. Дори и така далеч от Вашингтон, по пътя имаше много коли и камиони сутрин и през късния следобед, а те създаваха доста шум наоколо. Следователно няма вероятност някой да ги е чул. Окей.

Всеки път, когато стреляха там, Алекс много взискателно беше събирал гилзите и проверяваше дали не са оставили нещо след себе си, дори и фасове, за да не може да се докаже, че са били на това място. Не можеха да избягнат следите от гумите, по една от причините Алекс да избере това място бе, че през почивните дни много хлапета паркираха колите си там — имаше доста следи от гуми.

Спомни си, че хвърлиха автомата там, но кой ли може да е открил това? Водата в каменоломната е дълбока повече от двадесет и пет метра — проверил беше това — и изглеждаше така неприветлива, както оризище е всичката мръсотия, която идваше отвън и се събираше по повърхността. Не беше място за плуване. Изхвърлили бяха само автомата, с който стреляха, но колкото и невероятно да изглеждаше, той трябваше да приеме, че са го намерили. За момента нямаше значение как е станало това. „Е, ще трябва да се отървем и от другите, и то веднага — помисли си Алекс. — Винаги могат да се купят нови.“

„Колко ли могат да научат полицаите?“ — питаше се той. Добре познаваше полицейските процедури. Струваше му се съвсем разумно да познава врага си и Алекс притежаваше няколко текста по методи на следователската работа, а и книгите, които се използваха за обучение на полицаи в различните академии, като труда на Снайдър „Разследвания на убийства“ и „Библия по обезпечаването на закона.“ Той и хората му ги изучаваха така внимателно, както бъдещите полицаи е млади, светнали лица…

На автомата не можеше да има отпечатъци. След престоя във водата кожните мазнини, които образуваха отпечатъците, отдавна са изчезнали. Алекс беше почистил автомата и не трябваше да се тревожи за това.

Фургонът, разбира се, беше изоставен. Първоначално беше краден, а след това променен от един от хората на Алекс и бяха използвали четири различни комплекта регистрационни номера. Номерата отдавна ги нямаше — намираха се под един телефонен и електропроводен стълб в Ан Аръндел Каунти. Ако нещо беше станало в резултат на това, той щеше да знае много по-отдавна. Самият фургон беше напълно почистен, всичко беше избърсано, мръсотията от пътя към каменоломната… това беше повод за размисъл, но фургонът все още не водеше доникъде. Не бяха оставили в него нищо, което да ги свърже с неговата група.

Не е ли говорил някой от хората му, може би някой с болна съвест, заради детето, което почти не загина? Но ако това беше се случило, той щеше да се събуди този следобед е пистолет и полицейска значка пред лицето си. Следователно това не е причината. Вероятно. Ще поговори с хората си за това, ще им напомни, че с никого не могат да споделят за стореното от тях.

Може ли да са видели лицето му? Алекс отново се укори, задето помаха на хеликоптера. Но тогава носеше шапка, слънчеви очила и брада, които сега бяха изчезнали заедно с якето, джинсите и обувките. Все още пазеше работните ръкавици, но те бяха толкова обикновени, че човек можеше да ги купи във всеки магазин. „Ами изхвърли ги и си купи друг чифт, заднико! — помисли си той. — Не забравяй да избереш същия цвят и си пази касовата бележка.“

Отново обмисли всичко. Може би реагира твърде прибързано. Федералните може да разследват нещо съвсем различно, но беше глупаво да поема ненужни рискове. Всяко нещо, използвано в каменоломната, ще бъде изхвърлено. Той ще направи пълен списък на възможните улики и ще елиминира всяка една от тях. Никога вече няма да се връщат там. Полицаите си имаха правила и процедури и той без колебание ги беше копирал, за да лиши опонентите си от предимствата им. Беше си определил собствени правила, след като видя до какви катастрофи се стига, ако нямаш никакви. Радикалните групи, около които се беше навъртал през младежките си години, бяха отмрели поради арогантността и глупостта си, заради подценяването на противника. В основата си те бяха отмрели, защото не бяха достойни за успех. „Победата идва само при онези, които са готови да я осъществят и да я вземат“ — мислеше Алекс. Той дори се въздържаше от поздрави към самия себе си за това, че видя федералните полицаи. Това беше елементарно благоразумие, а не гениалност. Беше избрал този маршрут, за да забелязва подобни неща. Вече беше открил ново обещаващо място за обучение в стрелба.

— Ерик Мартенс — тихо каза Райън. — Пак се срещаме.

Всички данни на ФБР бяха предоставени на работната група от ЦРУ часове след получаването им. Автоматът беше намерен. Райън се чудеше как е станало това. Видя, че той е бил произведен в Сингапур в завод, който произвеждаше и вариант на автомата „M-16“, какъвто беше носил в армията, а също и някои други видове оръжие от Запада и Изтока за продажба в страните от третия свят… а и на други заинтересовани. От работата си през миналото лято Райън знаеше, че има немалко подобни заводи, а и доста правителства, чиято единствена мярка за легитимността на купувача на оръжие беше само платежоспособността му. Дори и онези, които обръщаха внимание на неща като удостоверенията за краен получател, често пъти си правеха оглушки по отношение на купувачите, които никога не бяха доказали, че се намират от другата страна на сенчестата линия, разделяща честните от другите. Тъй като обикновено това решение се вземаше от правителството на търговеца, то към вече неправилното уравнение се добавяше още една променлива.

Такъв беше и случаят с мистър Мартенс. Той беше много компетентен в своята област, имаше изключителни връзки и беше работил с подкрепяните от ЦРУ въстаници на УНИТА в Ангола до установяването на по-редовен канал. Но най-ценното му качество беше способността му да намира разни неща за южноафриканското правителство. Последният му голям успех беше намирането на инструментите и матриците за производството на противотанковите ракети „Милан“, оръжие, което не можеше да бъде експедирано за южноафриканското правителство поради наложеното от Запада ембарго. След тримесечния творчески труд от негова страна правителствените оръжейни заводи щяха да си ги произвеждат сами. Райън знаеше, че несъмнено хонорарът му за това е бил астрономически, макар че ЦРУ не бяха успели да определят на колко точно възлиза той. Мартенс притежаваше собствен реактивен самолет „Груман“ с възможност за междуконтинентални пътувания. За да си подсигури възможност да лети където си пожелае, беше доставил оръжия за няколко африкански правителства, а дори и ракети за Аржентина. Можеше да отиде във всяко кътче на света и да намери правителство, което му беше задължено. Райън се усмихна на себе си, този човек би предизвикал сензация на „Уолстрийт“ или на всеки друг борсов пазар. Можеше да търгува с когото си пожелае, можеше да продава оръжия така, както хората от Чикаго продаваха опции за пшеница.

Автоматите „Узи“ от Сингапур бяха дошли при него. Всеки обичаше „Узи“. Дори чехите се бяха опитали да ги копират, но без особен търговски успех. Израелците ги продаваха с хиляди на военните и на силите за сигурност по целия свят и винаги — поне повечето пъти — следваха правилата, за които САЩ настояваха. Райън прочете, че доста такива автомати бяха отишли за ЮАР, докато ембаргото не е затруднило това. „Не е ли това причината най-после да разрешат на някой да произвежда автомата по лиценз? — зачуди се Джек. — Нека друг да разширява пазара вместо теб, а ти само прибирай печалбите…“

Пратката е съдържала пет хиляди бройки… около два милиона долара на едро. Не е много, достатъчно, за да бъде въоръжена полицията в някой град или поделение десантници, в зависимост от ориентацията на правителството получател. Достатъчно голяма, за да покаже печалба за мистър Мартенс, и достатъчно малка, за да не привлича много внимание. Райън си помисли, че това е товар за един, а може би два камиона. Палетите или сандъците сигурно са скрити в някой ъгъл на неговия склад, който се охранява от правителствени войски, но вероятно е лична собственост на Мартенс…

„Точно това ми каза сър Базил Чарлстон на вечерята — припомни си Райън. — Не обърна достатъчно внимание на онзи южноафриканец.“ … Значи англичаните мислят, че той търгува с терористи… директно ли? Не, неговото правителство не би търпяло такова нещо. „Вероятно не би го търпяло“ — поправи се Райън. Автоматите може и да достигнат до Африканския национален конгрес, а това може да не е много добра новина за правителството, което те са се зарекли да унищожат. Значи сега Райън трябваше да намери посредника. Необходими му бяха тридесет минути, докато се добере до тази папка, като се наложи да се обажда и на Марти Кантор.

Папката беше отчайваща. Мартенс имаше осем известни и петнадесет предполагаеми агенти посредници… по един-двама във всяка страна, на която продаваше… разбира се! Райън набра номера на Кантор.

— Предполагам, че никога не сме разговаряли е Мартенс? — попита Райън.

— От няколко години — не. Вкарваше оръжие от нас за Ангола, но не ни хареса начинът, по който работи.

— Защо?

— Малко си пада мошеник — отговори Кантор. — Това не е ужасно необикновено в оръжейния бизнес, но се опитваме да избягваме този тип хора. Установихме си собствен капал, след като Конгресът сне забраната върху тези операции.

— Имам двадесет и три имена пред себе си — каза Райън.

— Да. Запознат съм с папката. Мислехме, че миналия ноември той е продал оръжие на една група, спонсорирана от Иран, но се оказа, че не е така. Трябваха ни два месеца, за да установим, че е чист. Щеше да бъде много по-лесно, ако можехме да говорим с него.

— Ами какво ще кажеш за англичаните? — попита Джек.

— Непробиваема стена — отговори Марти. — Всеки път, когато се опитат да разговарят с него, някой едър южноафрикански войник казва не. Човек не може да ги вини, щом Западът се отнася с тях като с парии, то е дяволски сигурно, че ще действат като такива. Другото, което трябва да не забравяме, е, че париите държат един за друг.

— Значи не знаем каквото трябва за този човек и няма да го узнаем.

— Не казах точно това.

— Може би ще изпратим малко хора да проверят някои неща? — обнадеждено попита Райън.

— И такова нещо не съм казвал.

— По дяволите, Марти!

— Джек, нямаш позволение да знаеш каквото и да е за полевите операции. Ако не си го забелязал, в никоя от папките не се посочва как информацията стига дотук.

Райън беше забелязал. Имената на информаторите не се споменаваха, не се уточняваха местата за срещи, както и методите, използвани за предаване на информацията, не се посочваха никъде.

— Добре. Мога ли съвсем безопасно да сметна, че по неизвестни начини ще получим повече информация за този джентълмен?

— Можеш съвсем безопасно да считаш, че този въпрос се обмисля.

— Той може да е най-добрата ни улика — изтъкна Джек.

— Зная.

— Понякога тази работа може да бъде толкова отчайваща, Марти — изказа болката си Райън.

— Не ми разправяй — засмя се Райън. — Чакай, докато се заемеш с нещо наистина важно — извинявай, но знаеш какво имам предвид. Като например какво мислят хората от Политбюро за нещо или колко мощни и точни са ракетите им, или дали имат някого в тази сграда.

— Давай проблемите един по един.

— Да, това трябва да е приятно, да имаш само по един проблем.

— Кога мога да очаквам новини за Мартенс? — попита Райън.

— Ще разбереш, когато пристигнат — обеща Кантор. — Довиждане.

— Чудесно. — Джек прекара останалата част на деня и част от следващия в ровене из списъка на хората, с които Мартенс беше правил сделки. С облекчение мислеше, че трябва да ходи да преподава в класа през следващите два дни, но намери една възможна връзка. Двигателите „Меркюри“, открити на лодките „Зодиак“, които вероятно използва АОЪ — счетоводството се прекъсваше някъде из Европа, — бяха преминали през един търговец от Малта, с когото Мартенс е работил известно време.

Добрата новина от пролетта беше, че Ърни се учеше бързо. Кучето научи трика да ходи и да се облекчава навън още през първите две седмици, което спаси Райън от съобщението от страна на дъщеря си: „Таааате, има малък проблеееем…“, след което непременно идваше и въпросът на жена му: „Развличаш ли се, Джек?“ Всъщност дори и жена му призна, че кучето се развива добре. Ърни можеше да бъде отделен от дъщеря им само с рязко дърпане на каишката. Сега спеше в леглото й, освен когато патрулираше около къщата през няколко часа. Някак си беше изнервящо да виждаш кучето — по-скоро да виждаш черната маса, по-тъмна от нощта, застанала на няколко сантиметра от лицето ти, — когато Ърни, изглежда, докладваше, че всичко е наред, преди да отиде в стаята на Сали за още два часа покровителствен сън. Той все още си беше кученце с невъзможно дълги крака и масивни лапи, и все още обичаше да дъвче разни неща. Когато сред тях попадна и кракът на една от куклите Барби, резултатът беше жестока караница от страна на Сали, която приключи, след като кучето започна да облизва лицето й в израз на разкаяние.

Най-после състоянието на Сали се беше нормализирало. Както лекарите бяха обещали на нейните родители, краката й бяха напълно оздравели и тя тичаше наоколо както и преди. На този ден щеше да бъде отбелязано връщането й в „Джайънт Степс“. Начинът, по който събаряше чашите от масите, когато минаваше тичешком край тях, беше знак, че нещата отново са предишните, и родителите й бяха прекалено радостни от това, за да се скарат на детето, задето не се държи като дама. От своя страна Сали получаваше непрекъснато спонтанни прегръдки, които не разбираше съвсем. Беше болна и сега е добре. Джек със закъснение разбра, че тя не знаеше, че са били нападнати. На няколко пъти, когато беше говорила за това, винаги казваше „оня път, когато колата се счупи“. Все още трябваше да ходи при лекарите за тестове. Тя мразеше и се боеше от тези тестове, но децата се адаптират към промените далеч по-бързо от родителите си.

Една от тези промени беше майка й. Бебето сега растеше наистина бързо. Малкото тяло на Кати изглеждаше зле пригодено за този товар. След всеки сутрешен душ тя се гледаше съвсем гола в голямото огледало, окачено от вътрешната страна на вратата на гардероба, и излизаше оттам е гордо и в същото време печално изражение, докато ръцете й проследяваха настъпилите промени през деня.

— Ще стане още по-зле — каза съпругът й, като излезе от душа.

— Благодаря, Джек. Наистина имах нужда да чуя това.

— Виждаш ли краката си? — усмихнат я попита той.

— Не, но ги усещам. — Те се подуваха около глезените.

— Изглеждаш много добре, мила. — Джек застана зад нея и протегна ръце, за да прегърне издутия й корем. Облегна буза на главата й. — Обичам те.

— Лесно ти е да го кажеш. — Тя все още се гледаше в огледалото. Джек видя лицето й, на което имаше лека усмивка. Това не е ли покана? Той вдигна ръце нагоре, за да разбере. — Ох! Боли.

— Извинявай. — Отпусна дланите си дотолкова, че само да бъдат като опора. — Хммм. Не се ли е променило нещо тук?

— Толкова време ли ти трябваше, за да забележиш? — Усмивката й се разшири малко. — Срамота е да трябва да премина през всичките тези неща, за да се променят.

— Чула ли си да се оплаквам някога? Всичко в теб винаги е било като за шест плюс. Предполагам, че бременността те снижава до пет минус. Но само по един предмет — добави той.

— Много дълго сте преподавали, професоре. — Сега показваше зъбите си. Кати се облегна назад и потърка глава в окосмените гърди на съпруга си. По някаква причина обичаше да прави това.

— Красива си — каза той. — Грееш.

— Е, трябва да грея по пътя до работата си. — Джек не отдръпна прегръдката си. — Трябва да се обличам, Джек.

— Колко те обичам, нека преброя… — промълви във влажната й коса той. — Едно… две… три…

— Не сега, развратнико!

— Защо? — Ръцете му се движеха съвсем нежно.

— Защото трябва да оперирам след три часа, а ти трябва да идеш в шпионското градче. — Въпреки това тя не се помръдна. Нямаха чак толкова много моменти, когато можеха да бъдат сами.

— Днес няма да ходя там. Имам семинар в академията. Боя се, че отделът ми е малко сърдит.

Той продължаваше да гледа в огледалото. Очите й бяха затворени. „Майната му на отдела…“

— Господи, колко те обичам!

— Довечера, Джек.

— Обещаваш ли?

— Накара ме да се запаля от идеята. Сега аз… — Тя вдигна ръце, хвана неговите, дръпна ги надолу и ги притисна към изопнатата кожа на корема си.

Той — бебето определено беше той, защото досега го бяха наричали така — беше съвсем буден и се търкаляше и риташе, като буташе тъмната обвивка, която очертаваше неговия свят.

— Леле — отбеляза баща му. Ръцете на Кати се намираха върху неговите, като през няколко секунди ги местеше, за да следва движенията на бебето. — Как го чувстваш?

Главата й се наклони малко назад.

— Приятно е, с изключение на случаите, когато се опитвам да заспя или когато ме ритне в пикочния мехур по време на операция.

— Сали толкова… силна ли беше?

— Мисля, че не. — Тя не каза, че това не са неща, които се запомнят по силата. Това беше просто странното усещане, че бебето е живо и здраво, нещо, което никой мъж няма да разбере. Дори и Джек. Кати Райън беше горда жена. Знаеше, че е една от най-добрите очни хирурзи. Знаеше, че е привлекателна, и полагаше големи усилия да остане такава. Дори и сега, когато беше обезформена от бременността, тя знаеше, че изглеждаше добре. Можеше да се досети за това по реакцията на мъжа, която усещаше в кръста си. Но освен това знаеше, че тя прави нещо, което той не би могъл нито да повтори, нито да разбере напълно. „Е — каза си тя, — Джек прави неща, които и аз не разбирам напълно.“

— Трябва да се обличам.

— Добре. — Джек я целуна по врата. Този път не бързаше. Тази целувка трябваше да трае до вечерта. — Стигнах до единадесет.

Тя се обърна.

— Какво дванадесет?

— Броя начините — засмя се Джек.

— Пуяк! — Тя замахна към него със сутиена си. — Само единадесет?

— Рано е. Мозъкът ми още не функционира правилно.

— Познава се, че кръвоснабдяването му е понижено. — Тя си помисли, че е смешно, дето Джек смяташе, че не изглежда добре. Кати харесваше силната му челюст освен в случаите, когато забравяше да я обръсне, харесваше и добрите му, любещи очи. Погледна белезите на рамото му и си спомни ужаса, когато гледаше съпруга си да се навира точно в опасността, а после и гордостта от това, което постигна. Кати знаеше, че Сали за малко не умря в резултат на всичко, но Джек нямаше как да може да предвиди това. Мислеше, че и тя имаше вина, и си обеща Сали никога вече да не си играе със закопчалката на колана. Всеки от тях бе заплатил за обратите в живота си. Сали почти се беше възстановила от своя обрат, както и самата тя. Кати знаеше, че това не беше вярно за съпруга й, който будуваше през цялото време, когато тя спеше.

„Когато това се случи, аз поне имах, щастието да бъда в безсъзнание. Джек трябваше да преживее всичко. Той още плаща цената за това — помисли си тя. — Сега работи на две места, лицето му винаги е застинало, концентрирано върху нещо, за което не може да говори.“ Тя не знаеше какво точно прави той, но беше сигурно, че то все още не е доведено докрай.

Неочаквано за нея медицинската професия й беше дала вяра в съдбата. На някои хора просто им изтичаше времето. Ако все още това време не беше дошло, шансът или добрият хирург можеха да спасят въпросния живот, но ако времето беше настъпило, всичките умеещи хора по света не биха могли да го променят. Каролайн Райън разбираше, че това е странен начин на мислене за лекар, и уравновесяваше вярата с професионалната сигурност, че тя е инструментът, който осуетява силата, управляваща света. Беше си избрала поле, в което рядко животът и смъртта се бореха. Само тя знаеше това. Нейна близка приятелка избра педиатрична онкология, лечението на деца, болни от рак. Това беше областта, която имаше крещяща нужда от най-добрите хора медици, и тя се изкушаваше, но знаеше, че изпитанието за човечността й щеше да бъде непоносимо. Как би могла да носи дете в себе си, докато гледа как умират други деца? Как би могла да сътворява живот, след като знае, че не може да предотврати загубата му? Нейната вяра в съдбата никога не би могла да помогне на въображението й да направи този скок и страхът от това, което би могло да стане с психиката й, я накара да се насочи в област, която беше взискателна по друг начин. Едно беше да заложиш живота си и съвсем друго — да рискуваш душата си.

Тя знаеше, че Джек има смелостта да посрещне такова предизвикателство. Това също имаше своята цена. Болката, която понякога виждаше в него, можеше да бъде само по този въпрос. Тя беше сигурна, че несподелената му работа в ЦРУ беше насочена към намирането и убиването на хората, които я бяха нападнали. Смяташе, че това е необходимо, и нямаше да пролее нито сълза за хората, които почти бяха убили детето й, но като лекар тя не можеше да обмисля подобна задача. Ясно беше, че на мъжа й никак не му е лесно. Преди няколко дни нещо се беше случило. Той се бореше с него, каквото и да беше то, но не можеше да го обсъжда с никого, като се опитваше да запази останалата част от света в нормален вид, опитваше се да обича семейството си, докато се трудеше за… да причини смъртта на други? Не може да е понесъл това с лекота. Съпругът й беше истински добър човек, идеален в толкова много отношения. „Поне за мен“ — помисли си тя. Беше се влюбил в нея при първата им среща и тя можеше да си спомни всяка стъпка по време на ухажването. Помиеше неловкото му — а като си помисли сега, страхотно смешно — предложение за женитба, ужаса в очите му, когато тя се беше поколебала над отговора, сякаш почувства, че не я заслужава, идиотът. Най-силно си спомняше лицето му, когато се роди Сали. Мъжът, който беше обърнал гръб на безскрупулния свят на инвестициите — света, който след смъртта на майка й бе превърнал баща й в агресивен, нещастен мъж, — който се беше върнал към обучението на ентусиазираните млади хора, сега беше хванат в нещо, което не харесваше. Но тя беше сигурна, че той полага всички усилия, а тя знаеше колко е старателен. Тя току-що го беше изпитала. Кати искаше да може да сподели проблема, както той понякога трябваше да сподели нейната депресия след неуспешна операция. Тя беше имала нужда от него преди няколко седмици, изпълнени с болка, а сега той се нуждаеше от нея по същия начин.

— Какво те притеснява? Мога ли да ти помогна?

— Не мога да разговарям за това — каза Джек, като завързваше връзката си. — То бе точно каквото трябваше да се направи, но няма да ти хареса много.

— Хората, които…

— Не, не тях. Ако бяха те… — Обърна се с лице към жена си.

— Ако бяха те, аз щях да съм целият в усмивки. Има пробив. ФБР — не трябва да ти казвам това и то си остава в тази стая — са намерили автомата. Това може да е важно, но все още не сме сигурни. Другото — е, за него не мога да говоря. Съжалявам. Иска ми се да мога.

— Не си направил нищо лошо, нали? — Лицето му се изопна при този въпрос.

— Не. Мислих за това през последните няколко дни. Помниш ли, когато трябваше да извадиш окото на онази дама? Необходимо беше, но ти все още се чувстваше доста зле заради това. Същото нещо. — Той погледна към огледалото. „Донякъде същото.“

— Джек, обичам те и вярвам в теб. Зная, че ще направиш каквото трябва.

— Радвам се, мила, защото понякога не съм сигурен. — Той протегна ръце и тя дойде при него. Помисли си, че в една френска военна база друга млада жена изживяваше нещо различно от любеща прегръдка. „Кой е виновен за това? Едно е сигурно, тя не е същата като жена ми. Не е като моето момиче.“

Той я усети до себе си, отново почувства бебето да се движи и най-накрая се убеди. Както неговата жена трябваше да бъде закриляна, така трябваше да бъдат защитавани и другите жени, и всички деца, и всички хора, които терористите, обучаващи се в този лагер, смятаха просто за абстрактни вещи. Тъй като не бяха абстрактни предмети, те бяха реални. Самите терористи бяха изхвърлили себе си от цивилизованото общество и трябваше по един или друг начин да бъдат намерени. „Ако можем да го правим по цивилизован начин, добре — ако ли не, тогава трябва да направим каквото можем и да разчитаме на съвестта си да не ни накара да откачим.“ Помисли, че може да се довери на съвестта си. Държеше я в ръцете си. Джек нежно целуна жена си по бузата.

— Благодаря. Станаха дванадесет.

След семинара оставаха последните две седмици преподаване, после идваха окончателните изпити и накрая седмицата, през която се даваха званията: поредният клас курсанти завършваше, за да се присъедини към флотата и армията. Новобранците вече не бяха зайци и можеха да се усмихват веднъж или два пъти дневно на обществени места. Училището стана почти тихо, тъй като курсантите от по-ниските курсове си заминаха у дома за кратка ваканция, преди да заминат на плаване с флотата и да се подготвят за новобранското лято — грубото посвещаване на нов клас курсанти от средните курсове. Райън по най-нелеп начин беше хванат в капана на истинската си работа в продължение на седмица, като обработи цяла планина от хартии. Сега нито отделът по история на академията, ни го ЦРУ бяха много доволни от него. Опитът му да работи за двама господари не се увенча с пълен успех. Разбираше, че и двете работи бяха пострадали, и знаеше, че ще трябва да избере едната от тях. Той съзнателно се опитваше да избегне това решение, докато купчината доказателства за необходимостта от него растеше.

— Хей, Джек! — Роби влезе, облечен в неофициалната си бяла униформа.

— Сядай, майоре. Как е летенето?

— Няма оплаквания. Хлапакът отново е на седлото — каза Джексън, като седна. — Трябваше да бъдеш с мен в оня „Томкат“ миналата седмица. Ех, човече, сега най-после отново съм на линия. Боричках се е един в самолет „А-4“, който се правеше на агресор, съсипах го. Беше толкова добре. — Хилеше се като лъв, наблюдаващ стадо куци антилопи. — Готов съм!

— Кога тръгваш?

— Трябва да докладвам за явяването си на служба на 5 август. Предполагам, че ще тръгна оттук на първи.

— Не преди ти и Сиси да вечеряте с нас. — Джек провери календара си. — Тридесети е петък. Седем часа, става ли?

— Тъй вярно, сър.

— Сиси какво ще прави там?

— Ами имат една малка симфония в Норфолк. Ще им бъде втори солист на пиано, като освен това ще преподава.

— Знаеш ли, че там имат и център за извънматочно забременяване? Може би най-после ще можете да имате дете.

— Да. Кати й е казала за това. Мислим да го направим, но… знаеш ли, Сиси имаше много разочарования?

— Искаш ли да накараме Кати да поговори с нея за тези неща?

Роби помисли малко:

— Да. Тя знае как. Как се оправя с новото?

— Много мърмори за фигурата си — засмя се Джек. — Защо никога не могат да разберат колко красиви изглеждат, когато са бременни?

— Да. — Роби се усмихна в знак на съгласие, като се чудеше дали някога Сиси също би му изглеждала така. Джек се почувства виновен за това, че докосна оголен нерв, и смени темата.

— Между другото, какво става с тези патрулни катери? Тази сутрин видях два паркирани в пристанището.

— Казва се закотвени, глупако — поправи приятеля си Роби. — Сменят им кнехтовете във военноморската база от другата страна на реката. Предполага се, че ще им трябват два месеца. Нещо се е объркало със старите — уплътнителите не си вършели работата или някакви подобни глупости. Обичайното осиране от страна на правителството и доставчика. Не е нищо особено. Предполага се, че работата ще бъде привършена за следващата учебна година — не че ме интересува това, разбира се. По това време, момчето ми, аз ще прекарвам утрото си на седем хиляди и петстотин метра над земята, където ми е мястото. А ти какво ще правиш?

— Какво искаш да кажеш?

— Е, ти или ще бъдеш тук, или в Ленгли, нали така?

Райън погледна през прозореца.

— Проклет да бъда, ако знам. Роб, имаме бебе, а и няколко други неща, за които трябва да мислим.

— Още ли не си ги открил?

Джек поклати глава.

— Смятахме, че сме направили пробив, но не се получи. Тези типове са професионалисти, Роби.

Джексън реагира изненадващо разгорещен:

— Глупости, човече! Професионалистите не нараняват деца. Те искат да стрелят срещу войници или полицаи, добре, това го разбирам — не е правилно, но го разбирам, така ли е? Войниците и полицаите имат пушки, с които могат да отговорят на стрелбата, и са обучени. Така че те са равностоен противник. Изненада от едната страна и процедури от другата и ето ти честна игра. Но след като се хвърлят на цивилни, то те са обикновени улични хулигани, Джек. Може би са умни, но, по дяволите, не са професионалисти. Професионалистите са смели. Професионалистите играят наистина.

Джек поклати глава. Роби грешеше, но той не знаеше никакъв начин да го накара да мисли другояче. Неговият кодекс на поведение беше този на воина, който трябва да живее според правилата на цивилизования свят. Правило номер едно беше: Не може умишлено да нараняваш безпомощни хора. Достатъчно неприятно беше, когато това станеше по случайност. Да го сториш нарочно беше признак на страх, който не е достоен дори за презрение. Онези, които го правеха, заслужаваха само смърт. Те не се побираха в разбиранията на обществото.

— Те играят една проклета игра, Джек — продължи пилотът. — Дори има и песен за това. Чух я в „Риордънс“ на Деня на свети Патрик. „Научих кои са всичките мои герои и исках същото и аз. Исках да опитам късмета си в патриотичната игра.“ Нещо такова. — Джексън поклати глава с отвращение. — Войната не е игра, а професия. Те играят малките си игрички и се наричат патриоти, а излизат, за да убиват деца. Гадове. Джек, когато съм на самолетоносача, когато си карам моя „Томкат“, ние играем нашите игрички с руснаците. Никой не е убит, защото и от двете страни стоят професионалисти. Не харесвам руснаците, но момчетата, които карат самолетите им, си знаят работата. Ние си знаем нашата и двете страни взаимно се уважават. Има правила и двете страни играят според тях. Така трябва да бъде.

— Светът не е така прост, Роби — тихо каза Джек.

— Е, по дяволите, трябва да бъде! — Джек се изненада от разгорещеността на приятеля си. — Ти кажи на онези от ЦРУ да ги намерят, след това да накарат някой да даде заповедта и аз ще поведа нападението.

— Последните два пъти, когато правихме това, загубихме хора — изтъкна Райън.

— Поемаме рискове. За това ни плащат, Джек.

— Да, но преди отново да хвърлиш заровете, искаме да дойдеш у дома на вечеря.

Роби се усмихна неловко.

— Обещавам ти, че няма да си донасям трибуната за речи. Официално ли трябва да сме облечени?

— Роби, аз някога обличам ли се официално?

— Казах им, че не трябва да бъдат официално облечени — каза Джек по-късно.

— Добре — съгласи се Кати.

— Помислих си, че ще кажеш това. — Вдигна поглед към жена си, чиято кожа беше осветена от лунната светлина. — Ти наистина си красива.

— Продължавай да казваш това и…

— Не мърдай. Просто стой както си. — Той прокара ръка по хълбока й.

— Защо?

— Каза, че този път е последният за известно време. Не искам още да свърши.

— Следващият път можеш да бъдеш отгоре — обеща тя. — Ще си струва чакането, но няма да си толкова красива, колкото сега.

— В момента не се чувствам красива.

— Кати, разговаряш с експерт — каза съпругът й. — Аз съм единственият човек в къщата, който може да направи безпристрастна оценка за красотата на всяко човешко същество от женски род, живо или мъртво, и аз казвам, че ти си красива. Край на спора.

Кати Райън възприе собствената си оценка. Коремът й беше обезформен от ужасните белези от разтягането, гърдите й бяха надути и я боляха, стъпалата и глезените й — отекли и краката й се схващаха от позицията, в която се намираше.

— Джек, ти си глупак.

— Тя никога не слуша какво й се говори — каза на тавана той.

— Това са просто феромони — обясни тя. — Бременните жени миришат по различен начин и миризмата, изглежда, гъделичка въображението ти по някакъв начин.

— Тогава как става така, че си хубава, когато носът ми е запушен? Отговори ми.

Тя протегна ръка и вплете пръсти в космите на гърдите му. Джек започна да се гърчи. Гъделичкаше го.

— Любовта е сляпа.

— Когато те целувам, очите ми винаги са отворени.

— Не знаех това.

— Аз зная — тихо каза Джек. — Твоите очи винаги са затворени. Може би твоята любов е сляпа. Моята не е. — Той прокара пръсти по корема й. Той все още беше мазен от бебешкия крем, с който го мажеше, за да овлажнява кожата си. Джек намираше това за леко перверзно. Пръстите му рисуваха кръгчета по изопнатата гладка повърхност.

— Ти си отживелица. Нещо останало от филмите от тридесетте години. — Сега тя започна да се гърчи. — Спри това.

— Еръл Флин[1] никога не е правил това във филмите — отбеляза Джек, без да спира.

— Тогава са имали цензори.

— Само са разваляли нещата. Някои хора просто не могат да бъдат интересни. — Ръцете му разшириха кръга. Следващата цел беше основата на врата й. Трябваше да протегне ръце надалеч, но си струваше усилието. Сега тя се тресеше.

— Сега аз, с другата ръка…

— Ммммм.

— Така си и мислех.

— Охо, той отново се събуди.

Джек го усети почти веднага. Той — тя — то се въртеше. Джек се чудеше как може едно бебе да прави това, без да има нищо за опора, по беше очевидно. Ръцете му усещаха движещата се буца. Буцата беше главата на детето му или другият му край. Движеше се. Живо. В очакване да се роди. Погледна към жена си, която му се усмихваше, защото знаеше какво изпитва.

— Ти си красива и аз много те обичам. Може и да не ти харесва. — Изненада се, като видя сълзи в очите й. Още повече се изненада от думите й:

— И аз те обичам, Джек — искаш ли пак?

— Може би в края на краищата това не беше последният път?

[1] Еръл Флин (1909–1959) — австралийски актьор, известен с ролите си в приключенски филми. — Б.пр. ↑

23.

ДВИЖЕНИЕ

— Получихме ги снощи. — Райън виждаше, че приоритетите в ЦРУ са се променили. Човекът, с когото разглеждаха снимките, имаше сивееща коса, носеше очила без рамки и папийонка. Може би едни ръкавели биха изглеждали на място. Марти стоеше в ъгъла и мълчеше. — Предполагаме, че това е един от тези лагери, така ли?

— Да. Другите са идентифицирани — кимна Райън, а след неговия отговор се чу изсумтяване.

— Така казваш ти, синко.

— Добре. Тези два са активни — този от миналата седмица, а другият от два дни.

— Ами лагер 20, лагера на „Пряко действие“? — попита Кантор.

— Закрит е, след като френските любовници отидоха в него. Видях записа. — Мъжът се усмихна с възхищение. — Както и да е, тук.

Това беше една от редките снимки, направени на дневна светлина и дори бе цветна. На стрелбището до лагера имаше шест души, застанали в редица. Ъгълът на снимане им пречеше да видят дали хората държат оръжие или не.

— Обучение по боравене с оръжие? — предпазливо попита Райън.

— Или това, или пикаят по ред на номерата. — Това беше смешно.

— Чакайте малко. Казахте, че тези снимки са дошли снощи.

— Погледни ъгъла на слънцето — подигравателно каза мъжът.

— О! Рано сутринта.

— Около полунощ наше време. Много добре — отбеляза мъжът. „Аматьори — помисли си той. — Всички смятат, че могат да разчитат снимки от разузнавателни спътници!“ — Не се виждат оръжията, но вижте тези точици светлина ето тук. Това може да бъде слънчева светлина, отразена от изхвърчащи гилзи. Добре. Имаме шест души. Вероятно са от Северна Европа, защото кожата им е толкова светла — вижте този тук със слънчевия загар, ръката му изглежда малко розова, нали? Изглежда, всички са мъже, ако се съди по късите коси и дрехите. Окей, сега въпросът е кои, по дяволите, са те?

— Не са „Пряко действие“ — отговори Марти.

— Откъде знаеш това? — попита Райън.

— Онези, дето бяха заловени, вече не са между нас. Бяха съдени от военен съд и екзекутирани преди две седмици.

— Господи! — Райън се обърна. — Не исках да зная това, Марти.

— Които са пожелали, са имали свещеник. Смятам, че това е правилно от страна на колегите ни. — Спря за миг, а след това продължи: — Оказва се, че френските закони допускат такъв вид съдебно дело при специални обстоятелства. Така че каквото и да сме си мислили през цялото време, всичко е било проведено според уставите. По-добре ли се чувстваш сега?

— Донякъде — призна след кратък размисъл Райън. Може за терористите да не е било много по-различно, но поне е спазен законът, а това беше едно от нещата, които означаваше понятието цивилизация.

— Добре. Двама от тях са пели като канарчета. DGSE са успели да заловят още двама извън Париж — това още не се е появило във вестниците — плюс пълна плевня с оръжие и експлозиви. Може и да не са обезвредени, но са наранени.

— Добре — призна мъжът с папийонката. — А това е човекът, който се е досетил за това?

— И всичко само защото обича да гледа цици от три хиляди мили разстояние — отговори Кантор.

— Защо досега никой не го е забелязал? — Райън би предпочел някой друг да е направил всичко това.

— Защото нямам достатъчно хора в отдела си. Току-що ми дадоха пълномощия за назначаване на още десет. Вече съм ги избрал. Това са хора, които излизат от военновъздушните сили. Професионалисти.

— Добре. Ами какво става с другия лагер?

— Ето. — Появи се нова снимка. — Почти същото. Виждат се двама души…

— Това е момиче — веднага каза Райън.

— Изглежда, има коса до раменете — съгласи се експертът по снимките. — Не означава непременно, че е момиче.

Джек помисли за това, като разглеждаше стойката на фигурата.

— Ако приемем, че е момиче, какво ни казва то?

— Ти ми кажи.

— Нямаме данни, че в АОЪ има жени, но знаем, че в ИРА има. Това е лагерът — помниш ли джипа, който се движеше от единия лагер и по-късно беше забелязан паркиран в този? — Райън замълча, преди да продължи. „О, майната му…“ Хвана снимката с шестимата души на стрелбището. — Това е лагерът.

— И на какво, по дяволите, се базираш? — попита експертът по разузнавателните снимки.

— Наречи го силно подозрение — отговори Райън.

— Отлично. Следващия път, когато ходя на хиподрума, ще те взема със себе си, за да ми избираш конете. Слушай, проблемът е тези снимки е, че това, което се вижда на тях, е всичко, с което разполагаш. Ако гадаеш прекалено много, започваш да грешиш. Големи грешки. Това тук са шест души, застанали в редица, и вероятно стрелят с автомати. Това е всичко.

— Друго? — попита Кантор.

— Ще имаме нощно прелитане към 22:00 местно време — следобед по нашето. Ще ти изпратя снимките веднага, щом ги получим.

— Много добре. Благодаря — каза Кантор. Мъжът излезе от стаята, за да се върне към любимото си фотооборудване.

— Предполагам, че на такива им викате емпирици — отбеляза Райън след малко.

Кантор се засмя.

— Нещо такова. Работи при нас, откакто Ю-2 започна да прелита над Русия. Истински експерт е. Важното е, че не казва, че е сигурен в нещо, докато наистина не се убеди. Прав беше, че лесно можеш да видиш твърде много неща в тези снимки.

— Добре, но ти си съгласен с мен.

— Да. — Кантор седна на съседното бюро до Райън и разгледа снимката през лупа.

Шестимата, застанали в редица на стрелбището, не се виждаха съвсем ясно. Поради горещите въздушни вълни над пустинята, независимо от ранния час изображението на снимката не беше достатъчно ясно. Почти както да гледаш през трептящата мараня на равно шосе. Спътниковата камера имаше много висока скорост на затвора на обектива — всъщност фотоприемниците бяха електронни — и това не допускаше много изкривявания, но все пак имаха лошо фокусирано изображение, направено от висок ъгъл, на което се виждаха човешки форми. Можеше да се различи, че са облечени в светлокафяви ризи с къси ръкави и панталони, а и цветът на косата им се виждаше съвсем определено. На китката на един от тях блестеше нещо — часовник или гривна. Лицето на единия мъж беше по-тъмно от нормалното — непокритата до лакътя ръка бе доста бледа — и това вероятно означаваше, че има къса брада. „Милър сега има брада“ — припомни си Райън.

— По дяволите, ех, ако тази снимка беше малко по-добра…

— Да — съгласи се Марти. — Но това, което виждаш, е резултатът от тридесетгодишна работа и бог знае колко пари. В районите с по-студен климат излизат по-ясни, но не може да се разпознаят лицата.

— Това е лагерът, Марти. Това е. Трябва да имаме нещо, което го потвърждава, или поне нещо друго.

— Боя се, че не е възможно. Френските ни колеги са питали заловените от тях хора. Получили са отговор, че лагерите са напълно изолирани един от друг. Групите се срещат винаги на неутрална територия. Те дори не са знаели със сигурност, че там има лагер.

— Това говори много!

— Джипът ли имаш предвид? Може да е бил някой от армията. Може би човекът, който наблюдава охраната. Не трябва непременно този, който е откарал джипа от този лагер до лагера на ИРА, да бъде някой от играчите. Всъщност има много причини да вярваме, че той не е бил от тях. Разделянето е логична мярка за сигурност. Разумно е лагерите да бъдат изолирани. Тези хора знаят колко е важна секретността, а ако не са го знаели преди, то акцията на французите им го е напомнила по блестящ начин.

Райън не беше мислил за това. Нападението на лагера на „Пряко действие“ трябваше да има ефект и над останалите.

— Искаш да кажеш, че се простреляхме в крака ли?

— Не, изпратихме послание, което си струва да бъде изпратено. Доколкото можем да определим, никой не знае какво точно се е случило там. Имаме причина да вярваме, че съществуват подозрения за нападение от съперническа групировка — не всички тези групи се обичат. Така че ако не друго, то поне сме предизвикали известна подозрителност между самите групи, а и към домакините. Такова нещо може да доведе до изпускане на малко информация в наша полза, но ще трябва време, за да разберем какво става.

— Както и да е, сега, след като знаем, че може би този лагер е това, което ни трябва, какво ще правим?

— Работим по въпроса. Повече не мога да ти кажа.

— Добре. — Райън махна с ръка към бюрото си. — Искаш ли кафе, Марти?

Кантор погледна любопитно.

— Не, забранено ми е за известно време.

Кантор не каза, че се подготвя голяма акция. Нормално беше само няколко от участниците да знаят какво става. Една бойна група на самолетоносача „Саратога“ трябваше да отплава на запад от Средиземно море и след няколко дни да мине на север покрай залива Сидра. Както си беше в реда на нещата, те бяха следени от съветски кораб — рибарски траулер, ловящ електронна разузнавателна информация вместо скумрия, — който даваше информация на либийците. Когато в полунощ самолетоносачът се озове право на север от Триполи и започне провеждането на нощни полети, агент на французите ще прекрати електрозахранването на някои от радарните инсталации. Очакваше се това да развълнува някои хора, макар командирът на самолетоносача да нямаше никаква представа, че ще провежда нещо друго, освен рутинни нощни полети. Надяваха се, че същата група френски командоси, които бяха нападнали лагер 20, ще могат да се прокраднат и в лагер 18. Марти не биваше да казва нищо за това на Райън, но можеше да се съди за силата на нанесения удар над „Пряко действие“, след като французите желаеха да сътрудничат на американците по този начин. Макар това да не беше първият пример на международно сътрудничество, то беше една от първите три подобни акции, увенчали се с успех. ЦРУ бе помогнало да бъде отмъстено за убийството на приятел на френския президент. Независимо от различията между страните дълговете на честта все още се изплащаха докрай. Това допадаше на чувството за коректност на Кантор, но беше факт, известен само на двадесет души в ЦРУ. Акцията трябваше да се проведе след четири дни. Един старши офицер от Дирекция „Операции“ в момента работеше с френските десантници, които според доклада му имаха желанието да демонстрират уменията си още веднъж. Ако късметът не изневери, терористичната група, имала наглостта да извърши убийства в Съединените щати и Великобритания, щеше да бъде ударена от войски на друга страна. Ако успееше, това начинание щеше да бъде ценен принос в борбата срещу тероризма.

Денис Кули пишеше в счетоводната книга. Беше рано. Книжарницата все още не работеше с клиенти и по това време той оправяше сметките. Не беше никак трудно, защото продажбите не бяха толкова много. Той си тананикаше, без да осъзнава, че този навик дразни човека, който подслушваше от поставения зад една от лавиците микрофон. Внезапно тананикането спря и той вдигна глава. Какво ставаше…?

Дребният човечец почти подскочи в стола си, като надуши лютивия дим. Огледа стаята за няколко секунди и вдигна очи. Димът идваше от лампата на тавана. Изтича до стената и плесна с ръка ключа. Оттам избухна синя светкавица и силен електрически шок вцепени ръката му до лакътя. Изненадан погледна ръката си, започна да раздвижва пръстите си и да наблюдава дима, който, изглежда, се разсейваше. Изчака да види дали ще спре да излиза. Кули имаше пожарогасител в задната стаичка. Взе го и се върна, изтегли щифта и го насочи към ключа. Вече не излизаше никакъв дим. След това застана на стола си, за да погледне по-отблизо лампата, но димът вече почти се беше разсеял. Мирисът остана. Кули стоя на мърдащия стол повече от минута с разтреперани колене, държеше пожарогасителя и се опитваше да реши какво да прави. Дали да извика пожарната команда? Но нали няма огън? Всичките тези ценни книги… Обучен беше в много неща, но не и да гаси пожари. Дишаше тежко, почти изпаднал в паника, докато накрая реши, че няма за какво да се притеснява. Обърна се и видя, че трима души любопитно надничат през прозореца.

Свали пожарогасителя със засрамена усмивка и направи комичен жест към зяпачите. Лампата беше изключена. Ключът за лампата — също. Огънят, ако това можеше да се нарече огън, беше угаснал. Ще трябва да повика електротехника на сградата. Кули отвори вратата, за да обясни проблема на колегите си от съседните магазини. Един от тях му каза, че електроинсталациите тук са ужасно остарели. Кули никога не беше мислил за това. Електричеството си е електричество. Натискаш ключа, лампата светва и толкова. Раздразни се, че нещо, което беше смятал за толкова надеждно, не се оказа такова. След минута повика управителя на сградата, който обеща, че ще осигури електротехник след половин час.

Мъжът пристигна след четиридесет минути, като се извини, че е закъснял поради натовареното движение. Застана за миг, за да се възхити на лавиците с книги.

— Мирише, сякаш е горяла жица — отсъди след това той. — Късметлия сте, сър. Това често пъти води до пожар.

— Трудно ли ще бъде да се оправи?

— Предполагам, че ще се наложи да заменя инсталацията. Трябвало е да се направи преди години. Това старо помещение… е, службата за ремонт на електроинсталации е по-възрастна от мен, което значи, че е много стара — усмихна се той.

Кули го заведе до таблото е бушоните в задната стаичка и мъжът започна работа. Денис не желаеше да използва настолната си лампа и седна в полумрака, докато човекът работеше.

Електротехникът изключи външния главен прекъсвач и разгледа таблото с бушоните. На него все още стоеше оригиналният етикет за проведена инспекция и когато той почисти прахта, прочете датата: 1919 г. Мъжът удивен поклати глава. Почти седемдесет проклети години! Трябваше да размести някои неща, за да се добере до стената, и с изненада забеляза наскоро поставения гипс. Това място беше не по-лошо за започване от всяко друго. Не желаеше да разваля стената повече, отколкото трябва. Откърти гипса с длето и чук и видя жицата…

Стори му се, че тя не е която трябва. Имаше пластмасова изолация, а не онази гутаперча, използвана по времето на дядо му. Пък и не се намираше точно където трябва. Реши, че това е странно. Дръпна жицата и я измъкна леко.

— Мистър Кули? — извика той. Собственикът на книжарницата се появи след миг. — Знаете ли какво е това?

— По дяволите! — изруга детективът в стаята на горния етаж. — Мамицата му! — обърна се към колегата си шокиран. — Повикай подполковник Оуенс!

— Никога не съм виждал подобно нещо. — Откъсна единия край на жицата и я подаде. Електротехникът не разбираше защо Кули е така блед.

Кули също не разбираше, но знаеше какво е това. На края на кабела нямаше нищо, там просто спираше изолацията и не се виждаше медната сърцевина, която има всеки кабел за електроинсталация. В края на кабела се криеше чувствителен микрофон. Собственикът на книжарницата се успокои след миг, макар гласът му да стържеше.

— Нямам представа. Продължавайте.

— Да, сър. — Електротехникът започна отново да търси инсталацията.

Кули вече беше вдигнал телефона и набра един номер.

— Ало?

— Беатрис?

— Добро утро, мистър Денис. Как сте днес?

— Можеш ли да дойдеш в магазина днес предобед? Спешно е.

— Разбира се. — Тя живееше само на една пряка от станция „Холоуей роуд“ на метрото. Маршрутът „Пикадили лайн“ вървеше почти право към магазина. — Ще бъда там след петнадесет минути.

— Благодаря ти, Беатрис. Ти си съкровище — добави той, преди да затвори телефона, а мозъкът му вече работеше със свръхзвукова скорост. Нито в магазина, нито в дома му имаше нещо, което да го уличи в престъпление. Отново вдигна телефона, но се поколеба. Инструкциите за момент като този бяха да се обади на номер, който беше запомнил — но след като в книжарницата му имаше микрофон, то телефонът му… а и домашният му телефон… Кули сега се потеше, независимо от ниската температура. Наложи си да се отпусне. Никога не беше казвал нещо компрометиращо по телефона. Дали? Въпреки всичкия си опит и дисциплинираност Кули никога не се беше изправял лице в лице с опасност и започваше да изпада в паника. Необходима му беше максимална концентрация, за да може да обмисли действията си, като използва знанията и опита си от години. Кули си мислеше, че никога не се е отклонявал от тях. Нито веднъж. Сигурен беше в това. Когато спря да трепери, се чу звънецът.

Видя, че е Беатрис. Кули грабна палтото си.

— Ще се върнете ли по-късно?

— Не съм сигурен. Ще ти се обадя. — Излезе и остави жената да гледа озадачено след него.

Необходими бяха десет минути, за да бъде намерен Джеймс Оуенс, който беше заминал е колата си на юг от Лондон. Подполковникът даде незабавна заповед да бъде проследен Кули и арестуван, ако се окаже, че се опитва да напусне страната. Двама души вече наблюдаваха колата му и бяха готови да го проследят. Други двама бяха изпратени в книжарницата, но пристигнаха точно когато той излезе от нея и се намираха от другата страна на улицата. Един от тях изскочи от колата и го последва, като се надяваше, че той ще свие по улица „Бъркли“, за да отиде при пътническия си агент. Вместо това Кули се шмугна в станцията на метрото. Това изненада полицая и той влезе във входа откъм тази страна на улицата, по която вървеше. Поради тълпата пътници практически беше невъзможно за него да забележи дребния човек. След по-малко от минута офицерът беше сигурен, че жертвата му е хванала някой влак, до който той не е имал възможност да се добере. Кули се беше измъкнал.

Детективът изтича обратно до колата и се обади по радиотелефона, за да предупреди полицията в летището „Хийтроу“, където свършваше тази линия на метрото — когато не пътуваше с колата си, Кули летеше, — и да изпратят коли до всички станции по маршрута „Пикадили лайн“. Просто нямаше достатъчно време.

Кули слезе на следващата спирка, както го бяха обучавали, и взе такси до станцията „Ватерло“. Оттам се обади до телефона.

— Пет-пет-две-девет — отговори му един глас.

— О, извинете ме, опитвах се да набера шест-шест-три-нула. Извинете.

Човекът от другата страна на линията се поколеба за около две секунди.

— О, няма нищо — увери го гласът с тон, който показваше, че съвсем не е така.

Кули постави телефона обратно и отиде към влака. Полагаше всички възможни усилия да не се оглежда назад.

— Джефри Уоткинс на телефона — каза той, като вдигна слушалката.

— О, извинете, опитвах се да се свържа с мистър Тайтъс. Шест-две-девет-едно ли е?

„Всички контакти са прекратени до нови нареждания — му каза този номер. — Не е известно дали сте в опасност. Ще ви се обадим, ако е възможно.“

— Не, тук е шест-две-едно-девет. „Разбрано.“ Уоткинс постави слушалката на мястото й и погледна през прозореца. Имаше чувството, че в стомаха му има топка студено олово. Преглътна два пъти, а след това посегна към чая си. Беше му трудно да се концентрира върху бялата книга, която чете през остатъка от сутринта. Необходими му бяха две напитки и обяд, за да се успокои.

Към обяд Кули се намираше в Дувър, на борда на ферибот, извършващ курсове през Ламанша. Сега беше съвсем нащрек, седеше в един ъгъл и надничаше над вестника, за да види дали някой не го наблюдава. Почти се беше качил на кораба на въздушна възглавница до Кале, но в последния момент реши да се откаже. Имаше достатъчно пари за билет с ферибота по маршрута „Дувър-Дюнкерк“. Не че корабът на въздушна възглавница бе по-скъп, а не искаше да оставя следи от документи. Пък и часът беше само два и петнадесет. Отиде ли във Франция, може да се качи на влак, а след това да вземе и самолет. Почувства се сигурен за първи път от няколко часа насам, но лесно успя да потисне това чувство. Кули не беше изпитвал такъв страх досега. Това го озлобяваше. Тихата омраза, натрупана в него с течение на годините, сега го разяждаше като киселина. Те го бяха накарали да бяга. Бяха го шпионирали! След цялото обучение и предпазните мерки, които старателно спазваше, Кули никога не беше допускал възможността да го открият. Смяташе, че е достатъчно ловък, за да допусне такова нещо. Сега разбираше, че греши, и това го разяри. За първи път в живота си изпита желание да се удари. Загубил беше книжарницата си заедно с всичките книги, които обичаше, и това му беше отнето от проклетите англичани! Ловко сви вестника и го постави в скута си, когато фериботът влезе в Ламанша, спокоен и огрян от лятното слънце. Безизразното му лице беше обърнато към водата и гледаше със спокойния поглед на човек, замислен за градината си, а всъщност виждаше картини, пълни с кръв и смърт.

Никой не беше виждал Оуенс толкова разярен. Досега следенето на Кули беше толкова лесно, но това не можеше да служи като извинение на хората му. Безобидният малък педераст, както го беше нарекъл Ашли, се беше измъкнал така ловко от преследвачите си, както човек, обучаван в самия център в Москва. По всички международни летища във Великобритания стояха хора, стиснали снимката на Кули в ръка, а ако използваше кредитната си карта, за да купи нещо, компютрите веднага щяха да уведомят Скотланд Ярд. Обаче Оуенс имаше гадното чувство, че човекът вече е извън страната. Командирът на отдел Ц-13 освободи хората си.

Ашли също присъстваше в стаята и хората му бяха също така изненадани. Той и Оуенс си размениха погледи, пълни с гняв и отчаяние.

Един детектив беше донесъл лентата със записа на телефонно обаждане до Джефри Уоткинс, направен по-малко от час от изчезването на Кули. Ашли пусна записа. Продължителността му беше двадесет секунди. Не беше гласът на Кули. Ако беше той, щяха да арестуват Уоткинс на място. Въпреки всичките си усилия все още нямаха никакво доказателство срещу Джефри Уоткинс.

— В сградата има човек с това име. Гласът даже съобщи верния му номер. Може да е било просто грешно обаждане.

— Не, разбира се, че не е било.

— Така става, нали знаеш. Подготвяш предварително съобщение, така че да звучи напълно безобидно. Който и да е обучавал тези хора, е знаел какво прави. Какво става с книжарницата?

— Момичето Беатрис не знае абсолютно нищо. В момента наши хора претърсват магазина, но не са намерили нищо, освен проклетите стари книги. В апартамента му също. — Оуенс се изправи и продължи да говори с глас, изпълнен с перверзно учудване: — Електротехник… съсипва работа от месеци насам, защото дръпва не тази жица, която трябва.

— Ще се появи. Не може да е имал много пари в себе си. Трябва да използва кредитната си карта.

— Вече е извън страната. Не казвай, че не е. Ако има достатъчно мозък за нещата, които знаем, че е извършил…

— Да — каза Ашли. — Човек не може само да печели, Джеймс.

— Колко ми е приятно да чуя това! — сопна се в отговор Оуенс. — Ония копелета през цялото време се досещаха за всяка наша стъпка. Министърът ще ме пита как стана така, че не можахме да размърдаме задниците си навреме, а аз нямам отговор на този въпрос.

— И каква е следващата ни стъпка?

— Поне знаем как изглежда. Ние… ние споделяме каквото знаем с американците, всичко. Довечера имам определена среща с Мъри. Намекна ми, че имат нещо, за което не може да говори. Несъмнено става дума за някаква операция на ЦРУ.

— Дадено. Тук ли ще се срещате или там?

— Там. — Оуенс замълча. — От това място почва да ми писва.

— Подполковник — каза Ашли, — трябва да измервате успехите си на фона на неуспехите. Вие сте най-добрият в тази канцелария от години.

Оуенс само изръмжа нещо след тази забележка. Знаеше, че това е вярно. Под негово ръководство отдел Ц-13 беше постигнал големи успехи в борбата с ИРА. Но в неговата работа, както и в много други висшестоящите питаха: „Какво постигна днес?“ Вчерашният ден беше история.

— Подозираният контакт на Уоткинс е изчезнал — обяви той три часа по-късно.

— Какво стана? — Докато слушаше обяснението му, Мъри притвори очи и тъжно поклати глава. — И ние имахме същия случай — каза той, след като Оуенс свърши. — Един офицер, който е изменил на ЦРУ. Наблюдавахме жилището му и оставихме нещата да се развиват сами. И изведнъж — хоп! Прецака наблюдаващия го екип. Появи се в Москва след седмица. Случва се, Джими.

— Не на мен — почти изръмжа Оуенс. — Искам да кажа, не досега.

— Как изглежда?

Оуенс плъзна колекция снимки на бюрото. Мъри ги разлисти.

— Дребно копеле, прилича на мишка, нали? Почти плешив. — Агентът на ФБР обмисли това за момент, а след това вдигна телефона и набра един номер. — Фред? Дан се обажда. Искаш ли да слезеш за малко в канцеларията ми?

Човекът пристигна след минута. Мъри не го представи като служител на ЦРУ, а и Оуенс не попита. Не беше необходимо. Беше предоставил по две копия на всяка снимка.

Фред, един от хората, „работещи по-навътре в коридора“, взе снимките и ги разгледа.

— Кой е този?

Оуенс обясни накратко и завърши с думите:

— Вероятно сега е извън страната.

— Е, ако се появи в някоя от мрежите ни, ще ви се обадим — обеща Фред и излезе.

— Знаеш ли какво са замислили? — попита Мъри Оуенс.

— Не. Обаче нещо става. ФБР и ЦРУ са създали смесена тактическа група, но те работят по неща от друга категория и все още не е необходимо да зная всичко.

— Вашите хора имаха ли пръст в нападението над „Пряко действие“?

— Не зная за какво говориш — отговори с набожен глас Мъри. „Откъде, по дяволите, научи това, Джими?“

— Така си и мислех — отговори Оуенс. „Проклети мерки за сигурност!“ — Дан, тук става въпрос за личната безопасност на…

Мъри вдигна ръце като човек, притиснат до стената.

— Зная, зная. И ти имаш право. Трябва да уведомим хората ви за това. Лично ще се обадя на директора.

Телефонът иззвъня. Беше за Оуенс.

— Да? — Командирът на Ц-13 слуша в продължение на минута, преди да затвори телефона. — Благодаря. Дан — въздъхна той, — сега оня определено е в континентална Европа. Използвал е кредитна карта, за да си купи билет за влак от Дюнкерк до Париж преди три часа.

— Накарахте ли французите да го приберат?

— Твърде късно е. Влакът е пристигнал преди двадесет минути. Сега е напълно изчезнал. Освен това нямаме за какво да го арестуваме, нали?

— И Уоткинс е бил предупреден.

— Освен ако това не е бил наистина грешен номер, в което се съмнявам, но опитай се да го докажеш в съд!

— Да. — Съдиите не признаваха никакви инстинкти, освен своите.

— И не ми разправяй, че с тях не се излиза наглава! Плащат ми да правя точно това. — Оуенс погледна килима, а след това отново вдигна поглед. — Извини ме за това.

— А, нищо — махна с ръка Мъри. — И преди си имал лоши дни. Аз също. То е част от работата, която вършим. В подобни моменти двамата имаме нужда от бира. Хайде да слезем долу да те почерпя един хамбургер.

— Кога ще се обадиш на директора си?

— Сега там е обяд. Винаги има заседания около обяд. Ще изчакаме няколко часа.

Този ден Райън обядва с Кантор в кафенето на ЦРУ. Обстановката беше като във всяко друго правителствено здание в страната. Храната също не беше нещо особено. Райън реши да опита лазанята, но Марти си взе както обикновено плодова салата и торта. Според Джек това беше доста странна диета, защото видя как лапна една таблетка. Преглътна я с мляко.

— Язва ли, Марти?

— Какво те кара да казваш това?

— Не забравяй, че съм женен за доктор. Ти току-що взе таблетка „Тагамет“. Тя е за язва.

— Това място влияе след известно време — обясни Кантор. — Стомахът започна да ми прави номера миналата година и не се е оправил оттогава. В семейството ми всеки заболява от язва рано или късно. Предполагам, че става въпрос за лоши гени. Лекарството помага, но докторът казва, че се нуждая от по-безобидно обкръжение. — Това беше придружено от изсумтяване.

— Ти наистина работиш прекалено дълго — отбеляза Райън.

— Както и да е. Предложиха на жена ми преподавателско място в университета в Тексас — тя е математик. А за да направят нещата още по-приятни, ме канят в катедрата за политически науки. И заплатата е по-добра. Тук съм от дванадесет години — тихо каза той. — Дълго време.

— В такъв случай защо се чувстваш зле? Преподаването е велика работа. Обожавам го, а и ти ще бъдеш добър преподавател. Ще можеш да гледаш и силен отбор по футбол.

— Да. Е, жена ми вече е там, а аз ще замина след няколко седмици. Това място ще ми липсва.

— Ще ти мине. Представи си какво е да влизаш в някоя сграда без разрешение от компютър. И аз се махнах от първата си работа.

— Но тази е важна. — Кантор допи млякото си и погледна през масата. — Какво ще правиш?

— Питай ме, като се роди бебето. — Райън не желаеше да разисква този въпрос.

— ЦРУ има нужда от хора като теб, Джек. Ти усещаш нещата. Не мислиш и не действаш като бюрократ. Казваш каквото мислиш. Никой в тази сграда не го прави и затова адмиралът те харесва.

— Но аз не съм разговарял с него от…

— Той знае какво правиш — усмихна се Кантор.

— О — разбра Райън, — значи такава е работата.

— Точно така. Старецът наистина те иска, Джек. Ти все още не знаеш колко важна е онази снимка, на която се препъна, нали?

— Аз само ти я показах, Марти — възпротиви се Райън. — Ти си човекът, който направи връзката.

— Ти направи точно каквото трябваше, точно каквото трябва да прави един аналитик. В това нещо използва повече мозък, отколкото можеш да си представиш. Имаш дарба за този вид работа. Ако не можеш да го проумееш, то аз мога.

Кантор погледна към лазанята и изохка. Как е възможно някой да яде тази мазна отрова?

— След две години, считано от днес, ще бъдеш готов за моята работа.

— Нека минаваме мостовете един по един, Марти. — Прекратиха разговора.

Един час по-късно Райън седеше в канцеларията си. Кантор влезе.

— Още ли разговори за повишаване на самочувствието? — усмихна се Джек. „Време е за представителите на пресата…“

— Получихме снимката на един заподозрян член на АОЪ, направена само преди седмица. Дойде от Лондон преди два часа.

— Денис Кули. — Райън разгледа снимката и се засмя. — Изглежда като истински идиот. Какво става?

Кантор обясни.

— Англичаните не са имали късмет, но може би ние ще имаме. Погледни отново снимката и ми кажи нещо важно.

— Искаш да кажеш… той е загубил повечето от косата си. О! Можем да го разпознаем, ако се появи в някой от лагерите.

— Правилно. А шефът току-що издаде разрешение да видиш нещо. За лагер 18 е подготвена акция.

— Каква?

— Като онази, която наблюдава преди. Това още ли те притеснява?

— Не, не съвсем. — „Тревожи ме това, че не се тревожа — помисли си Райън. — Може би трябва да ме притеснява…“ — Не и когато става дума за тези типове. Кога?

— Не мога да ти кажа това, но е скоро.

— Тогава защо ми каза… хубав номер, Марти. Но не е много тънък. Толкова силно ли адмиралът иска да остана?

— Сам си прави изводи.

Един час по-късно експертът по снимките отново беше при тях. Друг спътник беше прелетял над лагера в 22:08 часа местно време. Инфрачервеното изображение показваше осем души, застанали на стрелбището. Ярки огнени пламъци отбелязваха две от фигурите. Стреляха нощем и сега бяха осем души.

— Какво стана? — попита О’Донъл. Той посрещна Кули на летището. Бяха разбрали, че Кули е избягал, по причината за бягството му трябваше да чака досега.

— В книжарницата ми имаше микрофон.

— Сигурен ли си? — попита О’Донъл.

Кули му я подаде. Жицата беше в джоба му в продължение на тридесет часа. О’Донъл спря тойотата, за да я разгледа.

— „Маркони“ правят тези за разузнаването. Много чувствителни са. Колко ли време е бил там?

Кули не можеше да си спомни да е позволил на някого да отиде сам в задната стаичка.

— Нямам представа.

О’Донъл включи на скорост и се отправи към пустинята. Мисли над този въпрос в продължение на минута. Нещо се беше объркало, но какво?

— Някога изпитвал ли си чувството, че те преследват?

— Никога.

— Добре ли провери всичко, Денис?

Кули се поколеба, преди да отговори, и О’Донъл реши, че това е отговорът му.

— Денис, някога нарушавал ли си принципите на нашата работа. Когато и да е?

— Не, Кевин, разбира се, че не. Не е възможно да… за бога, Кевин, минаха седмици, откакто бях във връзка с Уоткинс.

— От последното ти пътуване до Корк. — О’Донъл присви очи на яркото слънце.

— Да, точно така. Тогава ти изпрати свой човек да ме наблюдава. Следял ли ме е някой?

— Ако е имало, то той трябва да е бил страшно умен, пък и не би могъл да се приближи твърде много…

Естествено, О’Донъл обмисляше и друга възможност — Кули може да е станал предател. „Но ако е станал, той няма да дойде тук, нали? — мислеше шефът на АОЪ. — Той ме познава. Знае къде живея, познава Маккени, познава Шон Милър, знае за риболовния флот в Дъндалк.“ О’Донъл осъзна, че Кули знаеше твърде много. Не, ако той е станал предател, сега нямаше да бъде тук. Кули се потеше независимо от климатичната инсталация в колата. Денис нямаше нерви да рискува живота си по този начин. Виждаше се.

— Е, Денис, какво да правим с теб?

Сърцето на Кули моментално промени ритъма си, но той каза уверено:

— Искам да участвам в следващата акция.

— Моля? — Изненадан, О’Донъл извърна глава.

— Шибаните англичани… Кевин, те подгониха мен!

— Това е нещо като професионален риск, нали знаеш?

— Сериозно говоря — настоя Кули.

„Няма да ни навреди да имаме още един човек.“

— Във форма ли си за това?

— Ще бъда.

Шефът взе решение.

— В такъв случай можеш да започнеш още този следобед.

— И каква е акцията?

О’Донъл обясни.

— Изглежда, предчувствието ви е било правилно, доктор Райън — каза на следващия ден следобед мъжът с очилата без рамки. — Може би наистина ще ви взема на хиподрума.

Той стоеше до една от колибите — дундест дребен мъж с плешиво теме, което светеше от слънцето. Лагер 18 беше техният.

— Отлично — отбеляза Кантор. — Този път английските ни приятели наистина печелят точки. Благодаря ти — каза той на фотографа експерт.

— Кога ще се проведе акцията? — попита Райън, след като той излезе.

— Рано сутринта вдругиден. Мисля, че е към осем часа наше време.

— Може ли да наблюдавам в реално време?

— Може би.

— Това е трудна за опазване тайна — каза той.

— Повечето са такива — съгласи се Кантор. — Но…

— Да, зная. — Джек облече палтото си и заключи папките. — Кажи на адмирала, че съм му длъжник.

По пътя към дома си Райън мислеше за това, което може би ще се случи. Осъзна, че нетърпението му не се различаваше много от… коледното? Не, не можеше да мисли по този начин за тази работа. Чудеше се как се е чувствал баща му преди провеждането на големи арести след продължителни разследвания. Никога не го беше питал за това. Направи следващото най-уместно нещо. Забрави за това, както трябваше да забрави всичко, което виждаше в Ленгли.

Когато стигна до дома си, зад почти готовия плувен басейн беше паркирана непозната кола. Разгледа я по-отблизо и видя, че имаше дипломатически регистрационен номер. Влезе в стаята и завари трима души да разговарят с жена му. Позна единия, но не можа да си спомни името му.

— Здравейте, доктор Райън, аз съм Джефри Бенет от посолството на Великобритания. Срещали сме се и преди в…

— Да, сега си спомням. С какво можем да ви бъдем полезни?

— Техни кралски височества ще посетят Съединените щати след няколко седмици. Разбрах, че сте им предложили да ви посетят, когато дойдат, и искам да проверя дали поканата остава.

— Майтап ли си правите?

— Не си правят майтап, Джек. И аз вече казах „да“ — осведоми го жена му. Дори Ърни махаше опашка в очакване.

— Разбира се. Моля ви да им предадете, че за нас ще бъде чест да ги посрещнем тук. Ще останат ли през нощта?

— Вероятно не. Надяваха се, че ще могат да дойдат вечер.

— За вечеря? Чудесно. Кой ден?

— Петък, 30 юли.

— Добре.

— Отлично. Надявам се, че няма да имате против нашите хора — освен хората от вашите служби за сигурност — да прегледат района през следващата седмица.

— И трябва ли да отсъствам от работа за това?

— Аз мога да го направя, Джек. Нали знаеш, че не ходя на работа?

— О, разбира се — каза Бенет. — Кога очаквате бебето?

— През първата седмица на август. Това може да бъде проблем — със закъснение разбра Кати.

— Можете да бъдете напълно сигурни, че ако се случи нещо неочаквано, техни кралски височества ще разберат. Още нещо. Това е частно посещение, а не е обществена проява по време на пребиваването им. Ще ви помолим да го пазите в пълна тайна.

— Да, разбирам — каза Райън.

— Ако останат тук за вечеря, има ли нещо, което не трябва да сервираме? — попита Кати.

— Какво искате да кажете? — реагира Бенет.

— Ами някои хора са алергични към риба например.

— О, разбирам. Не. Не зная нищо такова.

— Добре. Основна вечеря в стил „семейство Райън“ — каза Джек. — Аз… хммм.

— Какво има? — попита Бенет.

— Имаме гости същата вечер.

— О! — кимна Кати. — Роби и Сиси.

— Не можете ли да я отложите?

— Ще бъде прощална вечер. Роби е пилот на изтребител от военноморските сили. И двамата преподаваме в академията, а сега се връща във флотата. Ще имат ли нещо против?

— Доктор Райън, негово височество…

— Негово височество е добър човек. Роби също. Той беше там същата вечер, когато се запознахме с вас. Не мога да отложа вечерята, мистър Бенет. Той ми е приятел. Мисля, че негово височество ще го хареса. Той е карал самолети, нали?

— Е, да, но…

— Помните ли онази нощ, когато се запознахме? Без Роби може би нямаше да успея да преживея всичко. Вижте, този човек е майор във Военноморската флота на САЩ и по една случайност кара изтребител за четиридесет милиона долара. Той вероятно не представлява опасност за сигурността. Жена му свири дяволски добре на пиано. — Райън разбра, че все още не е успял да ги убеди. — Мистър Бенет, проверете Роби чрез вашия аташе и попитайте негово височество дали може да присъства.

— И ако той не желае?

— Няма. Аз го познавам. Мисля, че той е по-добър, отколкото вие го изкарвате — отбеляза Джек. „Няма да има против, тъпако. Ония миризливци от охраната ще припаднат.“

— Е. — Тази забележка го изненада. — Не мога да ви виня за чувството ви за лоялност, докторе. Ще предам това в канцеларията на негово височество. Но съм задължен да настоя да не казвате нищо на майор Джексън.

— Имате думата ми. — Джек за малко не се засмя. Нямаше търпение да види израза на лицето на Роби. Най-после щяха да бъдат квит след онази среща по кендо.

— Контракцията расте до максимум — каза Джек. Практикуваха упражнения по дишане за подготовка за раждането. Жена му започна да диша усилено. Джек знаеше, че това е сериозно нещо. То само изглеждаше смешно. Провери цифрите на дигиталния си часовник. — Контракцията спира. Дълбоко, пречистващо вдишване. Предлагам стек на грила, печени картофи и пресни царевици с хубава салата.

— Прекалено обикновено е — възпротиви се Кати.

— Тук навсякъде, където отидат, ще ги обсипват с ония префърцунени френски боклуци. Някой трябва да им предложи едно хубаво американско ястие. Знаеш, че мога да готвя страхотен стек на грила, а твоята салата със спанак е известна от нас до другата страна на улицата.

— Добре — засмя се Кати, макар че й ставаше все по-трудно да го прави. — И без това, ако стоя над печка повече от няколко минути, ми прилошава.

— Изглежда, не е лесно да бъдеш бременна.

— Трябва да го опиташ — предложи тя.

Съпругът й продължи:

— Разбира се, това е единственото трудно нещо, което жените трябва да правят.

— Какво? — Очите на Кати за малко не изскочиха от орбитите си.

— Погледни историята? Кой трябва да излезе и да убие бивола? Мъжът. Кой трябва да занесе бивола вкъщи? Мъжът. Кой трябва да прогони мечката? Мъжът. Ние вършим всичките трудни неща. Аз трябва да изхвърлям боклука всяка нощ! Но да си ме чула да се оплаквам? — Чу смеха й. Правилно беше разбрал настроението й. Тя не се нуждаеше от съчувствие. Беше прекалено горда, за да допусне такова нещо.

— Бих те фраснала по главата, но не си струва да чупя хубавата палка за голф в нещо толкова евтино.

— Освен това аз бях тук миналия път и не ми изглеждаше толкова трудно.

— Ако можех да се движа, Джек, щях да те убия за тези думи.

Той се премести до жена си.

— Не, не мисля така. Искам да си представиш една картина.

— Каква?

— Лицето на Роби, когато дойде тук за вечеря. Ще преместя малко часовника.

— Предполагам, че Сиси ще се овладее по-бързо от него.

— С колко минути да го преместя?

— Двадесет.

— Дадено. — Погледна часовника си. — Контракцията започва. Дълбоко вдишване.

Една минута по-късно Джек е удивление откри, че диша по същия начин като жена си. Това накара и двамата да се засмеят.

24.

ПРОПУСНАТИ И НАПРАВЕНИ ВРЪЗКИ

В деня на нападението на лагер 18 нямаше нови снимки. По времето, когато спътникът е прелитал над тази област, бушувала пясъчна буря и камерите не са успели да проникнат през нея, но един геосинхронен спътник за следене на атмосферните условия беше показал, че бурята се е изместила от района. Подсетиха Райън, че днес е денят, в който ще се проведе нападението, и той прекара следобеда си в напрегнато очакване. Внимателният анализ на снимките показваше, че в лагера има от дванадесет до осемнадесет души, без да се брои охраната. Ако по-високият брой беше правилен и официалната оценка на АОЪ също, то тук бяха повече от половината от членовете на АОЪ. Райън малко се тревожеше от това. Ако французите изпратят само осем десантчици… Но той си спомни собствения си опит от морската пехота. Те ще нанесат удар по целта в три часа сутринта. Изненадата щеше да бъде на тяхна страна. Щурмовият отряд щеше да бъде със заредени оръжия, насочени към спящи хора. За една елитна група командоси изненадата е като канзаски ураган, на който нищо не може да устои.

„Сега те са в хеликоптерите си — помисли си Райън. Припомни си пребиваването си в крехкия и тромав летателен апарат. — Ето, седиш там с всичкото оборудване, почистени приспособления, оръжието в готовност, и въпреки всичко си така уязвим, като бебе в утроба.“ Зачуди се какви са тези мъже и осъзна, че няма да бъдат по-различни от морските пехотинци, с които беше служил: всички са доброволци, дори в двойна степен, защото трябва доброволно да скачат с парашути. И още — избрали са да станат част от антитерористична група. Отчасти това може би се дължи на малко по-доброто заплащане и може би на гордостта да бъдеш член на малка, много специализирана група — като разузнавателните отреди на морската пехота, — но най-вече те правеха това, защото знаеха, че тази мисия си струва да бъде изпълнена. Всички професионални воини презираха терористите и всеки от тях би мечтал да ги победи в една равностойна битка — идеята за полето на честта не умираше сред истинските професионалисти. Това беше мястото, където решенията се вземаха въз основа на смелостта и уменията, въз основа на самата мъжественост и тази концепция превръщаше професионалния войник в романтик, в личност, водеща се от правила.

Те ще бъдат нервни в хеликоптера. Някои ще се безпокоят и ще се срамуват от това. Други ще подострят ножовете си през цялото време. Някои ще се шегуват тихо. Офицерите и сержантите им ще седят тихо и ще дават пример, като преразглеждат плановете. Всички ще се оглеждат в хеликоптера и ще мразят това, че са хванати в него като в капан. За миг Джек беше там, с тях.

— Късмет, момчета — прошепна на стената той. — Bonne chance.[1]

Часовете се точеха бавно. На Райън му се струваше, че цифрите на електронния му часовник нямат никакво желание да се сменят, и не можеше да се съсредоточи върху работата си. Отново разглеждаше снимките от лагера, броеше човешките фигури, изучаваше земята, за да опита да разбере какъв ще бъде окончателният подход. Чудеше се дали заповедите им са да заловят терористите живи. Не можеше да вземе решение по този въпрос. От гледна точка на закона му се струваше, че това няма значение. Ако тероризмът е съвременната проява на пиратството — аналогията изглеждаше достатъчно подходяща, — то АОЪ можеше да бъде нападната от въоръжените сили на всяка страна. От друга страна, ако бъдат заловени живи, те могат да бъдат изправени на съд и изложени на показ. Психологическият ефект над другите такива групи може да бъде реален. Ако не ги стреснат, то поне щяха да привлекат вниманието им. Ще бъдат изплашени, като узнаят, че не са в безопасност и в своите най-отдалечени и най-сигурни светилища. Някои от членовете на тези групи може да се оттеглят, а някои може и да проговорят. Не беше необходима много разузнавателна информация, за да им се нанесе удар. Райън беше видял това достатъчно ясно. Трябваше само да се знае къде са. Нищо друго. Знаейки това, човек може да доведе армията на една съвременна нация и въпреки арогантността и бруталността си терористите не биха могли да устоят.

Марти влезе в канцеларията му.

— Готов ли си да идем оттатък?

— По дяволите, да!

— Вечеря ли?

— Не. Може би по-късно.

— Добре.

Отидоха заедно до пристройката. Сега коридорите бяха почти празни. В по-голямата си част ЦРУ работеше както всяко друго учреждение. Към пет часа повечето от служителите си тръгваха за дома — към вечерята и вечерната телевизия.

— Окей, Джек. Това е в реално време. Запомни, че не можеш да обсъждаш с никого каквото и да било. — Джек помисли, че Кантор изглежда доста уморен.

— Марти, ако тази акция излезе успешна, ще кажа на жена си, че АОЪ вече не действат. Тя има правото да знае поне толкова.

— Разбирам. Достатъчно е само да не знае как стават тези работи.

— Едва ли ще й бъде интересно — увери го Джек, като влязоха в стаята с телевизионния монитор. Жан Клод беше пак тук.

— Добър вечер, мистър Кантор, професор Райън — поздрави ги офицерът от DGSE.

— Как върви акцията?

— Намират се в радиомълчание — отговори полковникът.

— Не разбирам как могат да го направят по един и същи начин два пъти — продължи Райън.

— Има риск. Използвана беше малко дезинформация — тайнствено каза Жан Клод. — Освен това вашият самолетоносач е привлякъл цялото им внимание.

— „Саратога“ в момента изпълняват задача от тип „алфа“ — обясни Марти. — Излетели са две изтребителни и три щурмови ескадрили самолети за радиосмущения. Точно сега патрулират по онази „Линия на смъртта“. Според нашите хора от електронното разузнаване либийците леко откачат в момента.

— Спътникът ще се появи над хоризонта след двадесет и четири минути — докладва старши техникът. — Местните атмосферни условия изглеждат добри. Трябва да получим ясни снимки.

Райън искаше да запали цигара. Така чакането ставаше по-леко, но всеки път, когато Кати го надушеше, му излизаше през носа. В този момент нападателният отряд трябва да изминава пълзешком последните хиляда метра. Самият Райън беше правил такова учение. Щяха да свършат всичко с разкървавени длани и колене, с пясък, втрит в раните. Това беше невероятно изморително нещо, а и присъствието на въоръжени войници на мястото на крайната цел го правеше още по-трудно. Трябваше човек да се движи, когато те гледат на другата страна, и да бъде тих. Те ще носят минимум оборудване, личните си оръжия, може би една-две гранати, няколко радиоапарата, и ще се прокрадват през пясъка като тигри, дебнещи и целите в слух.

Всички вече гледаха в празния телевизионен екран, омагьосани от породените във въображението им картини на това, което ставаше в момента.

— Окей — обади се техникът. — Камерите застават на линия, управлението по височина и следенето на автоматичен режим, програмната телеметрия приета. Поглед над целта след деветдесет секунди.

Телевизионният екран светна. Показа се тестовата картина. Райън не беше виждал такава от години.

— Получаваме сигнал.

След това се появи картината. За съжаление тя отново беше инфрачервена. Райън очакваше друго. Поради ниския ъгъл се виждаше много малка част от лагера. Не забелязваха абсолютно никакво движение. Техникът се намръщи и увеличи полето на наблюдение. Нищо не се виждаше, дори и хеликоптерите.

Ъгълът на снимане се променяше бавно и не беше за вярване, че разузнавателният спътник се движи с над двадесет и осем хиляди километра в час. Най-после отново видяха бараките. Райън примигна. Само една от тях — на охраната — имаше включено отопление. Какво значи това? „Отишли са си… няма никой у дома… а и нападателния отряд го няма.“

Райън каза това, което другите се страхуваха да изрекат:

— Нещо се е объркало.

— Кога могат да ни кажат какво се е случило? — попита Кантор.

— Не могат да нарушават радиомълчанието в продължение на няколко часа.

Последваха още два часа. Прекараха ги в канцеларията на Марти. Изпратиха им храна. Жан Клод не казваше нищо, но личеше, че е разочарован от порцията си. Кантор дори не се докосна до яденето си. Иззвъня телефонът. Французинът го вдигна и разговаря на родния си език в продължение на четири-пет минути. Жан Клод остави слушалката и се обърна.

— На стотина километра от лагера нападателният отряд се е натъкнал на част от редовната армия. Вероятно е била механизирана военна част, излязла на учение. Било е неочаквано. Тъй като са летели ниско, са ги забелязали внезапно. Онези открили огън по хеликоптерите. Ефектът на изненадата бил загубен и трябвало да се обърнат. — Нямаше нужда Жан Клод да обяснява, че в най-добрия случай успяваха малко повече от петдесет процента от такива акции.

— Опасявах се от това. — Джек гледаше към пода. Не се нуждаеше от обясненията на друг, за да разбере, че тази мисия не може да бъде повторена. Бяха поели сериозен риск, като опитаха по един и същ начин да проведат тайна мисия два пъти. Нямаше да има трети опит. — Хората ви добре ли са?

— Да. Един от хеликоптерите е бил повреден, но е успял да се върне до базата. Няма пострадали.

— Моля, благодарете на хората си за опита, полковник. — Кантор се извини и отиде до личната си баня. Като влезе вътре, повърна. Язвата му кървеше отново. Марти се опита да се изправи, но му се виеше свят. Падна върху вратата и удари силно главата си.

Джек чу удара и отиде да види какво става. Трудно му беше да отвори вратата, но накрая видя Марти, легнал на пода. Първата мисъл на Райън беше да накара Жан Клод да повика лекар, но и самият той не знаеше как се прави това тук. Помогна на Марти да се изправи на крака и го заведе в канцеларията. Сложи го да седне в един стол.

— Какво има?

— Той току-що повърна кръв — как викате… — запита Райън, но реши да прати всичко по дяволите и набра номера на адмирал Гриър.

— Марти припадна. Нуждаем се от лекар.

— Аз ще се погрижа. Ще дойда след две минути — отговори адмиралът.

Джек отиде в банята и взе чаша вода и малко тоалетна хартия. Почисти с нея устата на Кантор и вдигна чашата:

— Изплакни си устата.

— Добре съм — възпротиви се мъжът.

— Глупости — отговори Райън. — Глупак. Работил си прекалено до късно и си опитал да свършиш всичко, преди да си тръгнеш, нали?

— Трябва… трябва.

— Това, което трябва да правиш, Марти, е да се махнеш оттук, преди всичко това да те довърши.

Кантор отново повърна.

„Ти не се шегуваше, Марти — помисли си Джек. — Войната се води и тук, а ти си една от жертвите. Искаше тази мисия да успее толкова, колкото и аз.“

— Какво става, дявол да го вземе! — Гриър влезе в стаята. Дори изглеждаше малко рошав.

— Язвата му се разлюти — обясни Джек. — Повръща кръв.

— О, Господи, Марти! — каза адмиралът.

Райън не знаеше, че в Ленгли има медицински диспансер. След малко пристигна човек, който се представи за лекар. Бързо прегледа Кантор, а след това той и охраната го поставиха в болнична количка. Изкараха го от стаята и тримата мъже останаха, загледани един в друг.

— Може ли човек да умре от язва? — попита жена си Райън малко преди полунощ.

— Той на колко години е? — попита тя. Джек й каза. Кати помисли малко. — Може да се случи, но рядко. Някой на работата ли?

— Моят старши в Ленгли. Вземаше хапчета „Тагамет“, но тази вечер повърна кръв.

— Може би се е опитал да мине без него. Това е един от проблемите. Даваш на хората лекарства и веднага щом се почувстват по-добре, спират да ги вземат. Дори и умни хора го правят — отбеляза Кати. — Толкова стресова ли е работата там?

— Предполагам, че за него е било.

— Супер. — Това беше забележка, която обикновено биваше последвана от преобръщане, но Кати не можеше да прави това от известно време. — Вероятно ще се оправи. Човек трябва да положи много старание, за да се окаже сериозно застрашен от язва. Ти сигурен ли си, че искаш да работиш там?

— Не. Те ме искат, но не смятам да вземам решение, докато не свалиш малко от теглото си.

— По-добре е да не си много далеч, щом започнат болките.

— Ще бъда при теб, когато имаш нужда от мен.

— Почти са ги хванали — докладва Мъри.

— Същата група, която е нападнала и „Пряко действие“, а? Да, чух, че това е било прекрасно проведена мисия. Какво се е случило? — попита Оуенс.

— Нападателният отряд е бил забелязан на седемдесет мили от лагера и е трябвало да се върне. При повторно разглеждане на снимките може да се окаже, че нашите приятели вече ги е нямало.

— Прекрасно. Виждам, че късметът не ни изоставя. Къде смяташ, че може да са заминали?

Мъри изръмжа:

— Трябва да правя същите предположения, които и ти, Джими.

— Точно така. — Той погледна през прозореца. Слънцето скоро щеше да изгрее. — Е, ние разказахме всичко на човека от отдела за охраната.

— Как го прие?

— Незабавно предложи да си подаде оставката, но министърът и аз го убедихме да я оттегли. Всички ние си имаме малки недостатъци — щедро каза Оуенс. — Много го бива в работата му. Удоволствие ще е за теб да знаеш, че реакцията му беше точно такава, каквато и твоята. Каза, че трябва да уредим негово кралско височество да падне от коня си за поло и да си счупи крак. Моля те да не цитираш който и да е от двама ни за това!

— Дяволски по-лесно е да защитават страхливци, нали? Смелите са тези, които усложняват живота ни. Знаеш ли какво? Един ден той ще ви стане добър крал. Ако живее достатъчно дълго — допълни Мъри. Помисли си, че не е възможно да не хареса човек хлапето. А и жена му беше динамит. — Ако това ще те накара да се чувстваш по-добре, ще ти кажа, че охраната им в Щатите ще бъде непробиваема. Такава, каквато даваме на президента. Дори някои от същите хора са ангажирани.

„Това трябва ли да ме накара да се чувствам доволен?“ — запита се Оуенс, като си спомни колко близко до смърт от ръцете на луди са били няколко американски президенти, а да не говорим за случая Дж. Ф. Кенеди. Разбира се, може сега АОЪ да се е върнала там, където живеят, но всичките му инстинкти му подсказваха обратното. Мъри му беше близък и уважаван приятел, познаваше и уважаваше и агентите от службата за сигурност, които образуваха охранителния отряд. Но за охраната на техни височества отговаряше Скотланд Ярд и не му харесваше фактът, че сега до голяма степен зависеше от други. Оуенс се беше обидил професионално при последното посещение на американския президент във Великобритания, когато хората от службата за сигурност съвсем явно избутваха местните хора встрани дотолкова, доколкото смееха. Сега ги разбираше малко по-добре.

— Колко е наемът? — попита Добенс.

— Четиристотин и петдесет на месец — отговори квартирният агент. — Мебелирана е.

— Ъхъ. — Алекс видя, че мебелите не бяха от най-впечатляващите. И не беше необходимо.

— Кога може да се нанесе братовчед ми?

— Не е ли за вас?

— Не. За братовчед ми е. Работата му е като моята — обясни Алекс. — Тук с нов. Аз ще отговарям за наема, разбира се. Казахте тримесечна предплата?

— Добре. — Агентът беше споменал двумесечна предплата.

— Имате ли нещо против плащане в брой? — попита Добенс.

— Не. Хайде да се върнем в канцеларията и да уредим документите.

— Боя се, че закъснявам. Не носите ли договора в себе си? Агентът кимна.

— Да, мога да го оформя и тук. — Отиде до колата си и се върна с подложка за писане и готов стандартен договор за наем. Не знаеше, че подписва смъртната си присъда, че никой друг от офиса не беше виждал лицето на този човек.

— Кореспонденцията ми отива в една пощенска кутия. Вземам си я на път за работа. — Това изчерпа въпроса за адреса.

— Казвате работа?

— Работя в лабораторията по приложна физика, електроинженер. Съжалявам, но не мога да давам повече информация. Вършим много работа за правителството, нали разбирате? — Алекс изпита слабо съжаление към човека. Беше толкова приятен и не го разиграва както повечето агенти по продажба на недвижими имоти. Лошо. Това е животът.

— Винаги ли работите с пари в брой?

— Това е сигурен начин човек да може да ги има — засмя се Алекс.

— Ще се подпишете ли тук, моля?

— Разбира се. — Алекс го стори със собствената си химикалка, с лявата си ръка, както се беше упражнявал. — Е, това са хиляда триста и петдесет. — Той отброи банкнотите.

— Лесно стана — каза агентът, като подаде ключовете и една квитанция.

— Да, наистина. Благодаря ви, сър. — Алекс му стисна ръката. — Вероятно той ще се нанесе следващата седмица, но със сигурност ще бъде тук след още една.

Двамата мъже тръгнаха към колите си. Алекс си записа регистрационния номер на колата на агента — караше собствената си кола, а не фирмена. Направи и кратко описание на мъжа, за да е сигурно, че хората му няма да убият друг. Радваше се, че не му се падна агент жена. Алекс знаеше, че рано или късно ще трябва да преодолее предубежденията си, но за момента с радост избягваше това. Проследи агента в продължение на няколко преки, а след това се отклони и бързо се върна при къщата.

Не можеше да се каже, че беше на идеално място, но все пак се намираше достатъчно близо. Три малки спални. Но кухнята беше съвсем наред, както и холът. Най-важното беше, че имаше и гараж. Площта на къщата беше около 400 квадратни метра. Имотът бе ограден с жив плет и разположен в полуселски район на представители на работническата класа, където разстоянията между къщите бяха около десетина метра. Щеше да бъде добро скривалище.

След като свърши, той отиде до националното летище „Вашингтон“, където взе самолет за Маями. Там щеше да има тричасов престой, преди да отлети за Мексико сити. Милър го очакваше вече в съответния хотел.

— Здравей, Шон.

— Здравей, Алекс. Искаш ли нещо за пиене?

— Какво имаш?

— Ами донесъл съм бутилка хубаво уиски, а можеш да си вземеш и нещо местно. Бирата не е лоша, но аз лично не пия напитки с червеи в шишето.

Алекс си избра една бира. Не се притесни да си поиска чаша.

— Е?

Добенс изпи бирата на една дълга глътка. Приятно беше да се отпусне, истински. Преструвките у дома създаваха напрежение.

— Нагласил съм скривалището. Направих го тази сутрин. Ще ни свърши идеална работа. Какво става с твоите хора?

— Тръгнали са. Ще пристигнат според плана.

Алекс кимна одобрително, когато получи още една бира.

— Добре. Хайде да видим как ще протече акцията.

— Честно казано, Алекс, ти вдъхнови всичко това. — Милър отвори куфарчето си и извади от него карти и графики. Постави ги на масата за кафе. Алекс не се усмихна. Милър се опитваше да го поласкае, а Добенс не обичаше това. Слуша в продължение на двадесет минути.

— Не е зле, честно, но ще трябва да промениш някои неща.

— Какво? — запита Милър. Вече беше ядосан от тона на Добенс.

— Виж какво, човече, точно тук ще има може би петнадесет души от охраната, а вие трябва да ги очистите бързо. И не става дума за улични ченгета. Тези хора са обучени и добре въоръжени. А и не може да се каже, че са тъпи. Синхронизацията на твоите действия също не е както трябва. Не, Шон, трябва да се стегнем малко.

— Но те ще бъдат, където не трябва! — възпротиви се Милър с колкото е възможно по-безстрастен тон.

— И искаш да тичат наоколо? В никакъв случай, момче! По-добре е да помислиш как да ги очистиш през първите десет секунди. Мисли за тях като за войници. Не трябва само да ги отвлечеш и да бягаш. Тук става дума за бой.

— Но ако охраната ще бъде така силна, както твърдиш…

— Не е проблем да се оправя. Не обръщаш ли внимание на това, което правя аз? Мога да разположа стрелците ти точно където трябва и когато трябва.

— И как, по дяволите, ще го направиш? — Милър вече не можеше да се владее. В Алекс имаше нещо, което го вбесяваше.

— Лесно е — усмихна се Добенс. Наслаждаваше се, че може да покаже на този надут тип как се правят нещата. — Просто ти трябва да…

— И ти наистина ли смяташ, че ще можеш да минеш покрай тях просто така! — сопна се Милър, когато той свърши.

— По-кротко. Не забравяй, че сам мога да решавам какво да правя.

Милър започна да се бори със себе си и този път победи. Каза си, че трябва безпристрастно да разглежда идеята на Алекс. Не му беше приятно да си признае, че планът беше разумен. Този чернокож аматьор му казваше как да провежда операция и това, че беше прав, само влошаваше нещата.

— Хей, човече, така не само е по-добре, но е и по-лесно — отстъпи Алекс. Дори и арогантните белокожи имаха гордост. Това момче беше свикнало да върши нещата така, както му харесва. Добенс реши, че то е достатъчно умно, но твърде сковано. След като веднъж се запалеше по някаква идея, то не искаше нещата да се променят. Алекс разбираше, че от него никога не би излязъл добър инженер. — Помниш ли миналата акция, която правихме за вас? Довери ми се. Тогава бях прав, нали?

Въпреки целия си опит Алекс не можеше да работи с хора. След последната му забележка Милър за малко щеше да избухне, но ирландецът пое дълбоко дъх, като продължи да гледа картата. „Сега разбирам защо американците обичат негрите си толкова много.“

— Нека помисля.

— Добре. Виж какво, аз отивам да поспя, а ти можеш да се молиш над картата колкото си щеш.

— Кои други ще присъстват, освен охраната и целта? Алекс се протегна.

— Може би ще намерят някой да им прислужва. По дяволите, не зная. Предполагам, че ще използват прислужницата си. Искам да кажа, че не може да ти дойдат такива гости, без да имаш един слуга, нали? Нея няма да я нараняваме, човече, тя е от нашите сестри, красива жена е. И не забравяй какво казах за дамата и детето. Ако е необходимо, мога да го приема, но ако ги очистиш просто за развлечение, Шон, ще отговаряш пред мен. Нека опитаме да се държим като професионалисти. Там имаш три политически цели. Стигат ти. Останалите са средство за пазарлък и можем да ги използваме, за да демонстрираме добрата си воля. Това може да не е важно за теб, но за мен е, мамицата му! Разбираш ли?

— Добре, Алекс. — В този момент Шон реши, че Алекс няма да доживее края на акцията. Не би било трудно да се уреди това. Заради абсурдната му сантименталност от него не ставаше революционер. „Ще умреш като смел човек. Можем да направим от теб поне мъченик.“

Два часа по-късно Милър призна пред себе си, че това би била неприятна загуба. Човекът наистина имаше усет към акциите.

Хората от охраната дойдоха късно и попречиха на Райън да паркира в гаража си. Бяха трима. Водеше ги Чък Авери от службата за сигурност.

— Съжалявам, че закъсняхме — каза Авери, докато се ръкуваха. — Това са Бърт Лонгли и Майк Кийтън, двама от английските ни колеги.

— Добър ден, мистър Лонгли — обади се от вратата Кати.

Очите му се разшириха, когато видя в какво състояние се намира тя.

— Господи! Може би трябваше да доведем и лекар със себе си! Нямах представа, че сте в такова напреднало състояние.

— Е, това ще бъде малко англичанин — обясни Джек. — Хайде.

— Мистър Лонгли организира нашия ескорт, когато ти се намираше в болницата — каза на съпруга си Кати. — Радвам се отново да ви видя.

— Как се чувствате? — попита Лонгли.

— Малко уморена, но добре — каза Кати.

— Разрешихте ли проблема с Роби? — попита Джек.

— Да. Моля да извиниш мистър Бенет. Боя се, че е възприел инструкциите си прекалено буквално. Няма проблеми да присъства офицер от военноморските сили. Всъщност негово височество желае да се срещне с него. Е, можем ли да разгледаме?

— Ако нямате нищо против, желая да видя тази ваша скала — каза Авери.

— Последвайте ме, господа. — Джек поведе тримата през плъзгащата се стъклена врата на верандата, която гледаше към залива Чесапийк.

— Великолепно! — отбеляза Лонгли.

— Единственото нещо, което не направихме както трябва, е това, че холът и трапезарията са разделени, но такъв беше проектът и не можахме да измислим начин да го променим. Но през всичките тези големи прозорци се разкрива много приятна гледка.

— Да, а освен това осигурява и добра видимост на хората ни — отбеляза Кийтън, като оглеждаше района.

„Да не говорим колко добро поле за стрелба дава“ — помисли си Райън.

— Колко души ще пристигнат? — попита Джек.

— Боя се, че не можем да обсъждаме това — отговори Лонгли.

— Повече от двадесет ли? — настоя Джек. — Смятам да приготвя кафе и сандвичи за хората ви. Не се притеснявайте, не сме казали на Роби.

— За двадесет ще бъде достатъчно — каза след миг Авери.

— Може и без сандвичи. — Мъжът от службата за сигурност си помисли, че ще пият много кафе.

— Добре, хайде да видим скалата. — Джек слезе по стълбите от верандата на тревата. — Много внимавайте тук, господа.

— Много ли е нестабилно? — попита Авери.

— Сали два пъти се е озовавала отвъд оградата. И двата пъти я напляскахме за това. Проблемът е в ерозията. Скалата е направена от нещо истински меко — пясъчник, мисля. Опитах да го стабилизирам. Хората от щатската служба за опазване на природата ме убедиха да засадя това проклето растение кудзу, и… Спрете се!

Кийтън беше прекрачил ниската ограда.

— Преди две години видях как се откърти едно парче от около два квадратни метра. Затова засадих тези растения. Да не си мислите, че някой ще се изкачи по тях?

— Има такава възможност — отговори Лонгли.

— Друго ще решите, ако я погледнете откъм морето. Скалата няма да издържи тежестта. Катерица ще може да се изкачи, но само толкова.

— Каква е височината й? — попита Авери.

— Над тринадесет метра там, а тук е почти петнадесет. Кудзуто го прави още по-лошо. Почти невъзможно е да бъде убито проклетото растение, но ако се хванете за него, ви очаква малка изненада. Както ви казах, ако искате да проверите скалата, направете го от лодка — каза Райън.

— Ще го сторим — отговори Авери.

— Като идвахме насам, пътят ми се стори към триста метра — каза Кийтън.

— Малко над четиристотин, ако се броят и завоите. Струваше ми цяло състояние да го павирам.

— Ами хората, които правят плувния басейн? — Този път въпроса зададе Лонгли.

— Басейнът трябва да бъде завършен следващата сряда.

Авери и Кийтън заобиколиха около северната част на къщата. На двадесет метра оттук имаше гора и гъсти къпинови храсти, които нямаха край. Райън беше засадил дълга редица храсти, за да отбележи границите на имота си. Сали не можеше да ходи и там.

— Доста безопасно изглежда — каза Авери. — Има двеста метра открита площ между пътя и дърветата, а след това още открита земя между басейна и къщата.

— Точно така — засмя се Райън. — Можете да подредите тежките картечници между дърветата, а гаубиците до басейна.

— Доктор Райън, ние се отнасяме доста сериозно към това — изтъкна Лонгли.

— Сигурен съм в това. Но идването му тук не е обявено, нали така? Те не могат да… — Джек млъкна. Не му хареса видът на лицата им.

Авери каза:

— Винаги приемаме, че противникът знае какво мислим.

— О! — „Дали е само това, или има и повече?“ Знаеше, че нямаше смисъл да пита. — Е, ако говоря като бивш морски пехотинец, не бих искал да нападна това място. Имам малка представа как тренират хората като вас и не бих искал да си разменяме шапките.

— Стараем се — увери го Авери, като все още се оглеждаше. Можеше да използва микробуса си за съобщения, за да блокира напълно достъпа на коли. Припомни си, че ще има десет души от неговата служба, шестима англичани, един човек от ФБР за свръзка и вероятно две или три коли на щатската полиция на пътя. Всеки от тези хора ще носи както служебния си револвер, така и автомат. Упражняваха се най-малко веднъж седмично.

Авери не беше доволен. Не, след като една терористична група имаше възможност да се движи на воля. Но всички летища се наблюдаваха и местните полицейски сили бяха поставени нащрек. Дотук се идваше само по един път. Заобикалящият терен щеше да представлява трудна за безшумно проникване местност дори за взвод войници, а терористите, колкото и гадни да са, никога не бяха се били в условията на подобно детайлно планиране. Това не е Лондон и потенциалните жертви не се возят безгрижно само с един човек охрана.

— Благодаря ви, доктор Райън. Ще проверим скалата откъм морето. Ако видите катер на бреговата охрана, това ще бъдем ние.

— Знаете ли как да стигнете до станцията в Томас Пойнт? Тръгнете по Форест драйв на изток към Аръндел — край залива, и карайте все надясно. Не можете да го пропуснете.

— Благодаря, ще го сторим.

Агентът по недвижимите имоти излезе от канцеларията си малко преди десет часа. Днес беше негов ред да затвори канцеларията. В куфарчето си носеше плик за нощния сейф на банката, както и няколко договора, които трябваше да прегледа, преди да отиде на работа. Сложи куфара на седалката до себе си и запали двигателя. Зад него спря кола, от която се виждаха само фаровете.

— Мога ли да говоря с вас? — повика глас от тъмното. Агентът се обърна и видя някаква неясна сянка да се приближава към него.

— Боя се, че е затворено. Офисът отваря в… — Осъзна, че гледа в пистолет.

— Искам парите ти, човече. Бъди готин и всичко ще е наред — каза човекът с пистолета. Нямаше смисъл да го плаши, защото може да направи нещо откачено и да му провърви.

— Но аз нямам никакви…

— Куфарчето и портфейла. Бавно и спокойно и след половин час ще си бъдеш у дома.

Мъжът първо извади портфейла си. Три пъти се опита да разкопчае джоба си и ръцете му трепереха, като го подаде. След това даде и куфара.

— Тук има само чекове, няма пари в брой.

— Всички казват така. Легни на седалката и брой до сто. Не вдигай глава, докато не свършиш, и всичко ще бъде наред. Високо, да мога да те чувам. — „Да видим сега, сърцето е точно там някъде…“ Протегна ръката с пистолета вътре в колата. Мъжът преброи до седем. При изстрела звукът от пистолета със заглушител беше допълнително заглушен и от това, че се намираше в колата. Тялото конвулсивно подскочи няколко пъти, но не достатъчно, за да изисква и втори куршум. Преди да се върне в колата си, човекът с пистолета отвори вратата, вдигна стъклото и угаси двигателя и фаровете. Изтегли се на заден на улицата и се отдалечи, като спазваше ограничението за максимална скорост. Десет минути по-късно куфарчето и портфейлът бяха изхвърлени в кофата за боклук до един супермаркет. Върна се на шосето и тръгна в противоположна посока. Опасно беше да държи пистолета в себе си, но от него трябваше да се отърве по-внимателно. Човекът с пистолета откара колата там, откъдето я беше взел — собствениците й бяха на почивка, — и отиде до своята, паркирана две преки по-надолу. „Алекс е прав — мислеше той. — Ако планираш всичко, ако го обмислиш и най-важното, ако не оставиш никакво доказателство след себе си, ще можеш да убиеш колкото хора си пожелаеш. О! — припомни си той. — Още нещо. Не трябва да говориш за това.“

— Здрасти, Ърни — тихо каза Джек. Кучето се виждаше като тъмно петно на светлия килим в хола. Беше четири сутринта. Ърни беше чул някакъв шум и излязъл от стаята на Сали, за да види какво има. Едно нещо може да им се признае на кучетата. Никога не спяха като хората. Ърни го гледа няколко минути и опашката му се мяташе напред-назад, докато не получи погалване между ушите, а след това се отдалечи към стаята на Сали. Джек си помисли колко удивително беше това, че кучето напълно беше изместило мечока. Трудно му беше да повярва, че нещо би могло да го стори.

„Онези се връщат, а?“ — попита нощта той. Стана от кожения диван и отиде до прозорците. Нощта беше ясна. Отвън, в залива Чесапийк, се виждаха разноцветните сигнални светлини на кораби, тръгнали от или към балтиморското пристанище. Виждаха се и по-богатите светлини на комбинациите от влекачи и теглени кораби, които се движеха по-бавно.

Не можеше да си обясни как така е толкова глупав. Може би защото заетостта на лагер 18 съвпадаше с шаблона, който той постоянно се опитваше да проумее. Беше време да се появят за опреснителни тренировки. Но също така имаше вероятност да се подготвят за нето голямо. Може би точно тук…

— Господи. Ти беше твърде близо до проблема, Джек — прошепна в тъмното той. Публично достояние беше — вече втора седмица, — че ще идват тук, а АОЪ бяха демонстрирали способността си да работят в Америка. „И ние водим у дома хора, за които се знае, че са цел на терористите! Много умно, Джек.“ Като се замислеше, всичко му изглеждаше достатъчно удивително. Бяха приели старата покана, без да помислят… и дори когато хората от сигурността дойдоха вчера, той се шегуваше. „Задник такъв!“

Премисли всички мерки за сигурност и се върна към времето, когато беше в морската пехота. Ето една абстрактна бойна задача. Къщата му беше трудна цел. Нищо не може да се направи от скалата от изток — тя представляваше по-опасно препятствие, отколкото минирано поле. На север и юг гората беше толкова гъста, че и най-опитните командоси ще имат големи трудности при преминаването през нея, без да вдигнат ужасен шум — а онези съвсем сигурно не могат да се упражняват за такова нещо в голата пустиня. Значи трябваше да се появят от запад. „Колко души каза Авери — е, не каза точно, но останах с впечатлението, че ще са двадесетина.“ Двадесет души от службите за сигурност, обучени и въоръжени. Припомни си дните за основната подготовка на офицери в Куантико, а също и нощите. Беше двадесет и две годишен, непобедим и безсмъртен, и се наливаше с бира по местните барове. Помнеше вечерта в онова място, наречено „командния пост“, онова със снимката на генерал Патън на стената, когато започна да говори с двама инструктори от академията на ФБР, разположена на юг от военноморската база. Те бяха не по-малко горди от неговите събратя от морската пехота. „Те никога не си правеха труда да казват: «Ние сме най-добрите.» Просто смятаха, че всички го знаят. Като нас.“ Беше приел поканата да стреля на тяхното стрелбище, за да разрешат един джентълменски облог. Беше му струвало десет долара да разбере, че един от тях бил главният инструктор по огнестрелните оръжия. „Господи, чудя се дали Брекенридж може да го победи!“ Онези от службите за сигурност не биха били по-различни, като се има предвид мисията им. „Ти би ли се опитал да се мериш с тях? По дяволите, не!“

„Ако приемем, че АОЪ са толкова умни, колкото изглежда… а това е неофициално посещение, частно посещение… Те няма да знаят, че трябва да дойдат тук, а дори и да го сторят, са твърде умни, за да атакуват тази къща… Би трябвало да сме в безопасност, нали?“

Но това беше дума със завинаги променен смисъл. Безопасност. Това вече не беше нещо реално.

Джек мина покрай камината и влезе в крилото със спалните. Сали спеше, а Ърни се беше свил в долната част на леглото. Главата му се вдигна, когато Джек влезе в стаята, сякаш за да каже: „Да!“

Неговото момиченце спеше в мир и сънуваше детски сънища, докато баща му съзерцаваше кошмара, който все още витаеше над семейството му, кошмара, който самият той си беше позволил да забрави за няколко часа. Оправи завивките и потупа кучето по главата, преди да излезе от стаята.

Джек се чудеше как ли го правят обществено известните лица. През цялото време живееха с този кошмар. Припомни си, че беше поздравил принца, задето не допуска тази заплаха да определя живота му: „Браво, старче, дай им да разберат! Бъди една безстрашна мишена!“ Райън призна пред нощта, че беше съвсем друго нещо, когато самият ти си мишената, когато семейството ти е мишена. Слагаш на лицето си маската на смелостта и следваш инструкциите си, като се чудиш дали всяка кола на улицата не крие човек с автомат, решил да превърне твоята смърт в много специално политическо изявление. Можеш да не мислиш за това денем, когато имаш много работа, но нощем, когато мисълта започва да броди и идват сънищата…

Такава двойственост беше невероятна. Човек не мисли постоянно за нея, но не може да си позволи и да я забрави. Не може да допусне животът му да се определя от страха, но не бива и да се отдаде на чувството за сигурност. Малко фатализъм би помогнал, но Райън смяташе, че е господар на съдбата си. Не признаваше други възможности. Искаше да нанася удари, ако не по тях, то по съдбата, но и двете се намираха така далеч от обсега му, както корабите, чиито светлини минаваха на много мили от прозорците му. Безопасността на семейството му беше почти осигурена…

„Едва се разминахме!“ — изкрещя той без глас в нощта.

Почти бяха успели. Почти бяха спечелили онази битка и бяха помогнали на други да спечелят друга битка. Той можеше да отвърне на ударите им и знаеше, че най-добре ще го направи, ако работи на бюрото си в Ленгли, като се присъедини към екипа на пълен щат. Нямаше да бъде господар на съдбата си, но поне можеше да играе някаква роля. Вече беше играл роля. Достатъчно важна, макар и случайна, за Франсоаз Теру, онова красиво и зло момиче, което сега е мъртво. Решението беше взето. Хората с пистолетите ще си играят тяхната роля, а човекът зад бюрото — своята. Щяха да му липсват академията и енергичните млади хлапета, но това с цената, която трябва да плати, за да се върне отново в играта. Джек пи вода, преди да си легне.

Новобранското лято започна по график. Джек наблюдаваше с безстрастно съчувствие как неотдавна завършилите гимназисти и колежанчета биваха въвеждани в строгостите на военния живот. Процесът съзнателно беше предвиден така, че слабите да отпаднат колкото е възможно по-рано, и затова се намираше в ръцете на горните курсове, които съвсем наскоро бяха преминали всичко това. Новите младоци разчитаха на спорната милост на по-възрастните, тичаха наоколо с ниско подстриганите си глави под бързия такт на по-старите с две години курсанти.

— Добро утро, Джек! — Роби се приближи, за да гледа заедно с него от паркинга.

— Знаеш ли, Роб, Бостънският колеж не беше нищо подобно.

— Ако си мислиш, че това е новобранско лято! — изсумтя Джексън. — Да можеше да видиш какво беше, когато аз се намирах тук!

— Басирам се, че това го казват от сто години — предположи Джек.

— Може би. — Облечените в бяло новобранци префучаха покрай тях като стадо биволи, всички се задъхваха в горещото, влажно утро. — Ние поне бягахме в по-добър строй.

— През първия ден ли?

— Първите няколко дни бяха голяма бъркотия — призна Джексън.

— Опаковаш ли багажа си?

Джексън кимна.

— Повечето от нещата вече са в кашони. Трябва да запозная заместника си с работата.

— Аз също.

— Напускаш ли? — изненада се Роби.

— Казах на адмирал Гриър, че искам да работя при тях.

— Адмирал… О, онзи от ЦРУ. Значи ще го направиш, а? Как реагираха в отдела?

— Може да се каже, че успяха да задържат сълзите си. Шефът не е особено доволен от цялото време, когато ме нямаше. Изглежда, и двамата с теб ще имаме прощална вечеря.

— Господи, тя е сега в петък, нали?

— Да. Можеш ли да дойдеш към осем и петнадесет?

— Да. Каза, че не трябва да се обличаме официално?

— Точно така — усмихна се Джек. „Падна ли ми!“

Самолетът ВЦ-10 на Кралските военновъздушни сили кацна във военновъздушната база „Андрюс“ в осем часа вечерта и изрулира към терминала, използван от президентския боинг. Репортерите отбелязаха, че сигурността е много здрава, имаше, изглежда, цяла рота от въздушната полиция, а и много цивилни агенти на службата за сигурност. Решиха, че охраната в този район на базата винаги е здрава. Самолетът спря точно където трябваше и стълбата се вдигна до предната врата, която се отвори след миг.

В основата на стълбата чакаха посланикът и служители на Държавния департамент. От самолета охраната правеше последни проверки през прозорците. Накрая негово височество се появи през вратата, придружен от младата си съпруга, махна с ръка на далечните наблюдатели и гъвкаво слезе по стълбата, въпреки че краката му бяха се схванали от полета. Долу офицери от двете държави отдадоха чест, а служителката от протоколната служба към Държавния департамент направи реверанс. Това щеше да й спечели укорите на арбитъра по маниерите в сутрешното издание на „Вашингтон пост“. Шестгодишната внучка на командира на военната база поднесе на нейно височество букет от дванадесет жълти рози. Бляскаха фотосветкавици и двете кралски особи покорно се усмихваха на фотоапаратите и без да бързат, намираха да кажат по нещо приятно на всички, които ги посрещаха. Принцът се пошегува с офицер от военноморските сили, който някога беше негов командир, а принцесата се възмути от потискащото, мокро време, което се беше запазило до вечерта. Съпругата на посланика изтъкна, че тук климатът е такъв и затова някога Вашингтон е бил считан за рисково място. Маларийните комари отдавна бяха изчезнали, но климатът не се беше променил много. За щастие всеки разполагаше с климатични инсталации. Репортерите отразиха цвета, стила и кройката на дрехите на принцесата, особено „дръзката“ й нова шапка. Тя позираше като професионален модел, докато съпругът й изглеждаше небрежен като тексаски каубой, колкото и неуместно да изглеждаше това, пъхнал едната си ръка в джоба, със спокойна усмивка на лицето си. Американците, които никога досега не се бяха запознавали с двамата, установиха, че той е чудесен веселяк и, разбира се, всички присъстващи мъже, а и целият западен свят отдавна бяха влюбени в принцесата.

Хората от охраната не забелязваха нищо от това. Всички те стояха с гръб към сцената, очите им разглеждаха тълпата, едни и същи сериозни изражения бяха отпечатани по лицата им, но всеки от тях независимо от различната степен на напрегнатост мислеше: „Моля те, Господи, не докато аз съм дежурен!“ Всички имаха радиослушалки, от които постоянно получаваха информация, която мозъците им следяха, докато очите им постоянно бяха заети.

Накрая отидоха до ролс-ройса на посолството и процесията се оформи. Базата „Андрюс“ имаше няколко портала и само преди час беше решено от кой ще излязат. Маршрутът до града представляваше едно задръстване от обозначени и необозначени коли. Още два ролс-ройса от същия модел и в същия цвят бяха разпратени в процесията и всеки от тях имаше свои съпровождащи автомобили. Над тях летеше хеликоптер. Ако някой си беше направил труда да преброи наличното огнестрелно оръжие, щеше да види, че са над сто дула. Придвижването беше така планирано, че да позволи бързо преминаване през Вашингтон и двадесет и пет минути по-късно процесията стигна в посолството на Великобритания. Няколко минути по-късно техни височества се намираха в сградата и охраната им беше поета от други. Местните хора от охраната се разпръснаха по домовете или участъците си, но десетина мъже и жени останаха около сградата. Повечето от тях седяха в колите и микробусите си, а няколко униформени полицаи обикаляха наоколо.

— Америка — каза О’Донъл. — Страната на възможностите. — Новините по телевизията започваха в единадесет часа и включиха запис от пристигането.

— Какво мислиш, че правят сега? — попита Милър.

— Предполагам, че се борят с умората от смяната на часовите пояси — отбеляза шефът му. — Наспиват се добре. Така. Готови ли са всички тук?

— Да. Къщата е подготвена за утре. Алекс и хората му са на линия и аз прегледах промените по плана.

— И те ли са от Алекс?

— Да, но ако чуя още един съвет от това надуто копеле…

— Той е един от нашите братя революционери — усмихнат отбеляза О’Донъл. — Но зная какво имаш предвид.

— Къде е Майк?

— Белфаст. Той ще поеме втората фаза.

— Всичко ли е определено?

— Да. И двамата бригадни командири, и целия армейски съвет. Би трябвало да успеем да очистим всички…

О’Донъл най-после разкри плана докрай. Агентите на Маккени или работеха в близост с всички старши лица от ИРА, или познаваха хората, които работеха с тях. По заповед на О’Донъл те щяха да избият всички, като напълно премахнат военното ръководство на ИРА. Нямаше да остане никой да ръководи организацията… освен един човек, чиято мисия шедьовър щеше да му възвърне уважението на редовите бойци на ИРА. Със заложниците си щеше да освободи всички свои „хора зад оградата“ дори ако това означава да изпраща по пощата до Бъкингамския дворец принца на парченца по един кубически сантиметър. О’Донъл беше сигурен в това. Въпреки всичките храбри думи в Уайтхол, бяха минали векове, откакто някой от кралете на Англия е заставал пред лицето на смъртта, а идеята за мъченичеството подхождаше повече на революционери, отколкото на властниците. Общественото мнение щеше да се погрижи за това. Те трябваше да преговарят за спасяването на живота на наследника на трона. Предвиждаше се тази акция да съживи движението и Кевин Джоузеф О’Донъл щеше да поведе революцията, родена от храбростта и кръвта…

— Смяна на часовите, а, Джек? — отбеляза Марти. Той също беше опаковал нещата си. Офицер от охраната щеше да провери кашона, преди той да си тръгне.

— Как се чувстваш?

— По-добре, но човек се уморява да гледа телевизия през деня.

— Вземаш ли всичките си хапчета? — попита Райън.

— Обещавам, че никога вече няма да ги забравя, мамо — беше отговорът.

— Виждам, че за приятелите ни няма нищо ново.

— Да. Прибрали са се в онази черна дупка, в която живеят. ФБР се тревожи, че те може да са тук, разбира се, но досега не е имало и намек за такова нещо. Разбира се, винаги, когато човек е спокоен по отношение на тези копелета, го ухапват по задника. И все пак единствената организация, която не е в повишена бойна готовност, може би е „Делта Форс“[2]. Всички военни части са в готовност. Ако се появят и покажат носа си на някого, целият свят ще се стовари върху тях. Във Виетнам казвахме: „Повикайте целия свят“ — изръмжа Кантор. — Ще бъда в службата в понеделник и вторник. Все още не трябва да ми казваш сбогом. Приятно прекарване на почивните дни.

— На теб също. — Райън излезе от стаята. На врата си и върху сакото имаше нов пропуск. Навън беше горещо, а неговият фолксваген нямаше климатична инсталация. Пътуването до дома му по шосе 50 беше допълнително затруднено от всичките коли, тръгнали за Оушън сити или някъде другаде, за да прекарат там почивните дни, само да се измъкнат от жегата, която от две седмици насам покриваше околността като проклятие. Джек си помисли, че ги очаква изненада. Прогнозата беше навлизане на студен въздушен фронт.

— Тук е полицейският участък на Хауърд каунти — каза сержантът. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Това е номер 911, така ли? — Гласът беше мъжки.

— Да, сър. Какъв е проблемът?

— Хей, ъъ, жена ми казва, че не трябва да се забърквам, нали знаете, но…

— Кажете ми името и телефонния си номер, моля.

— В никакъв случай. Вижте какво, тази къща малко по-надолу по улицата. Има хора с автомати, разбирате ли? Автомати!

— Повторете това. — Очите на сержанта се присвиха.

— Автомати. Няма майтап. Видях картечница M-60, като армейските — пали знаете, 30-ти калибър, патроните идват от лента, доста тежко парче, истинска шибана картечница. Видях и други неща.

— Къде?

Гласът заговори бързо:

— Номер единадесет-шестнадесет, улицата е „Грийн котидж лейн“. Има може би… искам да кажа, че видях четирима мъже. Един чернокож и трима бели. Разтоварваха автоматите от един микробус. Беше три сутринта. Станах, за да се изпикая, и погледнах през прозореца на банята, нали се сещате? Вратата на гаража беше отворена, лампата светеше и когато подадоха картечницата, тя беше точно под лампата и можах да позная, че е M-60. Носех такава в армията, сещате ли се? Както и да е, човече. Ако искате да направите нещо по този въпрос, моля. — Чу се щракане. Сержантът веднага повика капитана.

— Какво има?

Сержантът подаде записаното.

— Картечница? M-60?

— Така каза. Каза, че е тридесеткалиброва и взема патроните от лента. Това наистина е M-60. Онова предупреждение от ФБР, капитане…

— Да. — Командирът на участъка виждаше пред себе си повишението, но виждаше и хората си в напрегната битка, в която нарушителите имаха по-добро оръжие. — Изпрати там кола. Кажи им да се крият и да не предприемат никакви действия. Аз ще поискам подкрепа от екип за действия в опасни ситуации и ще се обадя на ФБР.

След по-малко от минута една полицейска кола тръгна за района. Офицерът в нея беше ветеран с шестгодишен стаж в околийската полиция, а много му се искаше да е със седемгодишен стаж. Необходими му бяха почти десет минути, за да стигне на мястото. Паркира колата си на една пряка по-долу, зад голям храст, и оттам можеше да вижда къщата, без да се излага на показ. Пушката, която обикновено висеше под таблото, сега се намираше в потните му ръце и беше заредена с куршуми две нули за лов на елени. Четири минути след него се появи друга кола и към него се присъединиха още двама офицери. След това, изглежда, дойде целият свят. Най-напред се появи сержант от полицейските патрули, след него лейтенант, двама агенти от канцеларията на ФБР в Балтимор. Първият пристигнал офицер сега беше като индианец в племе с твърде много вождове.

Специалният агент, началник на канцеларията на ФБР в Балтимор, установи радиовръзка с централата във Вашингтон, но остави акцията в ръцете на местната полиция, тъй като тя имаше собствена група за действие в опасни ситуации, както повечето местни полицейски участъци, и те бързо се заеха с работата. Най-важната задача беше да се евакуират хората от къщите наоколо. За всеобщо облекчение успяха да сторят това през задните изходи. Изведените от домовете си хора незабавно бяха разпитани. Да. Бяха виждали хора в тази къща. Да. Повечето са били бели, но е имало и един чернокож. Не. Не са виждали оръжие, всъщност много рядко са виждали и самите хора. Една дама смяташе, че имат микробус, но ако беше вярно, трябва да е стоял в гаража. Разпитите продължиха, а групата за действие в опасни ситуации се прокрадваше напред. Къщите в околността бяха еднакви по стил и конструкция и хората набързо разгледаха една от тях, за да разберат плана й. Други поставиха пушка с оптичен мерник в отсрещната къща, за да разгледат прозореца на целта си.

Групата за действие в опасни ситуации можеше да чака още, но колкото повече се бавеше, толкова по-голяма беше вероятността да разтревожат жертвата си. Тръгнаха бавно и внимателно, като ловко се прикриваха, докато се доближиха на петнадесет метра от къщата. Напрегнатите им и зорки очи се опитваха да забележат движение през прозорците, но не виждаха никого. Възможно ли е всички да спят? Водачът на групата влезе първи, като пробяга през двора и спря под един прозорец. Вдигна прът с микрофон и го закачи до ъгъла на един от прозорците, като със слушалката търсеше признаци на живот. Неговият заместник видя как главата на шефа му се накланя встрани почти комично, а след това се обади по радиото. Всички членове на групата му можеха да чуят:

— Телевизорът е включен. Не се чуват никакви разговори, аз… нещо друго, не мога да го разбера. — Махна с ръка на хората си да се доближат един по един, като през това време клечеше под прозореца с готов за стрелба пистолет. След три минути групата му беше готова.

— Ало, ръководителят на групата — пропука радиото. — Говори лейтенант Хабър. Тук някакъв младеж казва, че към пет без петнадесет е излетял от къщата един микробус — горе-долу по същото време полицията разпространи призива си по радиото.

Ръководителят на групата махна с ръка, за да покаже, че е чул, но се отнесе към съобщението като към нещо, което нямаше абсолютно никакво значение. Групата му проведе маньовър за насилствено влизане. Два едновременни залпа от сачмената пушка откъртиха пантите на неостъклената врата и тя още не беше паднала на пода, когато водачът на групата влетя през отвора и насочи пушката си към прозореца. Нищо. Минаха из къщата с движения, наподобяващи някакъв балет на злото. Всичко приключи след около минута. Съобщението по радиото гласеше:

— Сградата е безопасна.

Водачът на групата се появи на предната врата с насочена към пода пушка и смъкна черната си маска, след което махна на другите да се приближат. Ръцете му се движеха нагоре-надолу пред гърдите, правейки сигнал за отбой. Започна да бърше потта от очите си, а лейтенантът и старши агентът от ФБР прекосиха улицата тичешком.

— Е?

— Ще ви хареса — каза водачът на групата. — Хайде.

Върху масичката в хола работеше малък цветен телевизор. Подът беше покрит с опаковки от „Макдоналдс“, а в мивката имаше към петдесетина хартиени чаши. Голямата спалня — тя беше само с около един квадратен метър по-голяма от другите две — представляваше оръжеен склад. И наистина, имаше американска картечница M-60 с кутии по 250 куршума, както и дузина автомати АК-47, три от които бяха разглобени за почистване. Имаше и една пушка с ръчен затвор и оптичен мерник. На дъбовия шкаф беше поставен радиоапарат за сканиране на честотите. Индикаторните му светлинки мигаха. Едната от тях беше настроена на честотата на полицията на Хауърд каунти. За разлика от ФБР местната полиция не използваше обезопасени или закодирани радиосистеми. Агентът от ФБР излезе, отиде при колата си и се свърза с Бил Шоу.

— Значи така, подслушвали са полицията и са се чупили — каза Шоу след две минути.

— Така изглежда. Местните жители могат да опишат микробуса. Трябвало е толкова бързо да се махнат, че са оставили доста оръжие. Вероятно са изплашени. Нещо ново при теб?

— Не. — Шоу се намираше в командния център на ФБР, стая 5005 в сградата на името на Дж. Едгар Хувър. Знаеше за опита на французите да ударят лагера им за обучение. „За втори път се измъкват благодарение на чист късмет“ — Окей. Ще разговарям с щатската полиция. Хората от лабораторията за веществени доказателства са на път към теб. Трай си и координирай действията си с местните полицаи.

— Разбрано. Край.

Хората от охраната вече се настаняваха. Дискретно. Колите им бяха около басейна — напълниха го само преди два дни, а имаше и микробус, който очевидно съдържаше специална комуникационна апаратура. Джек преброи осем души на площадката. Двама от тях бяха с автомати „Узи“. Авери го чакаше, когато спря колата си.

— Малко добри новини за разнообразие. Е, добри и лоши.

— Как така? — попита Райън.

— Някой се е обадил по телефона на полицията и е казал, че е видял хора е оръжие. Натресли са им се наистина бързо. Онези избягали — подслушвали са радиото на полицията, — но пък заловихме малко автомати. Изглежда, нашите приятели са имали скривалище. За тяхно съжаление то не им е свършило работа докрай. Може би сме ги накарали да бягат. Знаем каква кола карат и местните полицаи напълно са блокирали района, а ние претърсваме целия щат. Губернаторът дори е разрешил да използваме хеликоптери от Националната гвардия, за да ни помогнат при търсенето.

— Къде са били те?

— В Хауърд каунти, малък окръг южно от щат Каролина. Изпуснахме ги за пет минути, но сме ги накарали да се движат и в момента са на открито. Просто е въпрос на време.

— Надявам се, че полицаите ще внимават — каза Райън.

— Да, сър.

— Тук има ли някакви проблеми?

— Не. Всичко е просто както трябва. Гостите ви трябва да пристигнат към осем без петнадесет. Какво сте приготвили за вечеря? — попита Авери.

— Ами на път за тук набрах малко бяла царевица — минахте покрай това място, когато идвахте насам. Ще има стек на грил, печени картофи и спаначената салата на Кати. Ще ги нагостим с хубава американска храна. — Джек отвори задния капак на колата и извади чувал е прясно набрани царевици.

Авери се усмихна.

— Дояде ми се.

— В шест и тридесет ще дойде и човек с храна. Студени рола и пържоли. Няма да позволя да работите толкова време без храна, ясно ли е? — настоя Райън. — Не можете да бъдете нащрек, ако сте гладни.

— Ще видим. Благодаря ти.

— Баща ми беше полицай.

— Между другото опитах се да включа лампите около басейна, но не работят.

— Зная. Токът не е наред от два дни. Онези от електроснабдяването казват, че са поставили нов трансформатор и трябва да работи — нещо такова. — Райън вдигна рамене. — Очевидно е повредил прекъсвача на инсталацията за басейна, но в къщата всичко е наред. Не сте предвидили да плувате, нали?

— Не. Искахме да използваме един от контактите тук, но не работи.

— Жалко. Е, имам да свърша някои работи.

Авери го изгледа как тръгна към къщата и за последен път премисли плана си за разполагането на охраната. Две коли на щатската полиция ще спрат на неколкостотин метра по-надолу, за да проверяват всеки, който е тръгнал насам. Повечето от хората му ще покриват пътя. Двама щяха да оглеждат всички страни на двора — гората от двете му страни изглеждаше твърде негостоприемна за проникване, но въпреки това щяха да я наблюдават. Тази група се наричаше „Група едно“. Втората ще се състои от шестима мъже. Трима души трябваше да се намират в къщата. Други трима, единият от които човекът, осигуряващ комуникацията в микробуса, щяха да бъдат между дърветата до басейна.

Мястото за проверка за превишена скорост беше добре познато на местните жители. Всеки уикенд по една-две коли заставаха на тази отсечка от междущатското шосе 70. Дори в местния вестник писаха нещо по този въпрос. Но, разбира се, хората от другите щати не четяха този вестник. Полицаят беше спрял колата си малко след възвишението на пътя, от което колите, тръгнали в посока към Пенсилвания, прелитаха покрай насочения радарен пистолет, преди да се усетят. Уловът беше толкова добър, че никога не се притесняваха да спират онези, които караха под шестдесет и пет мили в час, а най-малко два пъти нощем хващаха шофьори, каращи с над осемдесет.

„Бъдете нащрек за черен микробус. Година на производство и модел неизвестни“ — беше съобщено по радиото до всички преди няколко минути. Полицаят прецени, че в щата Мериленд има поне пет хиляди такива микробуси и всички те ще бъдат на път в петък вечерта. Нека някой друг се тревожи за това. „Доближавайте се изключително внимателно.“

Патрулната му кола се разлюля като лодка, минаваща през дирята на кораб, когато някаква кола префуча край него. Радарният пистолет показа осемдесет и три мили в час. Полицаят включи на скорост и тръгна, преди да осъзнае, че това е черен микробус. „Доближавайте с изключително внимание. Те дори не ни казаха регистрационния номер.“

— Хагърстаун, обажда се единадесет. Преследвам микробус черен на цвят. Мина с осемдесет и три мили. Движа се на запад по междущатско 70, на около три мили от изход 35.

— Единадесет, виж регистрационния им номер, но недей, повтарям, недей да се опитваш да ги задържаш. Прочети номера, изостани и запази визуален контакт. Ще ти изпратим подкрепа.

— Разбрано. Приближавам се. „По дяволите!“

Натисна докрай газта и видя как стрелката на скоростомера се придвижи до деветдесет. Изглежда, микробусът беше намалил малко скоростта. Сега беше на около двеста метра зад него. Присви очи. Виждаше номера, но не можеше да го разчете. Скъси разстоянието по-бавно. От петдесет метра успя да разчете номера — беше инвалиден. Полицаят взе микрофона, за да съобщи числата, когато задната врата рязко се отвори.

Моментално се досети. „Така очистиха Лари Фонтана!“ Натисна спирачката и се опита да завърти волана, но кабелът на микрофона се закачи на ръката му. Полицаят се сви и се смъкна под таблото, докато колата намаляваше скорост. Видя огън, бял като слънцето огнен език, насочен право към него. В момента, в който се досети какво е това, дочу удрящите куршуми. Една от гумите му се пукна, радиаторът експлодира и във въздуха плиснаха пара и вода. Още куршуми заудряха по предния капак, най-вече в дясната част на колата, и полицаят се смъкна под кормилото, като остави колата да подскача на спуканата гума. След това шумът спря. Той вдигна глава и видя, че микробусът се намира на стотина метра и набира скорост нагоре по шосето. Опита се да се обади по радиото, но то не работеше. Скоро откри, че два куршума бяха пръснали акумулатора, от който сега течеше киселина по асфалта. Няколко минути стоя така, учуден, че е жив, преди да дойде друга полицейска кола.

Полицаят трепереше така, че се наложи да държи микрофона с две ръце.

— Хагърстаун, копелето стреля с картечница по колата ми! Микробусът е форд, изглежда, е модел от осемдесет и четвърта година, с инвалиден номер Н-две-две-девет-едно, за последен път е забелязан да се движи в западна посока по междущатско шосе 70, на изток от изход тридесет и пет.

— Удариха ли те?

— Не, но от колата не става нищо. Стреляха по мен с една проклета картечница!

Това наистина раздвижи нещата. ФБР отново беше уведомено и всички налични хеликоптери на щатската полиция се събраха в района на Хагърстаун. За първи път в тях имаше хора с автоматично оръжие. Губернаторът в Анаполис се питаше дали да използва и хора от подразделенията на националната гвардия. Един пехотен полк беше вдигнат по тревога — той и без това провеждаше учение, — но за момента ограничи подкрепата от страна на гвардията до поддръжка в хеликоптерите на щатската полиция. Гонитбата се провеждаше в централните хълмисти райони на щата Мериленд. По радиостанциите и телевизията хората бяха предупреждавани да внимават. Президентът прекарваше уикенда някъде в провинцията и това още усложняваше нещата. Морските пехотинци в близкия Кемп Дейвид и няколко други строго секретни отбранителни поделения, сгушени между хълмовете, свалиха сините си униформи и колани с кобури за пистолет и ги замениха със зелено камуфлажно облекло и пушки M-16.

[1] Желая ви щастие (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Елитна десантна част за специални операции на Военновъздушните сили на САЩ. — Б.пр. ↑

25.

СРЕЩА

Дойдоха точно навреме. Две полицейски коли останаха на пътя, а други три, натоварени е хора от охраната, придружиха ролс-ройса до къщата на Райън. Шофьорът, човек от охраната, спря пред къщата и изскочи от колата, за да отвори вратата на пътниците си. Негово височество излезе първи и помогна на жена си. Хората от охраната вече се бяха пръснали навсякъде. Водачът на английския контингент поговори с Авери и групата му се разпръсна по предварително определените места. Когато Джек слезе по стълбите, за да посрещне гостите си, той си помисли, че къщата му е нападната от военни.

— Добре дошли в Перигрин клиф.

— Здравейте, Джек! — Принцът пое ръката му. — Изглеждате чудесно.

— Вие също, сър. — Обърна се към принцесата, с която не се бяха запознавали. — Ваше Височество, за мен е голямо удоволствие.

— За нас също, доктор Райън.

Той ги поведе в къщата.

— Как пътувахте?

— Ужасно горещо беше — отговори принцът. — Винаги ли е така през лятото.

— Прекарахме две много горещи седмици — отговори Джек. Преди няколко часа беше стигнало тридесет и девет градуса. — Казват, че утре ще се промени. През следващите няколко дни не се очаква температурата да надвиши двадесет и пет градуса. — Думите му не бяха посрещнати с ентусиазъм.

Кати чакаше вътре заедно със Сали. Тя особено трудно понасяше времето. Ръкува се, а Сали си спомни какво е английски реверанс и направи един с хихикане.

— Вие добре ли сте? — попита Кати нейно височество.

— Отлично, ако не е тази жега. Слава богу, съществуват климатичните инсталации.

— Нека ви покажа къщата. — Райън поведе гостите си към хола, който беше и трапезария.

— Изгледът е прекрасен — отбеляза принцът.

— Така. Първото нещо: в дома ми никой няма да носи сако — рече Райън. — Мисля, че в Англия на това му казвате неофициално облекло.

— Идеята е отлична — каза принцът. Джек пое сакото му и го окачи в гардероба в антрето до старата си полушубка от морската пехота, а след това съблече и своето. През това време Кати беше настанила всички по местата им. Сали седеше до майка си, краката й висяха високо над пода и тя се опитваше да държи роклята си над коленете. Кати установи, че не може да седне удобно.

— Колко ви остава? — попита принцът.

— Осем дни… но, разбира се, понеже ми е за втори път, зная, че може да е всеки момент.

— Аз ще установя това след още седем месеца.

— Така ли? Честито! — Двете жени лъчезарно се усмихнаха.

— Поздравявам ви, сър — отбеляза Райън.

— Благодаря, Джек. А вие как сте?

— Предполагам, знаете какво работя.

— Да, чух снощи от един от нашите хора от охраната… Казаха ми, че сте открили и разпознали лагер за терористи, който след това е бил… неутрализиран — тихо каза принцът.

Райън дискретно кимна.

— Боя се, че не мога да разисквам това.

— Разбирам. А как е малкото момиченце след…

— Сали? — обърна се Джек и попита: — Как е моето малко момиче?

— Аз съм голямо момиче! — натърти тя.

— Какво мислите?

— Мисля, че сте имали дяволски късмет.

— Бих се успокоил само след едно нещо. Предполагам, сте чули?

— Да — той замълча. — Надявам се, че вашите хора ще внимават.

Джек се съгласи, а като чу идващата кола, се изправи. Отвори вратата и видя Роби и Сиси Джексън да слизат от „корветата“ на пилота. Микробусът за комуникациите на службата за сигурност застана зад нея, за да блокира пътя. Роби се засили нагоре по стълбите.

— Какво става? Кой е тук? Президентът ли?

Джек разбра, че Кати трябва да ги е предупредила. Сиси беше облечена в семпла, но много хубава бяла рокля, а Роби беше с вратовръзка. Лошо.

— Влизайте и се присъединявайте към нас — каза Джек с гадна усмивка.

Роби погледна двамата агенти с разкопчани сака до басейна и хвърли озадачен поглед на Джек, но го последва. Когато заобиколиха тухлената камина, очите на летеца се разшириха.

— Майор Джексън, предполагам. — Негово височество се изправи.

— Джек — прошепна Роби, — ще те убия! — Здравейте, сър — поздрави на висок глас той. — Това е жена ми, Сесилия. Както обикновено става, веднага се разделиха на мъжка и женска група.

— Разбрах, че сте пилот от военноморските сили.

— Да, сър. Сега се връщам в ескадрилата си. Летя на F-14. — Роби се бореше със себе си и се опитваше да се овладее. Почти успяваше.

— Да, „Томкат“. Аз съм летял на „Фантом“. А вие?

— Имам сто и двадесет часа на тях, сър. Моята ескадрила премина на четиринайсетките няколко месеца след като отидох в нея. Тъкмо започвах да разбирам фантомите, когато ни ги взеха. Аз… ъъ… сър, вие не сте ли и офицер от военноморския флот?

— Да, майоре. Имам звание капитан — отговори негово височество.

— Благодаря. Сега зная как да се обръщам към вас, капитане — каза Роби с явно облекчение. — Нали може?

— Разбира се. Знаете ли, наистина омръзва това, че хората се държат така неловко в мое присъствие. А вашият приятел ми се скара преди няколко месеца.

Роби се усмихна.

— Знаете ги морските пехотинци, сър. Големи уста, малки мозъци.

Джек разбра какво го очаква.

— Мога ли да пи предложа нещо за пиене?

— Трябва да летя утре, Джек — отговори Роби. Погледна часовника си. — Имам дванадесетчасова забрана.

— Вие се отнасяте сериозно към това нещо — каза принцът.

— И още как, капитане, след като птицата струва тридесет или четиридесет милиона. Ако строшите някоя, по-добре причината да не е в пиенето. Минал съм веднъж през такова нещо.

— О? Какво стана?

— Един от двигателите спря, когато включих форсажа. Опитах се да се върна, но падна налягането на хидравличната система на пет мили от кораба и трябваше да скачам. Два пъти съм катапултирал и Бог ми е свидетел, че ми стига.

— О?

Въпросът му разпали Роби да обясни как беше свършила кариерата му като пилот изпитател в „Пакс Ривър“.

— Летя си аз на три хиляди метра височина…

Джек отиде в кухнята, за да донесе чай с лед за всички. Завари двама от охраната — американец и англичанин.

— Всичко ли е наред? — попита Райън.

— Да. Изглежда, нашите приятели са били забелязани близо до Хагърстаун. Стреляли са в полицейска кола и са се измъкнали. Полицаят е здрав. Пропуснаха този път. Както и да е, за последен път са били видени да отиват на запад. — Агентът от тайната служба беше много доволен от това. Джек погледна навън и видя още един на верандата.

— Сигурни ли сте, че са били те?

— Бил е микробус с инвалидни номера. Обикновено се повтарят — обясни агентът. — Рано или късно това ги проваля. Районът е ограден. Ще ги хванем.

— Добре. — Джек вдигна подноса с чашите.

Когато се върна, Роби обсъждаше с принца нещо за летенето. Джек разбра веднага, тъй като обсъждането включваше сложни движения с ръце.

— Значи, ако изстреляте „Феникса“ в този радиус, той просто не може да й избяга. Ракетата вдига много по-висока скорост, отколкото един пилот — завърши Джексън.

— А, да. Същото, както и с ракетите „Спароу“, нали?

— Да, капитане, само че радиусът е по-малък. — Очите на Роби светеха. — Били ли сте някога в „Томкат“?

— Не, но ми се ще.

— За бога, та това не е проблем. През цялото време возим цивилни — искам да кажа, че трябва разрешение, но сме возили дори и актьори от Холивуд. Уреждането на един полет за вас би трябвало да е играчка. Искам да кажа, че вие не представлявате риск за сигурността, нали? — Роби се засмя и си взе чаша чай. — Благодаря ти, Джек. Капитане, ако имате време, аз разполагам с птицата.

— С удоволствие бих го направил. Имаме малко свободно време…

— Тогава да го направим — каза Джексън.

— Виждам, че вие двамата намерихте общ език.

— Да — отговори принцът. — От години исках да срещна някой пилот на F-14. Значи казвате, че това устройство с телескопичната камера наистина е ефективно?

— Да, сър! Не е кой знае какво. Лупа с десетократно увеличение на една смотана телевизионна камера. Можете да разпознаете жертвата си на петдесет мили и е време за „Феникса“. Ако играете картите си както трябва, можете да разпльоскате оня, преди да е усетил, че сте в същия окръг, а точно това е целта, нали?

— Значи се опитвате да избегнете боя?

— Искате да кажете МВБ — маневриране при въздушен бой, Джек — обясни Роби на невежия наблюдател. — Това ще се промени, когато получим новите двигатели, капитане, но колкото по-отдалеч можете да го свалите, толкова по-добре. Понякога човек се въвлича в най-напечени ситуации, но ако допуснете това, губите най-голямото си предимство. Нашата задача е да влезем в бой с другия от колкото е възможно по-голямо разстояние. Затова го наричаме външен въздушен бой.

— Това би било много полезно на Фолкландските острови — отбеляза негово височество.

— Правилно. Ако влезете в бой с противника си над своята палуба, вие вече сте загубили по-голямата част от битката. Трябва да започваме боя на петстотин километра от кораба и да ги ритаме по задника през цялото време. Ако вашият военноморски флот имаше един самолетоносач, тази малка ненужна пойна никога не би съществувала. Извинете, сър. Вината не е ваша.

— Искате ли да разгледате къщата? — попита Джек. Винаги ставаше така. Трудиш се, за да може единият ти гост да се запознае с другия, а после изведнъж се оказваш изолиран от разговора.

— На колко години е тя, Джек?

— Нанесохме се няколко месеца преди да се роди Сали.

— Дърводелската работа е съвършена. Това там библиотеката ли е?

— Да, сър. — Къщата беше проектирана така, че човек можеше да гледа от хола в библиотеката. Голямата спалня беше над нея. В стената имаше квадратен отвор, от който се виждаше в хола, но Райън постави върху него картина. Джексън забеляза, че тя е на релса и може да се мести настрани. Причината беше напълно ясна. Джек ги поведе към библиотеката. Всички харесваха това, че единственият прозорец в нея се намираше над бюрото му и гледаше към залива.

— Нямаш ли прислужник. Джек?

— Не, сър. Кати мисли да вземе гледачка, но все още не е успяла да ме убеди. Всички готови ли са за вечеря?

Отговорът беше енергичен. Картофите вече се намираха във фурната и Кати беше готова да започне царевицата. Джек извади месото от хладилника и изведе мъжете навън.

— Ще ви хареса, капитане. Джек прави страхотен стек.

— Тайната е във въглищата — обясни Джек. Беше взел шест разкошни на вид парчета телешко филе и хамбургер за Сали. — Става добре и ако месото е хубаво.

— Зная, че е късно да те питам, Джек, но откъде се снабдяваш с такова месо?

— Мой бивш клиент от борсата снабдява ресторанти. Тези парчета са от Канзас сити. — Джек ги постави на решетката с вилица с дълга дръжка. Разнесе се приятно пращене. Той намаза месото с малко сос.

— Панорамата е впечатляваща — отбеляза негово височество.

— Приятно е човек да гледа как минават корабите — съгласи се Джек. — Но сега май са по-нарядко.

— Сигурно слушат радио — каза Роби. — Тази вечер се очаква силна буря.

— Не съм чул такова нещо.

— Това е предната част на студения фронт. Много бързо се развива над Питсбърг. Понеже утре ще излитам, преди да тръгнем насам, се обадих до метеорологичната служба в Пакс. Казаха ми, че на радара бурята изглежда много свирепа. Силен дъжд и вятър. Очаква се към десет часа да завали.

— Тук често ли има такива бури? — попита негово височество.

— Да, капитане. Няма смерчове като в Средния запад, но от гръмотевичните бури тук на човек му се изправят косите. Миналата… не, преди две години докарвах един самолет от Мемфис и имах чувството, че се намирам върху някой от онези пръти за скачане[1]. Просто нямаш никакъв контрол над самолета. Тези бури могат да бъдат наистина страшни. Долу в Пакс вкарват всички самолети в хангари, а тези, които останат, ги връзват здраво за земята.

— Няма да е зле да ни поохлади малко — каза Райън.

— Така е. Това е просто гръмотевична буря, капитане. Големи бури има само три или четири пъти в годината. Може и да се съборят няколко дървета, но ако човек не е на открито или в някоя малка лодка, няма страшно. Долу в Алабама при наближаването на такава буря бихме се плашили от смерчове. А това наистина е страшно!

— Виждали ли сте смерч?

— Неведнъж, капитане. Повечето се появяват през пролетта. Когато бях десетгодишен, видях как един смерч пресече пътя, вдигна една къща, сякаш е новогодишна играчка, и я пусна четвърт миля встрани. Странни са смерчовете. Онзи дори не събори ветропоказателя от черквата на баща ми. Такива са. Струва си да ги види човек, но от безопасно разстояние.

— Значи главната опасност при полета е турбулентността?

— Да. Но другата опасност е водата. Има случаи, когато самолети са всмуквали толкова много вода през въздухозаборниците, че двигателите им са загасвали веднага. — Роби щракна с пръсти. — Изведнъж се озоваваш на безмоторен самолет. Определено това не е приятно. Затова, ако е възможно, трябва да се избягват бурите.

— А когато не е?

— Капитане, веднъж трябваше да кацна на един самолетоносач по време на буря — беше вечер. Тогава без малко не намокрих панталонките си — за първи път, откакто съм бил на две години. — Той дори потрепери.

— Ваше височество, трябва да ви благодаря, че измъкнахте всичко това от Роби. Познавам го повече от година, но никога не си е признавал, че леко се притеснява горе във въздуха — ухили се Джек.

— Не исках да разваля имиджа — обясни Джексън. — Човек трябва да опре пистолет в главата на Джек, за да го накара да се качи на самолет, и не исках да го плаша повече.

Беше добре, че сега на верандата имаше сянка и духаше лек северен бриз. Джек обръщаше стековете над въглищата. В залива имаше няколко кораба, но повечето от тях, изглежда, се насочваха към пристанището. Джек за малко не припадна от страх, когато един реактивен изтребител префуча с рев покрай скалата. Обърна се навреме, за да види белия самолет, който се отдалечаваше на юг.

— По дяволите, Роби, за какво е всичко това? Правят го от две седмици.

Джексън гледаше как двойната опашка на самолета изчезва в маранята.

— Изпитват ново оборудване на F-18. Какво толкова има?

— Шумът! — Райън преобърна стековете.

Роби се засмя:

— О, Джек, това не е шум. Това е звукът на свободата.

— Не е лошо, майоре — отсъди негово височество.

— Е, а какво ще кажете за звука на обяда? — попита Райън.

Роби грабна чинията и Джек натрупа месото в нея. Салатите вече се намираха на масата. Кати правеше превъзходна спаначена салата с домашен сос. Джек видя Сиси, която носеше царевицата и картофите, и беше наметнала престилка, за да пази роклята си. Той раздаде месото и направи хамбургер на Сали с питка хляб. След това сложи дъщеря си в специалния висок стол. Неприятно беше само това, че никой не пиеше. Беше купил четири бутилки отбрано калифорнийско вино за стековете, но, изглежда, всички, бяха в пълно въздържателско настроение.

— Джек, пак има проблеми с тока — каза жена му. — За момент дори си мислех, че няма да мога да довърша царевицата.

Агентът от тайната служба застана в средата на пътя и принуди микробуса да спре.

— Да, сър? — попита шофьорът.

— Какво правите тук? — Сакото на агента беше разкопчано. Не се виждаше пистолет, но шофьорът знаеше, че той е някъде там. Преброи още шест души на около десет метра от микробуса, и други четирима, които се виждаха лесно.

— Хей, аз тъкмо обясних на полицаите. — Мъжът махна с ръка назад. Двете коли на щатската полиция се намираха само на двеста метра по-назад.

— Ще ми кажете ли?

— Има проблем с трансформатора в края на пътя. Искам да кажа, виждате, че това е кола на „БГ & Е“, нали?

— Ще почакате ли тук?

— Няма проблеми, човече. — Шофьорът се спогледа с пътника на дясната седалка. Агентът се върна с още един човек, който държеше радиотелефон.

— Какъв е проблемът?

Шофьорът въздъхна:

— Трети път. Има проблем в електротрансформатора на края на пътя. Хората тук оплакаха ли ви се от електричеството?

— Да — каза Авери. — И аз забелязах това. Какво ги предизвиква?

Мъжът от дясната седалка обясни:

— Казвам се Алекс Добенс, инженер съм. Монтирали сме на тази линия нов експериментален трансформатор. В кутията има монитор, който изпраща много особени сигнали и може би тя ще гръмне. Дошли сме да я проверим.

— Можем ли да видим някакви документи?

— Разбира се. — Алекс излезе от микробуса и го заобиколи. Подаде пропуска си за фирмата „БГ & Е“. — Какво става тук, по дяволите?

— Не мога да ви кажа. — Авери разгледа пропуска и му го върна. — Имате ли заповед за тази задача? Добенс подаде папката си.

— Вижте, ако искате да проверите какво става, обадете се на този номер отгоре. Това е службата за поддържането по обектите и се намира в седалището на фирмата в Балтимор. Търсете мистър Грифин.

Авери се обади по радиотелефона си и накара и хората си да направят това.

— Имате ли нещо против да разгледаме колата?

— Моля — отговори Добенс. Поведе двамата агенти около колата. Забеляза, че четирима други мъже много отблизо наблюдаваха какво прави и стояха далеч един от друг с незаети ръце. Други гледаха от отвъдната страна на двора. Той рязко отвори плъзгащата се врата и покани с жест агентите.

Вътре те видяха купчина инструменти, кабели и пробна апаратура. Авери остави подчинените си да извършат проверката.

— Трябва ли непременно да идете там?

— Трансформаторът може да изгори. Мога и да го оставя да гръмне, но хората от околността ще се обезпокоят, ако угасне токът. Хората са такива, нали знаете? Мога ли да попитам вие кои сте?

— Тайна служба. — Авери извади картата си. Добенс се изненада.

— Господи! Искате да кажете, че там е президентът?

— Не мога да кажа кой е там — отговори Авери. — Какво му е на трансформатора? Казахте, че е нов.

— Да. Той е експериментален модел. Използва охладители от инертни газове вместо полибромидни бифенилни вещества, а има и вградено устройство за потискане на колебанията. Вероятно там е проблемът. Изглежда, агрегатът е чувствителен към околната температура. Регулирахме го няколко пъти, но не можем да го нагласим правилно. Аз работя по проекта от два месеца. Обикновено оставям хората си сами да го правят, но този път шефът настоя лично да го погледна. — Той вдигна рамене. — Мой проект е.

Другият агент излезе от микробуса и поклати глава. Авери кимна. След това главният агент се обади по радиотелефона до комуникационния микробус, чиито обитатели бяха звъннали в „Балтимор — газ и електричество“ и потвърдиха казаното от Алекс.

— Искате ли да изпратите човек с нас, за да наблюдава? — попита Добенс.

— Не. Няма нужда. Колко време ще ви трябва? — попита Авери.

— Зная толкова, колкото и вие, сър. Вероятно е нещо просто, но все още не сме разбрали какво е. Простите неща са най-неприятните.

— Наближава буря. Не бих искал да съм на някой стълб в такава буря — отбеляза агентът.

— Да. Е, както си стоим тука, не вършим никаква работа. Всичко наред ли е сега?

— Да. Давай.

— Наистина ли не можете да ми кажете кой е тук?

Авери се усмихна:

— Съжалявам.

— А, аз и без това не съм гласувал за него — засмя се Добенс.

— Стоп! — извика вторият агент.

— Какво има?

— Предната лява гума. — Мъжът посочи.

— По дяволите, Луис! — изръмжа на шофьора Добенс. Стоманената оплетка на гумата се показваше на едно място.

— Шефе, не съм виновен аз. Трябваше да са я сменили тази сутрин. Записах я още в сряда — запротестира шофьорът. — Ето и квитанцията от поръчката.

— Добре. Спокойно. — Добенс погледна към агента. — Благодаря.

— Не можете ли да я смените?

— Нямаме крик. Откраднаха ни го. Това е проблемът на фирмените коли. Винаги липсва по нещо. Ще се оправим. Е, имаме да ремонтираме и трансформатор. Довиждане. — Алекс се качи в микробуса и махна с ръка, когато потеглиха.

— Добре, Луис.

Шофьорът се усмихна.

— Да. Помислих, че добре стана с гумата. Преброих четиринадесет.

— Точно така. Трима между дърветата. Предполагам, че има още четирима в къщата. Те не ни интересуват. — Замълча и погледна към облаците над хоризонта. — Надявам се Ед и Уили да са се измъкнали.

— Измъкнали са се. Наложило им се е само да стрелят по едно ченге с кола и да сменят колата си. Ченгетата тук бяха по-отпуснати, отколкото очаквах — отбеляза Луис.

— Защо не? Те мислят, че ние сме на някое друго място. — Алекс отвори една кутия с инструменти и извади от нея приемо-предавателя си. Агентът го беше видял, но не пита за него. Не можа да разбере, че честотният му диапазон е променен. Разбира се, в микробуса нямаше оръжие, но радиоапаратите бяха далеч по-смъртоносни. Предаде по радиото каквото беше видял и получи потвърждение. Усмихна се. Агентите дори и не попитаха за двете стълби на покрива. Провери часовника си. Срещата беше предвидена за след тридесет минути…

— Проблемът е, че няма цивилизован начин да се яде царевица от кочана — каза Кати. — А да не говорим за намазване с масло.

— Но беше превъзходно — отговори принцът. — От местна ферма ли е царевицата, Джек?

— Откъснал съм ги от стеблата днес следобед — потвърди Райън. — Така става най-добре.

Напоследък Сали беше започнала да се храни бавно. Още се трудеше над храната си, но, изглежда, никой не искаше да стане от масата.

— Джек, Кати, това беше една чудесна вечеря — каза негово височество.

Съпругата му се съгласи.

— Но никакви речи след вечерята!

— Предполагам, че всичките тези официалности започват да омръзват — отбеляза Роби, питайки се нещо, което не можеше да изкаже гласно: „Какво е да си принц?“

— Нямаше да е толкова лошо, ако речите бяха оригинални, но от години слушам една и съща! — кисело каза той. — Извинете ме, но такива неща не трябва да казвам дори и сред приятели.

— То не е чак толкова различно от съвещание в отдела по история — обади се Джек.

В Куантико, Вирджиния, един телефон иззвъня. Групата на ФБР за спасяване на заложници имаше собствена сграда, разположена на края на дълга редица стрелбища, които обслужваха център за обучение на ФБР. Зад сградата се намираше един самолет ДЦ-4 без двигатели, който се използваше за практикуване на методи за нападение на отвлечени самолети. По-надолу беше „Къщата със заложниците“, както и други съоръжения, които групата ежедневно използваше, за да подобрява уменията си. Специален агент Гюс Вернер вдигна слушалката.

— Здрасти, Гюс — каза Бил Шоу.

— Намерили ли са ги? — попита Вернер. Той беше тридесет и пет годишен, писък и жилест мъж, с червена коса и буен мустак, който по време на управлението на Хувър не би бил позволен.

— Не, но искам да събереш нападателната група и да я вдигнеш в хеликоптер. Ако стане нещо, може да се наложи да се движим бързо.

— Добре. Къде точно отиваме?

— Хагърстаун, в помещенията на щатската полиция. Ще ви очакват хора от специалните сили в Балтимор.

— Добре. Ще взема шест души. Можем да тръгнем след тридесет или четиридесет минути. Веднага, щом пристигне хеликоптерът. Позвъни ми, ако нещо се случи.

— Да. Довиждане. — Шоу затвори телефона.

Вернер натисна бутоните на телефона и предупреди екипажа на хеликоптера. После отиде в класната стая в другия край на сградата. Петимата мъже от неговата група за бързо реагиране се излежаваха и четяха. Бяха в състояние на бойна готовност от няколко дни. Това беше довело до увеличаване на тренировъчните им дейности, но последното беше предназначено по-скоро за защита от скуката при очакването на нещо, което вероятно нямаше да се случи. Вечерите бяха посветени на четене и телевизия. По телевизията предаваха мач между „Ред Сокс“ и „Янките“. Хората тук не изглеждаха като агентите от ФБР, облечени в костюми на „Брукс Брадърс“[2], носеха широки парашутистки костюми. Освен че бяха опитни агенти, почти всички бяха и ветерани, участвали в бойни действия или карали военна служба в мирно време. Всеки от тях беше майстор по стрелба, който изгърмява по няколко кутии с куршуми седмично.

— Добре, слушайте — каза Вернер. — Искат екип нападатели в Хагърстаун. Хеликоптерът ще бъде тук след половин час.

— Наближава силна гръмотевична буря — тихо възропта един от тях.

— В такъв случай си вземи хапчетата срещу прилошаване — посъветва го Вернер.

— Намерили ли са ги? — попита друг.

— Не, но онези започват да стават нервни.

— Добре.

Човекът, който зададе въпроса, беше стрелец снайперист с дълга пушка. Направеният по поръчка снайпер вече беше опакован в облицованата със стиропор кутия. Вещите на групата се намираха в дузина платнени торби. Мъжете закопчаха ризите си. Някои се отправиха към тоалетната за предполетно облекчаване. Никой не беше особено развълнуван. Работата им предполагаше много повече изчакване, отколкото действие. Групата за спасяване на заложници съществуваше от години, но още не се беше наложило да спасяват дори и един-единствен заложник. Вместо това членовете й биваха използвани като специални групи за действие в рискови ситуации и си бяха спечелили реноме на много добри, но малко познати извън обществото на законодателните власти.

— Леле — каза Роби. — Ето я. Това ще бъде красиво. — В разстояние на пет минути лекият бриз се беше превърнал в бурен поривист вятър, от който къщата резонираше.

— „Беше тъмна и бурна нощ“[3] — засмя се Джек. Отиде в кухнята. Трима агенти приготвяха сандвичите за мъжете на пътя. — Момчета, надяваме се, че имате шлифери.

— Свикнали сме — увери го един от тях.

— Поне ще бъде топъл дъжд — каза английският му колега. — Благодаря много за храната и кафето.

Първият тътен на далечна гръмотевица се понесе през къщата.

— Не стойте под дърветата — предложи Джек. — Светкавиците могат да ви съсипят хубавия ден.

Върна се в хола. Разговорът все още се водеше около масата. Роби отново обсъждаше летенето. Сегашният разказ се отнасяше за катапултите.

— Не може да се свикне с усещането — казваше той. — За две секунди от пълен покой политаш със сто и петдесет възела.

— А ако нещо се обърка? — попита принцът.

— Цопваш във водата — отговори Роби.

— Мистър Авери — изграчи радиотелефонът.

— Да — отговори той.

— Обаждат се от Вашингтон.

— Добре. Идвам след минута. — Авери тръгна по пътя между комуникационния микробус. Лонгли, водачът на английската група, дойде с него. И двамата бяха оставили шлиферите си там, а щяха да имат нужда от тях след няколко минути. На няколко мили от себе си виждаха светкавици, чиито назъбени линии бързо се приближаваха.

— Това е то времето — каза Лонгли.

— Надявах се да ни отмине. — Имаше насрещен вятър и той вдигаше прах от изораното поле от другата страна на пътя „Фолкънс нест“. Минаха покрай двама души, които носеха покрита чиния със сандвичи. След тях черно кученце подтичваше с надеждата, че ще изпуснат някой.

— Този Райън е свестен човек, а?

— Има много хубава дъщеричка. Можеш да разбереш много за един човек по децата му — изрази на глас мислите си Авери. Стигнаха до микробуса, когато започнаха да падат първите капки. Агентът от тайната служба се обади по телефона.

— Авери слуша.

— Чък, обажда се Бил Шоу от ФБР. Току-що ми позвъниха нашите съдебни специалисти от къщата в Хауърд каунти.

— Добре.

На другия край на линията Шоу разглеждаше една карта и се мръщеше.

— Не могат да намерят отпечатъци, Чък. Имат оръжие, имат патрони, някои от автоматите са били почиствани, но няма никакви отпечатъци. Дори по опаковките от хамбургерите. Нещо не е наред.

— Какво стана с колата, по която стреляха в Западен Мериленд?

— Нищо. Абсолютно нищо. Сякаш са скочили в някаква дупка и са я затворили след себе си.

Шоу не трябваше да казва нищо друго. Чък Авери беше агент от тайните служби през целия си съзнателен живот и обикновено беше в групата за охрана на президента. Мислеше изключително от гледна точка на заплахите. Това беше неизбежната последица от работата му. Охраняваше хора, които други хора искаха да убият. Затова имаше ограничен и донякъде параноичен поглед върху живота. Авери прехвърли мислено предупрежденията за заплахите в този случай: „Врагът е изключително умен…“

— Благодаря за информацията, Бил. Ще си държим очите отворени. — Авери взе шлифера си и вдигна радиотелефона: — Група едно, тук Авери. Горе главите. Съберете се пред входа. Възможна е нова заплаха. „Обяснението ще последва по-късно.“

— Какво има? — попита Лонгли.

— Няма веществени доказателства в къщата, а хората от лабораторията не са намерили никакви отпечатъци.

— Не биха могли да избършат всичко, преди да излязат. — Лонгли не се нуждаеше от особени намеци. — Това може да е било планирано, за да…

— Точно така. Хайде да идем отвън и да говорим с хората. Най-напред аз ще разширя малко периметъра. След това ще поискам повече подкрепления от полицията. — Сега дъждът биеше по микробуса. — Предполагам, че всички ще се намокрим.

— Искам двама души в къщата — каза Лонгли.

— Съгласен съм, но нека първо инструктираме хората. — Той отвори вратата и двамата тръгнаха по пътеката.

Агентите, застанали по границите на имота, се събраха там, където пътеката пред гаража се сливаше с пътя. Бяха нащрек, но се виждаше трудно заради дъжда и щипещия пясък от полето от другата страна на пътя, които вятърът хвърляше в лицата им. Няколко от тях се опитваха да довършат сандвичите си. Един агент преброи останалите и ги изкара с един по-малко. Изпрати колегата си да доведе агента, защото радиото му явно беше повредено. Ърни тръгна след него: този агент му беше дал половин сандвич.

— Желаете ли да отидете в хола — Кати махна с ръка към столовете на няколко метра от тях. — Бих искала да почистя тези съдове.

— Аз ще го направя, Кати — каза Сиси Джексън. — Ти седни. — Отиде в кухнята и взе престилката. Райън със сигурност знаеше, че Кати е предупредила семейство Джексън, или най-малко Сиси, тъй като тя беше с рокля, която след внимателно вглеждане се оказа скъпа. Всички станаха, а Роби отиде там, където и царят ходи пеша.

— Готово — каза Алекс. Сега той беше на волана. — Готови ли са всички?

— Тръгвай! — каза О’Донъл. И той като Алекс искаше да бъде при бойците си. — Слава богу, че имаме такова време.

— Да — съгласи се Алекс. Превключи фаровете на дълги светлини. Видя две групи агенти, застанали на няколко метра един от друг.

Хората от охраната забелязаха приближаващите се светлини и тъй като бяха обучени мъже, ги наблюдаваха отблизо, въпреки че знаеха кой е в микробуса и какво е правил. На тридесетина метра от тях нещо блесна и се чу гръм. Някои от хората инстинктивно посегнаха към пистолетите си, но се спряха, защото видяха, че предната лява гума беше гръмнала и тупаше по пътя, докато шофьорът се опитваше да овладее микробуса. Той спря точно пред пътеката за гаража. Никой не беше споменал за стълбите преди, а и никой не забеляза липсата им сега. Шофьорът излезе и погледна гумата.

— О, мамицата му!

На двеста метра встрани Авери видя спрелия на пътя микробус и у него инстинктивно се задейства сигналът за тревога. Затича се.

Вратата на микробуса се плъзна назад и разкри четирима мъже с автомати.

Намиращите се на няколко метра агенти веднага реагираха, но беше твърде късно. Вратата едва се беше поместила, когато първият автомат започна да стреля. На дулото му имаше цилиндричен заглушител, който заглушаваше шума, но не и езика на белия пламък, който се протягаше в нощта, и петимата паднаха още на първата секунда. Другите стрелци вече се бяха присъединили и първата група агенти беше повалена, без да е изстреляла дори и един куршум. Терористите изскочиха от страничната врата на микробуса и се заеха с втората група. Един агент на тайните служби вдигна автомата си „Узи“ и изстреля кратък залп, който уби първия показал се иззад микробуса човек, но терористът зад него го уби с автомата си. Още двама души от охраната бяха мъртви, а останалите четирима се проснаха на земята и се опитаха да отвърнат на огъня.

— Какво е това, по дяволите? — каза Райън. Трудно можеше да бъде определен звукът през шума на дъжда и постоянните гръмотевици. Всички обърнаха глави. В кухнята имаше офицер от английската охрана, а на верандата отвън стояха двама от тайната служба. Главите им вече гледаха насам, а единият посягаше към радиото си.

Авери беше извадил служебния си револвер. Като водач на групата той не носеше нищо друго, освен своя „Смит и Уесън .357 Магнум“. Другата му ръка беше заета с радиотелефона.

— Обадете се до Вашингтон, нападат ни! Нуждаем се от подкрепа веднага! Неизвестни стрелци на западния край. Има убити офицери и нуждаещи се от помощ.

Алекс протегна ръка назад към вътрешността на микробуса и извади ракетомет РПГ-7. Виждаше двете коли на щатската полиция на двеста метра надолу по пътя, по не можеше да забележи полицаите. Те трябваше да са там. Вдигна оръжието до съответния белег на стоманения мерник и натисна спусъка, като добави още една гръмотевица към небесните. Ракетата падна на около метър преди целта, но след като избухна, от нея полетяха горещи парчета и пробиха резервоара на едната кола. Той избухна и обля и двата автомобила в горящо гориво.

— Горещо е, по дяволите!

Зад него стрелците се разпръснаха и заобиколиха във фланг офицерите от тайната служба. Само един от тях все още стреляше. Алекс видя, че други двама от АОЪ бяха убити, но останалите се доближиха в гръб до агента и го довършиха със залп от куршуми.

— О, Господи! — Авери също видя това. Той и Лонгли се спогледаха и всеки разбра какво мислеше другият. „Няма да ги хванат. Не и докато съм жив.“

— Шоу на телефона. — Радиотелефонът пращеше от статично електричество.

— Нападнаха ни. Има убити офицери — каза говорителят на стената. — Неизвестен брой… тука е като на шибана война! Нужна ни е помощ. И то веднага.

— Добре, работим по въпроса. — Шоу даде бързи заповеди и бутоните за различните телефонни линии започнаха да светят. Първите обаждания бяха до най-близките участъци на щатската и окръжната полиция. След това групата за спасяване на заложници, която чакаше в готовност във Вашингтон, получи заповед да тръгва. Джипът им „Шевролет Събърбан“ беше в гаража. Шоу погледна часовника и се обади до Куантико по директната линия.

— Хеликоптерът тъкмо каца — каза Вернер.

— Знаеш ли къде е къщата на Райън? — попита Шоу.

— Да. Отбелязана е на картата. Посетителите сега са там, нали?

— Къщата е нападната. За колко време можете да стигнете дотам?

— Какво е положението? — Вернер гледаше през прозореца хората си, които товареха багажа в хеликоптера.

— Неизвестно. Току-що изпратихме групата, но ти може да пристигнеш първи. Човекът от комуникационната кола се обади и каза, че са ги нападнали. Има убити офицери…

— Ако има нова информация, предай ни я. Излитаме след две минути. — Вернер изтича навън при хората си. Трябваше да крещи, за да могат да го чуят под въртящата се перка, а след това изтича обратно в щаба, където нареди на дежурните офицери да свикат останалата част от групата тук. Когато се върна при хеликоптера, неговите хора вече бяха извадили оръжията си от торбите. Хеликоптерът се вдигна в прииждащата буря.

Райън забеляза суматохата, когато английският офицер от кухнята изтича навън и набързо каза нещо на агентите от секретните служби. Тъкмо влизаше обратно, когато серия от бляскащи светлинки озариха верандата. Един агент се обърна и извади пистолета си… и падна назад. Стъклото зад него се пръсна. Другите двама мъже залегнаха. Единият се повдигна, за да стреля, и падна до другаря си. Последният влезе вътре и извика на всички да залегнат. Джек вече беше изпаднал в ужас, когато още един прозорец се пръсна и последният човек от охраната падна покосен. На мястото на счупеното стъкло се появиха четири въоръжени фигури. Облечени бяха в черно от горе до долу, като се изключат петната кал, които имаха по обувките и гърдите им. Един от тях свали маската си. Беше Шон Милър.

Авери и Лонгли бяха легнали посред двора. Англичанинът наблюдаваше как няколко въоръжени мъже оглеждаха телата на убитите агенти. След това се построиха в две групи и тръгнаха към къщата.

— Ние сме прекалено неприкрити тук — каза Лонгли. — Ако искаме да направим нещо полезно, то трябва да се намираме там, в гората.

— Тръгвай първи — каза Авери и насочи пистолета към една черна фигура, която се виждаше само при блясъка на светкавиците. Все още беше отдалечена на повече от сто метра — твърде голямо разстояние за пистолет. При следващата светкавица видя една цел и стреля, но не улучи, а само привлече към себе си буря от куршуми. Те също не улучиха, но звукът им в мократа земя, беше прекалено близък. Стрелбата се измести. Вероятно са забелязали Лонгли, който тичаше към гората. Авери стреля още веднъж по-внимателно и видя как един мъж падна ранен в крака. Ответният огън този път беше по-точен. Агентът от секретната служба изпразни пистолета си. Помисли, че е улучил още някого, когато за него всичко свърши.

Лонгли се добра до гората и погледна назад. Проснатото тяло на Авери беше неподвижно въпреки намиращите се на петдесет метра от него стрелци. Англичанинът изруга на висок глас и събра останалите хора. Агентът за свръзка от ФБР имаше само пистолет, тримата английски офицери бяха с автоматични пистолети, а единственият агент от секретните служби носеше автомат „Узи“ с два резервни пълнителя. Нямаше дори кого да защитават, нямаше и къде да бягат.

— Е, отново се срещаме — каза Милър. Държеше автомат „Узи“ и се наведе, за да вземе друг от един убит офицер. Още петима влязоха след него. Разпределиха се в кръг, за да покрият Райън и гостите му.

— Ставайте! Поставете ръцете си така, че да се виждат.

Джек стана. Принцът се изправи до него. Кати със Сали на ръце стана след тях. Накрая се надигна нейно височество. Тримата мъже се завъртяха, когато вратата на кухнята се отвори. Беше Сиси Джексън, която се опитваше да задържи някакви чинии, докато един от стрелците я държеше за ръката. Две чинии паднаха и се разбиха на пода, когато той рязко дръпна ръката й нагоре.

„Имат домашна прислужница — припомни си Милър, като видя тъмната рокля и престилката. — Чернокожа, красива жена.“ Усмихваше се. Позорът от неуспешните му акции беше останал далеч назад. Всичките му жертви сега стояха пред него, а в ръцете си държеше инструмента, с който можеше да ги елиминира.

— Ти идвай тук при останалите!

— Какво, по дяволите?

— Мърдай, чернилко! — Единият от стрелците, най-ниският от всички, грубо я бутна към другите. Очите на Джек се спряха за миг на лицето му… къде е виждал това лице?

— Боклук такъв! — сопна се Сиси на мъжа. Очите й светеха гневно, тя временно бе забравила страха си.

— Трябва по-внимателно да подбираш работодателите си — каза Милър. Махна с автомата: — Мърдай.

— Какво ще правите? — попита Райън.

— Защо трябва да разваляме изненадата?

Роби се намираше десет метра встрани от тях, в тази част на къщата, от която най-трудно можеше да се чуе нещо. Миеше си ръцете и не обръщаше внимание на гръмотевиците, когато избухна стрелбата на верандата. Джексън се измъкна от банята и погледна по коридора към хола, но не видя нищо. Това, което чу обаче, му стигаше. Обърна се и се изкачи по стълбите към голямата спалня. Първото нещо, което искаше да направи, беше да повика полицията по телефона, но той не работеше. Опитваше се да измисли нещо. Това не беше като да кара изтребител.

„Джек има пушки, но къде ги държи, по дяволите…?“ В спалнята беше тъмно, но той не смееше да включи лампата.

Отвън редицата стрелци напредваше към гората. Лонгли разпредели хората си, за да ги посрещнат. Отдавна беше отбил военната си служба, а като офицер от службите за сигурност не го бяха подготвили за подобни неща, но направи каквото беше по силите му. Имаха добро прикритие между дърветата. Някои от тях бяха достатъчно дебели, за да спрат и куршум.

— ФБР, тук подстъпа към Патъксент ривър. Хеликоптер четири, нула, едно, девет, край.

Пилотът на хеликоптера завъртя копчетата на приемо-предавателя, докато се появи точният кодов номер. След това погледна в картата координатите на мястото, към което беше тръгнал. Знаеше как изглежда то от въздушните снимки, но те бяха правени през деня. Нещата могат да изглеждат много различни нощем, а съществуваше и проблем с управлението на хеликоптера. Той летеше при страничен вятър със скорост четиридесет възела, а условията се влошаваха с всяка измината миля. Отзад членовете на групата за действие в рискови ситуации се опитваха да облекат камуфлажното си облекло.

— Четири, нула, едно, девет, движите се вляво от нула, две, четири. Поддържайте тази височина. Внимание. Изглежда, доста силна буря приближава целта ви — каза контрольорът. — Препоръчваме ви да не се изкачвате над триста метра. Ще се опитвам да ви помогна да заобиколите най-лошото.

— Разбрано. — Пилотът направи гримаса. Ясно беше, че там, където отиваше, времето щеше да бъде още по-лошо, отколкото мислеше. Свали седалката си до най-ниско положение и затегна коланите си, след което включи фаровете за буря. Нищо друго не можеше да предприеме, освен да се поти. — Хей, вие отзад, затегнете коланите си здраво.

О’Донъл извика на хората си да спрат. Линията на гората се намираше на триста метра пред него и той знаеше, че в нея има пушки. Една от групите му тръгна наляво, а другата — надясно. Щяха да нападат на ешелони — всяка група да напредва, а другата да осигурява прикритието й. Всичките му хора носеха черпи дрехи и автомати освен един, който се движеше на няколко метра зад другите. Искаше му се да бяха донесли по-сериозно оръжие. Все още имаше много работа, включително да се изнесат телата на убитите от неговите хора. Един беше мъртъв, а двама — ранени. Но най-напред… вдигна радиото си, за да нареди на един от взводовете си да тръгва.

От дясната страна на О’Донъл единственият останал жив агент на тайните служби се облегна на лявата си страна на едно дърво и подпри автомата на рамото си. Не можеше да се мисли за отстъпване. Не беше лесно да се използва в тъмното черният метален мерник, а и целите му бяха почти невидими. Една светкавица за миг освети поляната, на която се видяха зелената трева и хора, облечени в черно. Той си избра една цел и изпрати кратък залп, но не улучи. Нито една от двете групи на нападателите не отговори на стрелбата и агентът се сви, когато чу дузина куршуми да удрят дървото. Цялата област беше осеяна с пламъчета от изстрели. Агентът се показа иззад дървото и отново стреля. Групата, приближила се срещу него, сега тичаше наляво към къпините. Щяха да го заобиколят — но изведнъж отново се появиха и стреляха в храстите, откъдето се виждаха ответни огънчета от изстрели. Всички бяха изненадани от това и изведнъж се оказа, че никой не владее ситуацията.

О’Донъл беше планирал да придвижи групите си от двете страни на просеката, но изведнъж откъм дърветата от юг се започна стрелба, а един от неговите взводове беше изложен на кръстосан огън. Оцени новата тактическа ситуация и започна да дава заповеди.

Райън гледаше с няма ярост. Хората с автоматите знаеха точно какво нравят и не му оставяха никакъв шанс. Срещу него и гостите му бяха насочени шест автомата. Нямаше и най-малка възможност да направи каквото и да е. Вдясно от него Кати държеше дъщеря си и дори и Сали мълчеше. Нито Милър, нито хората му вдигаха излишен шум.

— Шон, обажда се Кевин. — Радиотелефонът на Милър започна да пращи от статичните смущения. — Срещаме отпор при гората. Ти хвана ли ги?

— Да, Кевин, ситуацията е под контрола ни.

— Нужна ми е помощ.

— Идваме — Милър сложи радиотелефона в джоба си. Посочи другарите си. — Вие, тримата, пригответе ги. Ако се съпротивляват, убийте всички. Вие, двамата, елате с мен. — Той ги изведе навън през счупеното стъкло и те изчезнаха.

— Хайде! — Останалите стрелци също бяха свалили маските си. Двама от тях имаха ръста на Райън — единият беше рус, а другият — чернокос. Третият беше нисък и плешив — „Познавам те, но откъде?“ Той беше най-опасният. Лицето му — изкривено от чувства, за които на Райън не му беше трудно да се досети. Русокосият му хвърли навито на роло въже. След миг стана ясно, че то представлява сбор от по-къси въжета, нарязани и предвидени за връзването им.

„Роби, къде си, по дяволите?“ Джек погледна към Сиси, която мислеше за същото. Тя кимна незабележимо, в очите й все още гореше надежда. Ниският забеляза това.

— Не се притеснявай — каза Дребния. — Ще ти платят. — Постави автомата си на масата и тръгна, като в същото време русият и чернокосият отстъпиха, за да покриват всички. Денис Кули най-напред отиде до принца и рязко изви ръцете зад гърба му.

„Ето я!“ Роби гледаше нагоре. Джек беше поставил пушката си на най-горния рафт на гардероба, в който можеше да се влиза, а до нея имаше кутия е патрони. Трябваше да протегне ръка, за да ги стигне, и когато го стори, на пода падна пистолет в кобур. Джексън трепна от шума, който вдигна, но измъкна пистолета от кобура и го пъхна в колана си. След това провери пушката. Издърпа затвора — в цевта имаше куршум и предпазителят беше спуснат. Добре. Напълни джобовете си с още патрони и се върна в спалнята.

„И сега какво?“ Това не беше, като да лети на своя F-14 с радар, за да проследява цели, отдалечени на сто мили от него, и с втори пилот, който да пази гърба му от бандитите.

„Картината. — Човек трябваше да коленичи на леглото, за да гледа през нея. — По дяволите! Джек защо си наредил мебелите така?“ — гневеше се пилотът. Постави пушката на земята и с двете си ръце започна да дърпа картината. Премести я само няколко сантиметра, колкото да може да вижда. — „Колко… един, двама… трима. Има ли други… Какво ще стане, ако оставя единия жив…“

Тъкмо завързваха Джек. Принцът — „Капитанът“ помисли си Роби — вече беше завързан и се намираше с гръб към пилота. Ниският довърши Джек и го бутна на дивана. Джексън видя как дребният посегна към жена му.

— Какво ще правите с нас? — попита Сиси.

— Млъквай, чернилко! — отговори дребният.

Дори и Роби знаеше, че това е дреболия, заради която не си струва да се ядосва. Проблемът беше далеч по-сложен, отколкото забележката на някакъв белокож задник расист, но кръвта му закипя, като гледаше как жената, която обича, бива третирана от това… дребно бяло лайно!

„Използвай мозъка си, момче — помисли си той. — Не бързай. Трябва да успееш от първия път. Успокой се.“

Лонгли започваше да добива надежда. В дърветата вляво от него бяха негови приятели. Помисли си, че може би са дошли от къщата. Поне един от тях имаше автомат и той можеше да преброи най-малко трима мъртви терористи или най-малкото такива, които не мърдаха, проснати в тревата. Изстрелвайки пет патрона, не беше улучил с нито един — разстоянието беше твърде голямо за пистолет в тъмното, — но бяха успели да спрат терористите на мястото им. И идваше помощ, трябваше да идва. Радиоколата беше празна, но агентът вдясно от него стоеше до нея. Трябваше само да чакат, да удържат още няколко минути.

— Виждам светлини на земята пред нас — каза пилотът — Аз…

Една светкавица им разкри къщата за кратък миг. Не можаха да видят хората по земята, но това беше къщата, която им трябваше, и тук-там се виждаха отблясъци, може би от огнестрелно оръжие. Хеликоптерът се намираше на половин миля от къщата и се друсаше в дъжда и вятъра. Пилотът не виждаше почти нищо. Светлините на таблото му бяха включени и светкавицата украси зрението му със зашеметяваща колекция от сини и зелени точици.

— Господи! — каза Гюс Вернер по разговорната уредба. — Къде се намираме?

— Във Виетнам — спокойно отговори пилотът, — на това му викахме гореща зона за кацане. „Там също ме беше страх.“

— Свържи се с Вашингтон. — Помощник-пилотът превключи честотите по радиото и махна с ръка към агента зад него, като и двамата водеха хеликоптера по определената траектория.

— Гюс, тук е Бил Шоу, къде си?

— Виждаме къщата пред себе си, а там долу се води истинска война. Имаш ли връзка с нашите хора?

— Не, нямаме. Групата от Вашингтон все още се намира на тридесет минути път. Хората от щатската и окръжната полиция са по-близо, но още не са пристигнали. Бурята събаря дървета навсякъде и движението е блокирано наистина сериозно. Ти си на сцената, Гюс, ти трябва да водиш представлението.

Мисията на групата за спасяване на заложници беше да контролира ситуацията, да я стабилизира и да спаси заложниците — ако е възможно, по мирен начин, в противен случай — със сила. Те не бяха нападателни войски; те бяха специални агенти на ФБР. Но долу имаше техни колеги.

— Ние слизаме. Кажи на полицията, че тук има федерални офицери. Ще се опитваме да те информираме.

— Добре. Внимавайте, Гюс.

— Давай — каза на пилота Вернер.

— Окей, първо ще обиколя къщата, след това ще се приближа и ще ни приземя на подветрената страна. Вятърът е много лош. Там долу може да е по-тихо.

— Давай! — Вернер се обърна. Хората му бяха накичени с цялото си оборудване. Всички имаха автоматични пистолети. Четирима носеха автомати „МП-5“. Той също. Снайперистът с дългата пушка и наблюдателят му щяха да излязат първи. — Спускаме се. — Един от хората отговори е вдигнат нагоре палец. Жестът му беше далеч по-жизнерадостен отколкото се чувстваше.

Хеликоптерът се спусна към земята, когато внезапно низходящо течение го блъсна. Пилотът дръпна нагоре кормилото и успокои понеслия се косо хеликоптер на стотина метра от гората. Сега се намираха само на двеста метра от къщата. Минаха над южния край на просеката и всеки можеше да види какво става.

— Мястото между къщата и скалата може би е достатъчно голямо в края на краищата — каза пилотът. Увеличи мощността, когато хеликоптерът се понесе по посока на вятъра.

— Хеликоптер! — извика някои от дясната страна на О’Донъл. Шефът вдигна поглед и го видя — призрачна фигура, придружена от туптящ звук. Подготвен беше за такава опасност.

Зад тях един от хората му, застанал по-близо до пътя, дръпна покривката на ракетомета за ракети „Редай“, който беше закупен заедно с останалото оръжие.

— Трябва да използвам светлини за кацане. Не виждам нищо — каза по разговорната уредба пилотът. Обърна хеликоптера на половин миля на запад от къщата на Райън. Планираше да тръгне направо край къщата, след това да се снижи, да завие срещу вятъра и да се придвижи на завет зад нея, където се надяваше, че вятърът е по-слаб. „Господи — помисли си той, — това е като Виетнам.“ По проблясъците на земята можеше да се съди, че къщата се намира в приятелски ръце. Пилотът протегна ръка и включи светлините си за приземяване. Това беше риск, който трябваше да поеме.

„Слава богу, че отново мога да виждам“ — помисли си той. Земята се показваше през трептяща завеса от дъжд. Осъзна, че бурята продължаваше да се засилва. Трябваше да се доближи от наветрената страна. Полетът в дъжда щеше да намали видимостта му до няколко метра. Така поне можеше да вижда на около двеста метра или… „По дяволите!“

Забеляза мъж, застанал съвсем сам по средата на полето. Той се целеше с нещо. Пилотът натисна надолу кормилото, когато една линия от червена светлина се устреми към хеликоптера. Очите му бяха фиксирани в нещо, което можеше да е само ракета земя-въздух. Ракетата мина между перките на ротора и изчезна в нощта. Това трая само две секунди, но на пилота му се стори цял час. Той веднага дръпна кормилото обратно, но нямаше време да се възстанови от убягващия маньовър. Хеликоптерът се блъсна в изораното поле на четиристотин метра от къщата на Райън. Никога вече нямаше да може да се движи — трябваше да дойде камион, за да прибере развалините.

Като по чудо само двама души бяха наранени. Вернер беше един от тях. Имаше чувството, че е прострелян е гърба. Снайперистът отвори вратата и изтича, последван от наблюдателя си. Другите излязоха след тях — един помагаше на Вернер, а друг накуцваше на навехнатия си глезен.

Дойде ред на принцесата. Тя беше по-висока от Кули и в погледа й имаше нето повече от презрение. Дребосъкът грубо я завъртя, за да завърже ръцете й.

— За теб имаме големи планове — обеща той, когато свърши.

— Дребен боклук, обзалагам се, че дори не знаеш как става това — каза Сиси. Думите й й изкараха силен шамар. Роби наблюдаваше, чакайки Русия да застане на празното място. Най-после той го стори, върна се при другите…

[1] Pogo stick (англ.) — прът с дръжка в горната част, стъпала за краката в средата и пружина в долната част, така че човек може да подскача нагоре-надолу и настрани. — Б.пр. ↑

[2] Известни производители на модни облекла. — Б.пр. ↑

[3] Израз, често срещан в криминални романи и книги на ужасите. — Б.пр. ↑

26.

ЗВУКЪТ НА СВОБОДАТА

Сачмите от пушка се разпространяват радиално по два и половина сантиметра на всеки метър линейно движение. През прозорците блесна светкавица и Райън се сви, като чу незабавно последвалия трясък, но след това осъзна, че гърмът беше последвал твърде бързо, за да бъде от светкавицата. Снопът сачми мина на около метър от главата му и преди да разбере какво беше това, главата на Русия се отметна рязко назад и избухна в червен облак, а тялото му шумно се удари в крака на масата. Чернокосият гледаше през прозореца и се обърна точно когато другарят му падна, без да е разбрал защо или как. В продължение на секунда очите му трескаво огледаха стаята, след което на гърдите му се появи кръг с големината на грамофонна плоча от 45 оборота и той политна към стената. Дребния завързваше ръцете на Кати и се беше съсредоточил в това. Не беше разбрал какъв е първият гръм. Осъзна се при втория — твърде късно.

Навел рамене, принцът скочи към него и го събори, след което сам падна. Джек прескочи масичката за кафе и диво ритна главата на Дребния. Ритникът му попадна на място, но Джек загуби равновесие и падна назад. За миг Дребния бе зашеметен, но се отърси и тръгна към масата, където се намираше автоматът му. Райън пак скочи на крака и се хвърли към краката на терориста. Принцът също беше станал. Дребния замахна към него и се опита да ритне Райън, за да освободи краката си, но се укроти, когато топлата цев на една ловна пушка се опря в носа му.

— Не мърдай, нещастнико, или ще ти пръсна главата.

Кати вече беше отърсила въжетата от ръцете си и първо развърза Джек. Той отиде при Русия. Тялото му все още мърдаше. От лицето му, което от тридесет секунди насам представляваше сюрреалистичен кошмар, все още бликаше кръв. Джек измъкна автомата „Узи“ от ръцете му, взе и резервен пълнител. Принцът стори същото с Чернокосия, чието тяло бе напълно неподвижно.

— Роби — каза Джек, като разглеждаше предпазителя на автомата, — да се махаме оттук.

— Поддържам идеята ти, Джек, но накъде? — Джексън притисна главата на Дребния към пода. Очите на терориста почти комично се събраха към опасния край на пушката „Ремингтън“. — Предполагам, че този може да знае някои полезни неща. Как планирате да се измъкнете, момче?

— Не. — Кули можа да събере сили само за тази дума. Разбра, че не е подходящ за тази работа.

— Така ли? — попита Джексън с тих, гневен и дрезгав глас. — Слушай, момче. Тази дама там, която нарече чернилка, тя е жена ми, момче, моята жена. Видях те да я удряш. Значи вече имам една причина да те убия, схващаш ли? — Роби се усмихна гадно и с цевта на пушката очерта линия до чатала на Късия. — Но няма да те убивам. Ще направя нещо много по-лошо. Ще направя от теб момиче, гад такава. — Роби натисна цевта в ципа на панталона му. — Мисли бързо, момче.

Джек удивен слушаше думите на приятеля си. Роби никога не беше говорил така. Но пък беше убедителен. Джек беше сигурен, че Роби ще го направи.

Кули също беше сигурен в това.

— Лодки… лодки в подножието на скалата.

— Това дори не е умно. Сбогувай се с топките си, момче. — Ъгълът на пушката се промени незначително.

— Лодки! Две лодки в основата на скалата. Има две стълби…

— Колко души ги пазят? — попита Джек.

— Един, това е всичко.

Роби вдигна поглед.

— Джек?

— Хора, предлагам да идем да откраднем няколко лодки. Престрелката отвън се приближава към нас. — Джек изтича до гардероба си и взе палта за всички. За Роби избра старото си яке от морската пехота, което Кати мразеше толкова много. — Облечи това. Бялата ти риза се откроява твърде много.

— Вземи. — Роби подаде на Джек автоматичния пистолет. — Аз имам кутия патрони за пушката. — Започна да ги прехвърля от панталона си по джобовете на якето, а след това преметна последния автомат „Узи“ през рамо. — Джек, оставяме наши хора след себе си — тихо каза той.

На Райън това също не му харесваше.

— Зная, но ако ни очистят, ще победят, а и това не е място за жени и деца.

— Добре. Ти си морският пехотинец — кимна Роби.

— Да се махаме. Аз ще разузнавам. Ще ида набързо да огледам. Роб, засега ти вземи Дребния. Принце, вие водете жените. — Джек се наведе и стисна Денис Кули за гърлото. — Ако се оплескаш, ще умреш. Не се будалкай с него, Роби, просто го очисти.

— Разбрано. — Джексън отстъпи малко назад. — Ставай съвсем бавно, боклук.

Джек ги изведе през строшените врати. Двамата мъртви агенти лежаха на верандата и Джек се ненавиждаше, защото не можеше да направи нищо, но действаше на нещо като автопилот, което преди десет години морската пехота бе програмирала в него. Намираше се в бойна ситуация и всички лекции и полеви упражнения се връщаха в съзнанието му. След миг беше мокър до кости от проливния дъжд. Изтича по стълбите и се огледа около къщата.

Лонгли и хората му бяха твърде заети със заплахата пред себе си, за да видят какво се приближава зад тях. Офицерът от британската служба за сигурност изстреля четири куршума към една приближаваща се черна фигура и с удоволствие видя, че тя реагира на поне един от изстрелите, когато силен удар го тласна към ствола на едно дърво. Удари се от него и се обърна, за да види на три метра от себе си друга тъмна фигура с автомат в ръка. Автоматът отново проблесна. След десетина секунди редицата от дървета утихна.

— Господи! — промърмори снайперистът.

Тичаше приклекнал и мина покрай телата на петима агенти, но нямаше време за тези неща. Той и наблюдателят му приклекнаха до един храст. Снайперистът включи уреда за нощно виждане и проследи дървесната линия на неколкостотин метра пред себе си.

— Преброих единадесет — каза наблюдателят му.

— Да — съгласи се снайперистът. Неговата пушка с ръчен затвор беше заредена с патрони 308-и калибър. Можеше от първи път да улучи десетсантиметрова движеща се мишена на повече от двеста метра, но за момента задачата му беше да събере информация и да я предостави на водача на групата. Преди да можеше да действа, трябваше да знаят какво, по дяволите, става, а всичко дотук беше просто един хаос.

— Вернер, тук е Полсън. Преброих единадесет от лошите между нас и къщата. Отиват към гората. Изглежда, са въоръжени е леко автоматично оръжие. — Завъртя пушката. — Май шестима от тях са повалени. Много от нашите… Господи, надявам се, че за насам са тръгнали линейки.

— Виждаш ли наши наоколо?

— Не. Препоръчвам ти да се насочиш от другата страна. Можеш ли да ми осигуриш прикритие тук?

— Изпращам ти един човек. Когато стигне при теб, тръгвай внимателно. Не бързай, Полсън.

— Добре.

На юг от тях Вернер и още двама мъже бавно напредваха покрай дървесната линия. Нощното им камуфлажно облекло представляваше преплетени светлозелени щрихи, разработени от компютър, и дори в светлината на светкавиците те бяха почти невидими.

Нещо се случи. Джек забеляза внезапен огън, а след това — нищо. Въпреки това, което каза на Роби, не му харесваше да бяга оттук. Но какво друго можеше да направи? Там имаше неизвестен брой терористи. Той разполагаше с трима въоръжени мъже, които трябва да защитават три жени и дете, а зад гърба им се намираше скалата. Райън изруга и се обърна към другите.

— Окей, Дребен, покажи ми пътя натам — каза Райън, като натисна цевта на автомата си към гърдите на мъжа.

— Ето там. — Той посочи и Райън отново изруга.

През цялото време, откакто живееха тук, единствената грижа на Райън във връзка със скалата беше да стои далеч от нея, за да не се срути под него или дъщеря му. Гледката от къщата беше прекрасна, но височината на скалата означаваше, че има една невидима мъртва зона, широка хиляда метра, която терористите бяха използвали, за да се приближат. И бяха взели стълби, за да се изкачат — „разбира се, стълбите са предназначени точно за това!“ Местоположенията им бяха отбелязани по начина, указан във всеки полеви наръчник по света, с дървени колчета, увити в бели бинтове, за да се забелязват лесно в тъмното.

— Добре, хора — каза Райън, като се оглеждаше, — Дребния и аз тръгваме първи. Ваше височество, вие тръгвате след мен с жените. Роби, остани на десет метра след нас и ни прикривай.

— Аз мога да боравя с леки оръжия — каза принцът.

Джек поклати глава.

— На. Ако ви хванат, ще излязат победители. Ако работата се обърка, разчитам, че ще се грижите за жена ми и децата, сър. Ако нещо се случи, тръгнете на юг. На около половин миля по-надолу ще стигнете до едно дере. Поемете по него навътре към сушата и не спирайте, докато не намерите път с твърда настилка. Това е доста добро прикритие и ще бъдете в безопасност. Роби, приближи ли се нещо към теб, стреляй.

— Но ако…

— По дяволите но! Всяко движещо се нещо е врагът. — Джек се огледа за последен път. „Ако имах петима обучени мъже, може би Брекенридж и още четирима, можех да устроя такава засада… и ако морето беше до колене…“ — Окей. Дребен, тръгваш пръв. Ако осереш нещо, първото, което ще ти се случи, е да те прережа на две. Вярваш ли ми?

— Да.

— Тогава мърдай.

Кули отиде до стълбата и започна да слиза по нея, а Райън го следваше на няколко сантиметра. Алуминиевите стъпала се хлъзгаха от дъжда, но поне вятърът беше изолиран от скалата. Сглобяемата стълба — „Как, по дяволите, са докарали тук това нещо?“ — се огъваше под него. Райън се опитваше да наглежда Дребния и се подхлъзна веднъж по средата на стълбата. Над него втората група започваше да се спуска. Принцесата беше поела Сали и притисната я между стълбата и тялото си, за да я пази да не падне, се спускаше с нея. Чуваше хлипането на дъщеря си. Не трябваше да му обръща внимание. Сега в съзнанието му нямаше място за гняв или жал. Всичко сега трябваше да стане, както трябва от първия път. Нямаше да има втори. Една светкавица му показа лодките на стотина метра северно от него Райън не можеше да познае дали в тях има някой или не. Накрая стигнаха дъното. Кули се помести на няколко крачки на север и Райън скочи на земята с готов за стрелба автомат.

— Нека не се движим за минутка.

Принцът пристигна, а след него и жените. Накрая и Роби започна да се спуска. Якето му на морски пехотинец го правеше невидим на фона на черното небе.

— Стигнаха при къщата точно когато започнах да слизам. Може би това ще ги накара да се забавят. — И той вдигна в ръката си белите колчета. Сигурно така щеше да им е по-трудно да намерят стълбите.

— Браво, Роб. — Джек се обърна.

Лодките стояха там, невидими в дъжда и сенките. Дребния беше казал, че само един човек ги охранява. „Ами ако лъже? — запита се Райън. — Тоя тип желае ли да загине за каузата си? Дали ще се пожертва и ще извика, за да предупреди, та да ни избият? Това има ли някакво значение, имаме ли избор? Не.“

— Тръгвай, Дребен. — Райън направи жест с автомата си. — Само не забравяй кой ще умре първи.

Имаше прилив и водата стигаше на няколко сантиметра от основата на скалата. Райън, който се движеше на метър зад терориста, усещаше пясъка мокър и твърд под краката си. „На какво разстояние бяха?… На сто метра? Колко далеч са сто метра?“ — питаше се Райън. Сега установяваше разстоянието. Хората зад него се придържаха до обраслата с кудзу скала. Така беше изключително трудно да ги забележи човек, но ако в лодката имаше някой, той щеше да разбере, че към него идват хора.

Прас!

Сърцата на всички спряха за момент. Една светкавица беше разцепила дърво на ръба на скалата на двеста метра зад тях. За миг отново видя лодките. Във всяка имаше по един човек.

— Само един, а? — промърмори Джек. Дребния се поколеба, а след това продължи напред с ръце до тялото си. С връщането на тъмнината Джек отново изгуби лодките от погледа си и осъзна, че след блясъка на светкавицата всички сега не виждат добре. Съзнанието му се върна към образа, който току-що беше видял. Мъжът в по-близката лодка стоеше от отсамната страна в средата и изглеждаше така, сякаш държи оръжие — оръжие, за което бяха необходими две ръце. Райън се разгневи затова, че Дребния го излъга. Споменът му избледняваше и това му се стори абсурдно.

— Каква е паролата?

— Няма парола — отговори Денис Кули с разтреперан глас, защото виждаше ситуацията от съвсем различен ъгъл. Той се намираше между заредените оръжия на двете страни, всяка от които може би щеше да стреля. Мислено се луташе и търсеше нещо, което може да обърне нещата.

Райън се зачуди дали този път казва истината, но нямаше време да мисли за това.

— Продължавай да вървиш.

Лодката отново се появи. Отначало тя представляваше нещо различно от тъмнината и плажа. След още пет метра се превърна в силует. Дъждът валеше достатъчно силно, за да изкриви всичко, което се виждаше, но пред тях имаше някакъв бял, почти правоъгълен силует. Райън предположи, че до него оставаха петдесет метра. Молеше се да няма светкавица. Ако бъдат осветени, то хората в лодките може да успеят да разпознаят някое лице, а ако видят, че Дребния е в началото…

„Как да постъпя?…“

„Човек може да бъде полицай или войник, но не и двете.“ Спомни си думите на Джо Еванс от кулата в Лондон и се досети какво да направи.

Оставаха четиридесет метра. По плажа имаше и камъни и Джек трябваше да внимава да не се препъне. Протегна ръка и разви едрия заглушител. Пъхна го в колана си. Не му харесваше това, което тръбата правеше с равновесието на автомата.

Тридесет метра. Потърси и намери механизма за освобождаване на сгъваемия приклад на автомата. Изтегли го, като постави металната плочка в свивката на ръката си и здраво хвана оръжието. „Само още няколко секунди…“

Двадесет и пет метра. Сега ясно виждаше лодката, дълга към шест метра, с тъп нос, и друга подобна на нея, намираща се може би на двадесет метра по-нататък. В по-близката лодка определено имаше човек, застанал прав по средата и вперил поглед в приближаващите към него хора. С десния си палец Джек премести предпазителя на автомата напред докрай, като превключи на пълна автоматична стрелба и стисна дръжката. Не беше стрелял с „Узи“, откакто се запозна бегло с това оръжие в Куантико. Автоматът беше малък, но добре балансиран. В тъмното черните метални мерници бяха неизползваеми и той трябваше да…

Двадесет метра. „Първият изстрел трябва да бъде точен. Джек, съвсем точен…“

Райън пристъпи надясно и се спусна на едно коляно. Вдигна автомата, насочи мерника ниско и вляво от целта си, преди да натисне спусъка и да изпрати залп от четири куршума. Автоматът подскочи нагоре и вдясно, когато куршумите излетяха от цевта и очертаха диагонална линия през тялото на мишената. Мъжът веднага падна и изчезна от погледите, а Райън отново беше заслепен, този път от проблясъците на цевта на собствения си автомат. Дребния беше залегнал на пясъка при звука на изстрелите.

— Ставай! — Райън дръпна рязко Кули и го бутна напред, но се препъна в пясъка и когато отново се вдигна, видя, че терористът тича към лодката. „Където имаше автомат, който можеше да насочи срещу тях!“ Крещеше нещо, което Райън не можа да разбере.

Джек почти го настигаше, когато Кули се добра до лодката първи…

И умря. Мъжът в другата лодка изстреля дълъг залп към тях точно когато Кули прескачаше през борда. Райън видя как главата му рязко се отмята назад и Дребния се строполи в лодката като чувал с картофи. Джек приклекна до планшира, изстреля един залп и другият мъж падна. Дали беше улучен, или не, Райън не можеше да разбере. Помисли си, че тук е точно като на ученията в Куантико: пълен хаос и този, който допуска най-малко грешки, побеждава.

— Качвайте се! — Остана прав, насочил автомата си към другата лодка. Не извърна глава, а усети как другите се качиха в лодката. Блесна светкавица и Райън видя мъжа, когото уби, на гърдите му имаше три червени точки, а очите и устата му бяха отворени от изненада. Дребния лежеше до него, а главата му беше пръсната и изглеждаше ужасно. Между двамата сякаш имаше един галон кръв. Накрая се появи и Роби и скочи през борда. В другата лодка се появи глава. Райън стреля отново, а след това се качи на борда.

— Роби, измъквай ни оттук! — Джек се придвижи на крака и ръце, като накара всички да наведат глави.

Джексън се настани на седалката на водача и потърси контактния ключ. Таблото беше като на лека кола, а ключовете — на мястото си. Завъртя ги, двигателят кихна и заработи, а от другата лодка долетя още един залп. Райън дочу ударите на куршумите в корпуса от фибростъкло. Роби трепна, но не се помръдна, търсейки скоростния лост. Джек вдигна автомата и отново стреля.

— На скалата има хора! — извика принцът.

О’Донъл бързо събра хората си и даде нови заповеди. Всички от охраната са мъртви, сигурен беше в това, но оня хеликоптер вероятно е кацнал някъде на запад. Мислеше, че ракетата не го е улучила, но не можеше да е сигурен.

— Благодаря за помощта, Шон, те бяха по-добри, отколкото предполагах. В къщата са, нали?

— Оставих Денис и още двама. Мисля, че трябва да тръгваме.

— Прав си! — каза Алекс. Посочи на запад. — Май че имаме компания.

— Добре. Шон, вземи ги и ги доведи до скалата.

Милър направи знак на двамата свои хора и побягна към къщата. Алекс и неговата група тръгнаха след тях. Предната врата беше отворена. Петимата мъже се втурнаха вътре, завиха около камината и се спряха като заковани.

Полсън, наблюдателят му и още един агент също тичаха. Той ги поведе към редицата дървета, където пътят завиваше към гаража, клекна отново и постави пушката на двуногата стойка. В далечината сега се чуваха сирени и докато търсеше цели през телескопа за нощно виждане, той се зачуди какво, по дяволите, ги е забавило толкова време. Забеляза няколко души, които тъкмо завиваха тичешком около северната част на къщата.

— Нещо не е както трябва — каза снайперистът.

— Да — съгласи се наблюдателят му. — Съвсем сигурно е, че не са планирали да се измъкнат по пътя, по какъв друг начин имат?

— По-добре е да опитаме да разберем — каза Полсън и взе радиотелефона си.

Вернер бавно напредваше с групата си от южната страна и се опитваше да пренебрегне цепещата болка в гърба. Радиото отново изписука и той нареди на хората си да напредват с изключително внимание.

— Е, къде са? — попита Алекс.

Милър се оглеждаше зашеметен от изненада. Двама от хората му лежаха на пода мъртви, автоматите им ги нямаше, нямаше ги и…

— Къде са те, по дяволите? — отново попита Алекс.

— Претърсете къщата! — изкрещя Милър. Той и Алекс останаха в стаята. Чернокожият го гледаше с непрощаващи очи.

— Трябваше ли да правя всичко това, за да гледам как отново осираш всичко?

Тримата мъже се върнаха след няколко секунди и съобщиха, че къщата е празна. Милър вече беше решил, че автоматите на хората му са извън къщата. Нещо беше се объркало. Изведе хората си отвън.

Полсън се намираше на ново място и сега пак виждаше целите си. Преброи дванадесет души, а след това от къщата се присъединиха още. Изглежда, бяха объркани, защото през телескопа за нощно виждане той наблюдаваше как силуетите жестикулират. Някои от хората говореха, а други стояха и чакаха заповеди. Няколко, изглежда, бяха ранени, но не можеше да се каже със сигурност.

— Изчезнали са — каза Алекс, преди Милър да има възможност да си отвори устата.

О’Донъл не можеше да повярва на ушите си. Шон обясни бързо и със заекване, а Добенс гледаше отстрани.

— Момчето ти обърка всичко — каза Добенс.

Това просто беше прекалено. Милър метна своя „Узи“ зад гърба си и хвана автомата, който беше взел от един от агентите на специалната служба. Вдигна го плавно и стреля в гърдите на Алекс от един метър разстояние. Луис гледа около секунда към поваления си шеф, а след това се опита да вдигне пистолета си, но Милър повали и него.

— По дяволите! — каза наблюдателят.

Полсън свали предпазителя и насочи мерника към човека, който току-що беше стрелял и убил двама души — но кого беше убил? Той би трябвало да убива само за да спаси живота на своите хора, а мъртвите съвсем сигурно са били от лошите. Доколкото Полсън можеше да познае, нямаше никакви заложници за спасяване. „Къде са те, по дяволите?“ Един от хората близо до ръба на скалата, изглежда, извика нещо и другите изтичаха, за да се присъединят към него. Стрелецът имаше богат избор от цели, но не можеше да стреля, без да знае в кого.

— Хайде, миличък — каза на двигателя Джексън. Той все още беше студен и прекъсваше, но Джексън включи задната предавка. Лодката тръгна бавно назад, далеч от брега. Райън беше насочил автомата си към другата лодка. Мъжът се появи отново и Райън изстреля три куршума, след което автоматът му спря. Той изруга и смени пълнителите, а после отново изстреля няколко кратки залпа, за да кара оня да се крие.

— На скалата има хора — обади се принцът. Той беше взел пушката и се целеше, но не стреля. Не знаеше кой е там, а и разстоянието беше твърде голямо. Отгоре присветна. Които и да бяха тези хора, те стреляха по лодката. Райън се обърна, когато дочу ударите на куршуми във водата, а два изтропаха в самата лодка. Сиси Джексън изпищя и стисна крака си, докато принцът изпрати в отговор три куршума.

Сега Роби беше се отдалечил на тридесет метра от плажа и рязко завъртя кормилото, като премести лоста на предна предавка. Когато нервно бутна лоста за газта напред, двигателят се задави. Това беше много дълъг, ужасен миг, но след това заработи и лодката се впусна напред.

— Добре! — извика пилотът. — Джек, а сега накъде? Какво ще кажеш да идем към Анаполис?

— Давай! — съгласи се Райън. Погледна назад. По стълбата слизаха хора. Някои все още стреляха по тях, но изстрелите им попадаха много далече от целта. След това видя Сиси, която държеше крака си.

— Кати, потърси комплект за оказване на бърза помощ — каза негово височество. Той вече беше разгледал раната, но в момента се намираше на кърмата, с лице назад и с пушка, готова за стрелба. Джек забеляза бяла пластмасова кутия под седалката на шофьора и я бутна към жена си.

— Роб, Сиси е улучена в стъпалото.

— Нищо ми няма, Роб — веднага каза жена му. Гласът й не звучеше така.

— Как е, Сиси? — попита Кати, като се премести по-близо, за да види крака й.

— Боли, но не е нищо особено — каза през зъби тя, като се опитваше да се усмихне.

— Сигурна ли си, че си добре, скъпа? — попита Роби.

— Карай, Роби! — изохка тя. Джек се премести към кърмата и погледна крака й. Куршумът беше преминал право през стъпалото и светлата й обувка беше облята в тъмна кръв. Огледа се, за да види дали още някой не е ранен, но освен лекия ужас, който всички изпитваха, изглеждаха добре.

— Майоре, желаеш ли да поема кормилото вместо теб? — попита принцът.

— Добре, капитане, ела. — Роби се отмести от уредите за управление и Негово Височество се присъедини към него. — Курсът е нула, три, нула по Магнитния компас. Внимавай, морето ще стане бурно, когато излезем от завета на скалата, а и там има доста търговски кораби.

На стотина метра пред тях се надигаха еднометрови вълни от бушуващите ветрове.

— Добре. Как ще позная кога сме стигнали до Анаполис? — Принцът седна зад кормилото и започна да проверява уредите.

— Когато видиш светлините на мостовете при залива, викни ме. Познавам пристанището и мога да вкарам лодката.

Принцът кимна в знак на съгласие. Върна газта наполовината, като постоянно местеше поглед от компаса към водата. Джексън отиде назад, за да види жена си.

Сиси му махна с ръка да я остави.

— Тревожи се за тях!

След малко вече се издигаха и спускаха по еднометровите вълни. Лодката беше езерен тип, дълга почти три метра с висок кил и предпочитана от местните риболовци заради добрата й скорост в спокойно море и плитко газене. Тъпият й нос не беше много подходящ за тези вълни. През носа влизаше вода, но предният брезент беше на мястото си и предното стъкло отклоняваше повечето от водата навън. Водата, която влизаше вътре, се изпразваше през дупката за изливане, намираща се до кожуха на двигателя. Райън никога не се беше возил в такава лодка, но знаеше какво представлява тя. Двигателят с мощност сто и петдесет конски сили задвижваше вътрешнобордната трансмисия за външната подвижна перка и не беше необходим рул. Дъното и страните на лодката бяха запълнени с пяна, за да осигуряват положителна плаваемост. Дори и да се напълни с вода, тя нямаше да потъне, но което е по-важно, фибростъклото и пяната вероятно щяха да спрат куршуми и от картечницата. Джек отново провери спътниците си. Жена му се грижеше за Сиси. Принцесата прегръщаше дъщеря му. С изключение на него, на Роби и на принца, който се намираше зад волана, главите на всички бяха наведени ниско. Отпусна се леко. Намираха се надалеч и съдбата им отново бе в техни ръце. Джек си обеща, че това никога вече няма да се промени.

— Следват ни — каза Роби, като вкара два патрона в цевите на пушката. — Намират се на около триста метра зад нас. Видях ги на светлината на светкавицата, но ще ни загубят в този дъжд, ако имаме късмет.

— Каква според теб е видимостта?

— Ако изключим светкавиците — вдигна рамене Роби, — може би най-много на сто метра. Не оставяме и диря, която да следват, а и те не знаят къде сме тръгнали. — Той замълча. — Господи, как ми се иска да имахме едно радио! Можехме да извикаме бреговата охрана или пък някой друг и да им нагласим много хубав капан.

Джек седна с лице към кърмата от другата страна на кожуха на двигателя и от приятеля си. Видя дъщеря си, която беше заспала в ръцете на принцесата. „Изглежда, е хубаво да си дете“ — помисли си той.

— Нещата не са чак толкова зле, майоре.

— И още как, момче! Предполагам, че подбрах подходящо време, за да се изпикая.

Райън измърмори в знак на съгласие:

— Не знаех, че можеш да боравиш с пушка.

— Навремето, когато бях дете, ку-клукс-клан имаха едно малко хоби. Накъркваха се всеки вторник вечерта и запалваха по някоя негърска църква просто за да ни държат нащрек, нали се сещаш? Е, една вечер лайнарите решили да запалят църквата на баща ми. Предупредиха ни — един собственик на магазин за алкохол се обади; не всички бели са задници. Както и да е. Баща ми и аз ги очаквахме. Не убихме нито един, но трябва да сме ги уплашили дотолкова, че сигурно са били бледи като чаршафите си. Пръснах радиатора на една кола. — Роби се засмя на спомена. — Те не се върнаха да си я вземат. Полицаите не арестуваха никого, но това беше последният път, когато някой се е опитал да запали черква в града ни, та ми се струва, че са си научили урока. — Отново замълча. Когато проговори, гласът му звучеше по-трезво: — Това ми е първият път да убия човек, Джек. Интересно, но не изпитвам нищо, абсолютно нищо.

— Ще изпитваш утре.

Роби обърна очи към приятеля си.

— Да.

Райън погледна назад с ръце, здраво стиснали автомата. Не се виждаше нищо. Небето и водата се сливаха в аморфна сива маса, а мятаният от вятъра дъжд болезнено удряше лицето му. Лодката подскачаше нагоре и надолу по гребените на вълните и за миг Джек се зачуди защо не страда от морска болест. Отново блесна светкавица, но пак не можа да види нищо, сякаш се намираха на някакъв блестящ, неравен под, над който се издигаше сив купол.

Изчезнаха. След като групата на снайперистите докладва, че всички терористи са се скрили зад скалата, хората на Вернер претърсиха къщата и намериха само мъртъвци. Втората група за спасяване на заложници също пристигна, както и над двадесет полицаи, а също и пожарникари и лекари. Трима от агентите на специалните служби бяха живи, също и един изоставен терорист. Всички бяха закарани в болница. Оставаха седемнадесет мъртви хора от охраната, както и четири терористи, двама от които очевидно бяха убити от приятелски огън.

— Всички се натовариха в лодката и тръгнаха натам — каза Полсън. — Можех да очистя няколко, но просто нямаше как да зная кой кой е. — Правилно беше постъпил. Снайперистът знаеше това, знаеше го и Вернер. Не се стреля, без да се знае каква е целта.

— Е, сега какво ще правим, по дяволите? — Въпроса зададе един капитан от щатската полиция. Въпросът беше риторичен, защото нямаше непосредствен отговор.

— Смяташ ли, че добрите са се измъкнали? — попита Полсън. — Не видях никой, който да прилича на наш, а и начинът, по който онези действаха… Нещо се е объркало. Нещо се е объркало много.

„Нещо наистина се е объркало — помисли си Вернер. — Тук се водеше проклета война. Двадесет и повече души мъртви и никой не се вижда.“

— Да приемем, че нашите са избягали по някакъв начин, не, нека приемем, че лошите са се измъкнали в лодка. Добре. А къде биха отишли? — попита Вернер.

— Знаете ли колко много пристанища има наоколо? — попита капитанът от щатската полиция. — Господи, колко ли домове имат частни корабчета? Стотици са — не можем да проверим всички!

— Е, трябва да направим нещо! — сопна се Вернер, разгневен и от болката в гърба си. До тях дойде някакво черно кученце. То изглеждаше объркано колкото всички останали.

— Мисля, че ни загубиха — каза Джек.

— Възможно е — отговори Джексън. Последната светкавица не беше разкрила нищо. — Заливът е голям, а и видимостта не я бива, но дъждът пада така, че вероятно онези имат по-добра видимост. Двадесет метра, може би достатъчно, за да е от значение.

— Какво ще кажеш да продължим още на изток? — попита Джек.

— В главния трафик на корабите ли? Сега е петък вечер. Ще има цял куп кораби, излизащи от пристанището в Балтимор, които се движат с десетина-дванадесет възела, пък и както не виждаме нищо. — Роби поклати глава. — Не. Не сме стигнали чак дотук, за да ни удави някое ръждиво гръцко корито. И така е достатъчно страшно.

— Пред нас има светлини! — докладва принцът.

— У дома сме, Джек! — Роби отиде напред. Светлините на двата моста на залива Чесапийк им намигаха в далечината. Джексън пое кормилото, а принцът зае мястото му на кърмата. Всички отдавна бяха подгизнали от дъжда и сега трепереха на вятъра. Джексън зави на запад. Вятърът сега духаше точно отпред и както обикновено — точно по течението на река Севърн. Вълните утихнаха малко, когато той мина покрай градското пристанище на Анаполис. Дъждът все още беше проливен и Роби управляваше лодката най-вече по памет.

От светлините по улица Симс около военноморската академия се виждаше само притъпено сияние с формата на линия през дъжда и Роби караше към тях, като се размина на косъм с голяма като варел шамандура в борбата си с вятъра. След още минутка щяха да видят редицата от сиви ПК — патрулни катери — все още закотвени до бетонните стени, докато направените им по поръчка кнехтове се ремонтираха от другата страна на реката. Роби се изправи, за да вижда по-добре, и вкара лодката между дървените корпуси на два учебни катера. Всъщност искаше да влезе в басейна за яхтите на академията, но в момента той беше твърде зает. Накрая насочи лодката към вълнолома, като придържаше носа й долепен до него с помощта на тягата на двигателя.

— Веднага спрете! — Един морски пехотинец се показа над тях. Бялата му шапка беше покрита с пластмасов шлем и носеше дъждобран. — Не може да връзвате тук.

— Аз съм майор Джексън, синко — отговори Роби. — Работя тук. Чакай. Джек, вземи предното въже.

Райън се мушна под предното стъкло и откачи брезента на носа. Едно прилежно навито бяло найлоново въже се намираше където трябва и Райън се изправи, докато Роби с помощта на двигателя приближи десния борд на лодката възможно най-близо до вълнолома. Джек скочи и завърза въжето. Принцът направи същото при кърмата. Роби угаси двигателя и отиде до морския пехотинец.

— Позна ли ме, синко?

Пехотинецът отдаде чест.

— Моля да ме извините, майоре, но… — Той светна с фенера си в лодката. — Свети Исусе!

Единственото хубаво нещо на дъжда беше, че отми повечето от кръвта през отвора за изпразване на водата. Устата на постовия се отвори, когато видя две тела, три жени, една от които очевидно ранена, и спящо дете. След това забеляза автомат, преметнат през врата на Райън. Скучната и мокра вечер, прекарана в обикаляне, завършваше невероятно.

— Имаш ли радиотелефон, морски пехотинецо? — попита Роби. Той го вдигна и Джексън го грабна от ръката му. Беше малък преносим „Моторола“, като онези, които използваха полицаите. — Караулното помещение ли е? Говори майор Джексън.

— Майоре? Тук старшина Брекенридж. Не знаех, че вие сте дежурен тази вечер. Какво мога да направя за вас?

Джексън си пое дълбоко дъх.

— Радвам се, че си ти, Патлак. Слушай, вдигни по тревога дежурния офицер. След това искам няколко въоръжени морски пехотинци на вълнолома до пристана за яхтите веднага! Големи неприятности имаме тук, Патлак, така че побързай!

— Тъй вярно, сър! — Радиото изпиука. Дадени бяха заповеди. Въпросите можеха да почакат.

— Как се казваш, синко? — попита часовия Роби.

— Ефрейтор Грийн, сър!

— Добре, Грийн, помогни ми да измъкна жените от лодката. — Роби протегна ръка. — Хайде, госпожи.

Грийн скочи в лодката и помогна най-напред на Сиси, след това Кати и накрая на принцесата, която все още прегръщаше Сали. Роби ги заведе зад корпуса над един от патрулните катери.

— Ами тези, сър? — часовият махна с ръка към телата.

— Няма да се развалят. Качи се тук, ефрейтор!

Грийн за последен път погледна телата.

— Така си мисля и аз — промърмори той. Вече беше разтворил дъждобрана си и разкопчал кобура за пистолета.

— Какво става тук? — попита женски глас. — О, това сте вие, майоре.

— Какво правите тук, шефе? — попита Роби.

— Давам дежурство при катерите, сър. Вятърът може да ги разбие на трески, ако не… — Боцман Мери Знамировски огледа всички на палубата. — Сър, какво, но дяволите…

— Боцман, предлагам ти да събереш всичките си хора и да ги скриеш. Няма време за обяснения.

Появи се и един пикап. Той спря на паркинга зад тях. Шофьорът изскочи от колата и изтича на вълнолома, последван от други трима. Това беше Брекенридж. Старшината бързо погледна жените, след което се обърна към Джексън и зададе най-честия въпрос тази вечер:

— Какво, по дяволите, става, сър?

Роби посочи лодката. Брекенридж я погледна и задържа очите си към нея четири или пет секунди.

— Господи!

— Бяхме в къщата на Джек за вечеря — обясни Роби — и някакви типове дойдоха неканени. Търсеха него — Джексън махна с ръка към Уелския принц, който се обърна и се усмихна. Очите на Брекенридж се разшириха, като позна кой е той. Устата му зейна, но след миг се овладя и направи това, което морските пехотинци правят, когато не знаят как да реагират — отдаде чест точно както се препоръчва в устава. Роби продължи: — Онези убиха група офицери от охраната. Ние извадихме късмет. Планираха да се измъкнат с лодки. Ние откраднахме едната и дойдохме тук, но в морето има още една лодка, пълна с гадни копелета. Може и да са ни последвали.

— С какво са въоръжени? — попита старшината.

— С такива, Патлак. — Райън вдигна автомата си.

Старшината кимна и бръкна в палтото си. Извади оттам радиотелефон.

— Караулно помещение, говори Брекенридж. Обявявам пълна бойна тревога: събудете всички хора. Викнете капитан Питърс. Искам на вълнолома взвод стрелци след пет минути. Мърдайте!

— Разбрано — отговори радиотелефонът. — Пълна бойна тревога.

— Хайде да отведем жените оттук — каза Райън.

— Още не, сър — отговори Брекенридж. Огледа се, като професионалният му поглед бързо преценяваше обстановката. — Най-напред искам тук да имаме повече сигурност. Вашите приятели може да са слезли по-нагоре по реката и да се промъкнат по сушата — аз бих постъпил така. След десет минути ще имам взвод бойци с пушки, които ще прочистят терена, а след пет минути още един взвод и тук. Ако хората ми не са твърде пияни — тихо завърши той, като с думите си напомни на Райън, че това е петък вечер срещу събота, а Анаполис имаше много барове. — Къмингс и Форстър, погрижете се за дамите. Мендоса, качи се на един от катерите и наблюдавай. Всички чухте какво каза човекът, така че не заспивайте!

Брекенридж ходи напред-назад по вълнолома в продължение на минута, като проверяваше огневите позиции и видимостта. Пистолетът „Колт 45“ изглеждаше малък в ръката му. По лицето му разбираха, че ситуацията не му харесва и че няма да му хареса, докато не дойдат повече от хората му тук и цивилните не бъдат прибрани на безопасно място. След това прегледа жените.

— Вие, госпожи, добре ли сте… о, извинете, мисис Джексън. Веднага ще ви закараме в болницата, мадам.

— Има ли начин светлините да бъдат изключени? — попита Райън.

— Не зная… и на мен не ми харесва да бъда под тях. Успокойте се, лейтенант, зад себе си имаме цялата тази открита площ, така че никой няма да може да се прокрадне оттук. Скоро ще организирам всичко, ще заведем дамите в диспансера и ще поставя часови при тях. Не сте в такава безопасност, каквато бих искал, но след малко ще я имате. Как се измъкнахте?

— Както каза Роби, извадихме късмет. Той очисти двама от тях с ловната пушка. Аз гръмнах един в лодката. Другия го застреля свой човек. — Райън потрепери, но този път не от вятъра или дъжда. — По едно време стана малко страшно там.

— Вярвам ви. Онези биваше ли ги?

— Терористите ли? Сам можеш да се досетиш. Изненадата беше на тяхна страна и преди, а това означава много.

— Ще видим — кимна Брекенридж.

— Там има лодка! — това беше Мендоса от катера.

— Добре, момчета — пое дъх старшината, като вдигна пистолета си до главата. — Само почакайте още две минути, докато пристигнат малко истински оръжия.

— Идват бавно — извика морският пехотинец.

Първата работа на Брекенридж беше да провери дали жените са под безопасно прикритие. След това заповяда на всички да се разпръснат и да си изберат пролуки между закотвените катери.

— И дръжте проклетите си глави ниско, за бога!

Райън си избра едно място. Другите сториха същото, застанали на разстояние от два до над тридесет метра един от друг. Опипа бетонния вълнолом с ръка. Сигурен беше, че ще може да спре куршум. Четиримата моряци от охраната на катерите стояха при жените, като от двете им страни имаше и по един морски пехотинец. Брекенридж беше единственият, който се движеше, приклекнал зад вълнолома, като следваше белия силует на лодката. Стигна до Райън.

— Ето ги, на около осемдесет метра, движат се отляво надясно. И те се опитват да разберат какво става. Само ми дайте още две минутки, хора — прошепна той.

— Да. — Райън спусна затвора, като с едно око гледаше над ръба на вълнолома. Виждаше се само един силует, но се чуваше заглушеното пърпорене на двигателя. Лодката зави към мястото, където Роби беше завързал откраднатата от тях лодка. Райън си помисли, че това е първата им сериозна грешка.

— Чудесно. — Старшината изравни автоматичния си пистолет, като се криеше зад кърмата на един катер. — Добре, господа. Ако ще идвате, хайде…

Още един пикап дойде по улица „Симс“. Фаровете му не светеха и той спря до жените. Отзад изскочиха осем души. Двама морски пехотинци затичаха край стената и бяха осветени от един лъч между два катера. Във водата малката лодка избухна от пламъците на изстрели и двамата морски пехотинци залегнаха. Куршумите започнаха да удрят закотвените катери наоколо. Брекенридж се обърна и извика:

— Огън!

Районът експлодира. Райън се прицели към изстрелите и внимателно натисна спусъка. Автоматът изстреля четири куршума, а след това спря в отворено състояние, като показа, че пълнителят е празен. Изруга и глупаво се загледа в оръжието, преди да се досети, че в колана си е затъкнал зареден пистолет. Вдигна браунинга и изстреля един куршум, но осъзна, че целта му вече не се намираше там. Звукът на двигателя на лодката се усили рязко.

— Спри огъня! Спри огъня! Измъкват се! — извика Брекенридж. — Има ли ранени?

— Тук — извика някой отдясно, където се намираха жените.

Райън последва старшината. Двама морски пехотинци бяха повалени, единият улучен в ръката, а другият беше ударен в хълбока и пищеше като ирландски дух. Кати вече го преглеждаше.

— Мендоса, какво става? — извика Брекенридж.

— Измъкват се… чакай… да, отиват на изток!

— Отмести си ръцете, войнико — казваше Кати. Редникът беше ударен точно под колана отляво. — Добре, добре. Ще се оправиш. Боли, но можем да го оправим.

Брекенридж посегна надолу и взе пушката на войника. Подхвърли я на сержант Къмингс.

— Кой командва тук? — попита капитан Питърс.

— Предполагам, че аз — обади се Роби.

— Господи, Роби, какво става?

— На какво ти изглежда, по дяволите!

Пристигна още един камион с шестима пехотинци. Погледнаха към ранените и посегнаха към затворите на пушките си.

— По дяволите, Роби… сър! — извика капитанът.

— Терористи. Опитаха се да ни спипат в къщата на Джек. Опитваха се да хванат… е, виж!

— Добър вечер, капитане — каза принцът, след като провери състоянието на жена си. — Улучихме ли някого? Аз не можах да се прицеля добре. — В гласа му се усещаше истинско разочарование.

— Не зная, сър — отговори Брекенридж. — Видях, че някои от куршумите удрят лодката, но пистолетни куршуми не могат да пробият лодка като тази.

Нова серия светкавици освети района.

— Виждам ги, отиват към залива! — извика Мендоса.

— По дяволите! — изръмжа Брекенридж. — Вие, четиримата, отведете дамите в диспансера. — Наведе се, за да помогне на принцесата да се изправи, докато Роби вдигаше жена си. — Желаете ли да дадете момиченцето на редника, мадам? Ще ви заведат в болницата, където ще се изсушите.

Райън видя, че жена му все още се опитва да помогне на един от ранените морски пехотинци, а след това погледна патрулния катер пред себе си.

— Роби?

— Кажи, Джек?

— Този катер има ли радар?

Боцман Знамировски отвърна:

— Всички имат, сър.

Един морски пехотинец свали задния капак на пикапа и помогна на Роби да качи жена си.

— За какво мислиш, Джек?

— С каква скорост се движат?

— Около тринадесет… мисля, че не са достатъчно бързи.

Боцман Знамировски погледна над вълнолома към лодката, която Роби беше вкарал в залива.

— В море като това можете да се обзаложите, че ще мога да настигна един такъв дребосък! Но ми трябва някой да работи на радара. Точно сега нямам оператор в групата си.

— Роби, ти си най-старшият тук — каза Джек.

— Законно ли е? — попита капитан Питърс, като опипваше автоматичния си пистолет.

— Вижте — бързо каза Джек, — току-що беше проведено въоръжено нападение от граждани на друга страна над собственост на правителството на САЩ… това е военен акт и принципът за защита от страна на полицията не важи. — „Или поне аз смятам така“ — помисли си той. — Можете ли да ми дадете разумен довод срещу това да тръгнем след тях?

Не можеше.

— Боцман Знамировски, имате ли готов катер? — попита Джексън.

— По дяволите, да, можем да вземем катер №76.

— Пали! Капитан Питърс, ще имаме нужда от няколко пехотинци.

— Старшина Брекенридж, обезопасете района и доведете десет човека.

Старшината беше оставил офицерите да се разправят, докато настаняваше цивилните в пикапа. Дръпна Къмингс.

— Сержант, заеми се с цивилните, заведи ги до диспансера и им постави охрана. Подсили охраната, но главната ти цел си остава грижата за хората тук. Сигурността им е твоя отговорност — и не се смятайте за свободен, докато не ви освободя аз! Разбрано ли е?

— Тъй вярно, Патлак.

Райън помогна на жена си да се качи в камиона.

— Тръгваме да ги гоним.

— Зная. Внимавай, Джек. Моля те.

— Ще внимавам, но този път ще ги спипаме, мила. — Той целуна жена си. На лицето й имаше някаква особена гримаса, нещо повече от загриженост. — Ти добре ли си?

— Ще се оправя. Тревожи се за себе си. Внимавай!

— Разбира се, скъпа. Ще се върна. — „Но не и те!“ Джек се обърна, за да скочи в катера. Влезе в кабината и намери стълбата за мостика.

— Аз съм боцман Знамировски и аз поемам управлението — обяви тя. Мери Знамировски не изглеждаше като боцман, а като млад моряк. Джек се зачуди дали правилната дума за нея не е морячка. Тя подскачаше около руля като мъж.

— Ляво на борд назад две трети, дясно на борд назад една трета, руля наляво докрай.

— Кърмовото въже прибрано — докладва един моряк, този път мъж.

— Добре — отговори тя и продължи да дава резките си команди, за да отдалечи катера от пристана. Няколко секунди по-късно се намираха встрани от пристана и другите катери.

— Руля надясно докрай, напред с пълна газ. Поеми нов курс едно три пет. — Тя се обърна. — Как е радарът?

Принцът разглеждаше копчетата на непознатия уред. Намери превключвателя за потискане на местни смущения и се наведе над визьора.

— А! Целта се движи на едно, едно, осем, диапазон хиляда и триста, курс североизток, скорост… около осем възела.

„Това е както трябва, вълнението може да се усили при носа“ — помисли си боцман Знамировски.

— Каква е мисията ни, майоре?

— Можем ли да не изоставаме от тях?

— Те стреляха по моите катери! Мога да ги премажа, ако желаете, сър — отговори боцманът. — Мога да поддържам тринадесет възела, докогато желаете. Съмнявам се, че ония могат да плават с повече от десет в това вълнение.

Боцманът отвори една от вратите на кабината и погледна към водата.

— Ще се доближим до тринадесет възела. Друго?

— Настигнете ги. За след това съм съгласен да чуя предложения — отговори Роби.

— Какво ще кажеш да видим къде ще отидат? — предложи Джек. — След това можем да повикаме кавалерията.

— Става. Ако опитат да бягат към брега… Господи, аз съм пилот на изтребител, не съм полицай. — Роби вдигна радиотелефона. На него беше изписана позивната на катера: НАЕФ. — Военноморска станция Анаполис, обажда се Ноември, Алфа, Ехо, Фокстрот. Чувате ли? Край. — Трябваше още два пъти да повтори повикването, преди да получи отговор.

— Анаполис, осигурете ми телефонна връзка с началника на училището.

— Той току-що ни се обади, сър, чакайте. — Последваха няколко щракания, придружени от обичайните статични смущения.

— Тук е адмирал Рейнолдс, кой се обажда?

— Майор Джексън, сър, на борда на катер седемдесет и шест. Намираме се на една миля на изток от академията и преследваме лодката, от която преди малко обстрелваха пристана.

— Това ли се е случило? Кой е с вас на борда?

— Боцман Знамировски и отрядът за охрана на катерите, Капитан Питърс и няколко морски пехотинци, доктор Райън и, ъъ, капитан Уелс, сър, от флотата на нейно величество — отговори Роби.

— Там ли е той? На другия телефон ме чакат от ФБР… Господи, Роби! Добре. Цивилните са под охрана в болницата, а полицията и ФБР идват насам. Повтори местонахождението си и след това ми кажи какво възнамеряваш да правиш.

— Сър, проследяваме лодката, която нападна пристана. Намеренията ни са да се доближим и да ги следим с радара, за да определим накъде искат да отидат, а след това да повикаме съответните служби на реда, сър. — Роби се усмихна в слушалката на избора на думите си. — Следващото ми обаждане ще е до крайбрежната охрана, сър. Изглежда, в момента са се насочили точно натам.

— Разбрано. Много добре. Може да продължите мисията, но за безопасността на гостите си носиш отговорност ти. Недей, повтарям, недей да поемаш никакви ненужни рискове. Потвърди това.

— Да, сър. Не трябва да поемаме никакви ненужни рискове.

— Използвай главата си, майоре, и докладвай според нуждите. Край.

— Ето ти вот на доверие — помисли гласно Джексън. — Продължавай.

— Рул на петнадесет градуса вляво — нареди боцман Знамировски, като зави около нос Грийнбъри. — Поемете нов курс нула, две, нула.

— Целта се движи по нула, едно, четири, диапазон хиляда и четиристотин, скоростта все още е осем възела — каза принцът на старшината кормчия на масата с картите. — Направиха по-къс завой при този нос.

— Няма проблеми — отбеляза боцманът. — От тук натам имаме само дълбоки води.

— Боцман Знамировски, имаме ли кафе на борда?

— Имам чайник в каюткомпанията, сър, но няма кой да го включи.

— Аз ще се погрижа за това — каза Джек. Слезе надолу, зави към левия борд, след това пак надолу. Каюткомпанията беше малка, но кафемашината в нея имаше подходящи размери. Райън я включи и се върна горе. Брекенридж раздаваше спасителни жилетки на всички на борда, което изглеждаше разумна предпазна мярка. Морските пехотинци бяха разпределени на мостика около кабината.

— Кафето ще стане след десет минути — обяви той.

— Повторете, брегова охрана — каза Роби в слушалката.

— Ноември, Алфа, Ехо, Фокстрот, тук е бреговата охрана на Балтимор, чувате ли? Край.

— По-добре.

— Можете ли да ни кажете какво става?

— Следим малка лодка е дължина около девет метра, с десет или повече въоръжени терористи на борда. — Той съобщи мястото, курса и скоростта. — Потвърдете.

— Разбрано. Казвате лодка, пълна с лоши типове и автомати. Вярно ли е това? Край.

— Вярно е, синко. Сега нека спрем глупостите и да се заемем сериозно.

Отговорът беше малко по-сериозен.

— Добре. Имаме петнадесетметров катер, готов да тръгне, а десет минути след него ще пуснем и десетметрова моторница. Това са малки патрулни лодки. Не са оборудвани за бой, сър.

— На борда си имаме десет морски пехотинци — отговори Джексън. — Желаете ли помощ?

— По дяволите, да, точно така, Ехо, Фокстрот. На телефона са полицаите и ФБР, и те също са тръгнали за там.

— Добре. Кажете на хората с петнадесетметровия катер да ни се обадят, когато излязат от пристанището. Нека вашата лодка да ги следи отпред, а ние ще ги гоним отзад. Ако можем да установим накъде е тръгнала целта, искам да се обадите на полицията.

— Лесно можем да го уредим. Нека задействам нещата тук, Ноември. Край.

— Кораб — каза принцът.

— Сигурно — съгласи се Райън. — Същото направиха, когато спасиха онова копеле Милър… Роби, можеш ли да накараш бреговата охрана да ни даде списък на корабите в пристанището?

Вернер и двете групи за спасяване на заложници вече се движеха. Той се чудеше какво беше се объркало и какво беше станало както трябва тази вечер, но това щеше да бъде решено по-късно. За момента беше накарал агенти и полиция да отидат към военноморската академия, за да защитават хората, които той трябваше да е освободил, а групата му беше разпределена в един шевролет „Събърбан“ и две коли на щатската полиция. Колите се движеха на север по шосето за Ричи към Балтимор. Мечтаеше за хеликоптер, но времето беше твърде лошо, а тази вечер всички имаха достатъчно преживявания в хеликоптер. Отново бяха група за действия в условията на големи рискове, нещо, за което ги биваше. Независимо от всичко, което беше се объркало тази вечер, сега имаха голяма група терористи, изкарани на открито…

— Ето списъка на корабите в пристанището — каза по радиотелефона лейтенантът от бреговата охрана. — Много от тях тръгнаха в петък вечер, затова списъкът не е дълъг. Започвам с морския терминал Дъндалк. „Нисан куриер“, японска регистрация, превозва автомобили от Йокохама и сега докара няколко камиона и леки коли. „Вилхелм Шрьонер“, западногерманска регистрация, кораб за превозване на контейнери от Бремен с товар от общ тип. „Констанца“, кипърска регистрация, идва от Ла Валета, Малта…

— Ето го! — каза Райън.

— … по разписание отплава след пет часа. „Джордж Макреди“, американски, пристигна с дървета от Портланд, Орегон. Това е последният кораб там.

— Разкажи ми за „Констанца“ — каза Роби, като гледаше към Джек.

— Пристигнал е натоварен с баласт и е качил предимно земеделско оборудване, както и някои други неща. Отплава преди зазоряване, трябва да гони за Ла Валета.

— Вероятно това е нашият човек — тихо каза Джек.

— Момент, брегова охрана. — Роби се обърна към Джек. — Откъде знаеш това, Джек?

— Не зная, но предполагам. Когато онези копелета освободиха затворника на Коледа, вероятно в Ламанша ги е взел кораб с кипърска регистрация. Смятаме, че оръжията им стигат до тях чрез малтийски търговец, който работи с един южноафриканец, а много терористи минават през Малта — местното правителство е в приятелски отношения с една страна на юг оттам. Малтийците не си цапат ръцете, но много ги бива да замижат, ако парите са добри.

Роби кимна и натисна бутона за говорителя.

— Брегова охрана, оправихте ли нещата с местната полиция?

— Разбира се, Ноември.

— Кажете им: смятаме, че целта иска да отиде на кораба „Констанца“.

— Разбрано, Ноември. Можем лесно да се справим с тази задача. Момент… Ноември, знайте, че нашата петнадесетметрова лодка докладва за радарен контакт с вас и с целта и сега завива около нос Бодкин. Така ли е? Край.

— Да, брегова охрана. Кажете на лодката си да се движи на петстотин метра пред целта. Потвърдете.

— Разбрано, пет, нула, нула метра. Добре, нека видим дали можем да размърдаме полицията.

— Спипахме ги — гласно помисли Райън.

— Ъ, лейтенант, не мърдайте, сър. — Това беше Брекенридж. Той посегна към колана на Райън и извади автоматичния браунинг. Джек изненадано установи, че го беше пъхнал там с изтеглен ударник и освободен предпазител. Брекенридж свали ударника и пъхна пистолета на мястото му. — Нека се опитаме да мислим за безопасността си, сър. Иначе можете да загубите нещо важно.

Райън кимна доста стеснително.

— Благодаря, Патлак.

— Някой трябва да защитава лейтенантите. — Брекенридж се обърна. — Добре, морски пехотинци, нека не заспиваме!

— Вие сте поставили охрана и на принца? — попита Джек.

— Дори още преди адмиралът да ми нареди това. — Старшината махна с ръка към един ефрейтор, застанал е пушка в ръка на метър от негово височество, като заповедта му беше да стои между него и стрелбата.

Пет минути по-късно три коли на щатската полиция е угасени фарове се приближиха до котвена стоянка шест на морския терминал Дъндалк. Колите бяха паркирани под един от порталните кранове, използвани за пренасяне на контейнери, и петима офицери тръгнаха към стълбата за борда. Един член на екипажа, застанал там, ги спря с жест… опита се. Езиковата бариера не позволяваше добра комуникация. Осъзна, че придружава полицаите, като ръцете му бяха хванати с белезници зад гърба. Старшият офицер от полицията се изкачи по още три стълби и стигна мостика.

— Какво е това!

— А вие кой сте? — попита офицерът, застанал зад една пушка.

— Аз съм господарят на този кораб! — обяви капитан Николай Френза.

— Е, капитане, аз съм сержант Уилям Пауърс от щатската полиция на Мериленд и искам да ви задам няколко въпроса.

— Нямате никакви пълномощия на кораба ми! — отговори Френза. Акцентът му беше смесица от гръцки и някакъв друг език. — Ще разговарям с бреговата охрана и никой друг.

— Искам нещата да ви станат истински ясни. — Пауърс измина разстоянието от метър и половина до капитана, като в ръцете си стискаше пушката „Итака“, дванадесети калибър. — Брегът, към който сте завързали кораба си, принадлежи на щата Мериленд, а тази пушка казва, че имам всички необходими пълномощия. Имаме информация, че една лодка е терористи идва насам и се говори, че са убили няколко души, включително и трима полицаи от щатската полиция. — Той опря цевта в гърдите на Френза. — Капитане, ако те дойдат тук или ако вие още се будалкате с мен тази вечер, знайте, че много сте загазили — разбирате ли ме?

Човекът оклюма. „Значи информацията е правилна. Добре.“

— Във ваша полза е да ни сътрудничите, защото много скоро тук ще има повече полиция, отколкото някога сте виждали. Просто може да се окаже необходимо да имате приятели, господинчо. Ако имате да ми казвате нещо, искам да го чуя сега.

Френза се поколеба, като очите му се местеха между носа и кърмата. Много беше закъсал, повече, отколкото авансовото му заплащане можеше да покрие.

— Има четирима от тях на борда. Напред са, отляво, до носа. Не знаехме…

— Тихо. — Пауърс кимна на един ефрейтор, който вдигна радиотелефона си. — Какво ще кажете за своя екипаж?

— Екипажът е долу, готви се да закара кораба в морето.

— Сержант, бреговата охрана казва, че са на три мили оттук и се движат насам.

— Добре. — Пауърс издърпа чифт белезници от колана си. Той и хората му събраха четиримата дежурни на мостика и ги завързаха към руля и към други две части. — Капитане, ако вие или някой от хората ви вдигне шум, ще се върна тук и ще ви размажа по целия кораб.

Пауърс поведе хората си надолу по стълбата и напред, покрай десния борд. Надстройката на „Констанца“ беше само в задната част. Пред нея палубата представляваше една бъркотия от контейнери, всеки с размерите на ремарке за камион, натрупани по три или четири един върху друг. Между всяка редица имаше пътека, широка може би около метър, и това им позволяваше да се придвижат незабелязано към носа. Сержантът нямаше опит като участник в група за действие в рискови ситуации, но всичките му хора имаха пушки, а и той разбираше от пехотна тактика.

Беше, като да ходиш покрай сграда, само дето улицата бе от ръждясала стомана. Дъждът намаля най-после, но все още вдигаше шум, като удряше по металните контейнери. Минаха покрай последните два контейнера и видяха, че предният трюм на кораба беше отворен, а над левия борд висеше един кран. Пауърс погледна зад ъгъла и видя двама мъже, които стояха в далечния край на палубата. Те гледаха на югоизток, към входа на пристанището. Нямаше лесен начин да се доближи до тях. Той и хората му се приведоха и тръгнаха право към тях. Стигнали бяха по средата, когато един от тях се обърна.

— Кои сте вие?

— Щатска полиция! — отбеляза Пауърс и вдигна пушката, но се препъна в някаква скоба и първият му изстрел отиде във въздуха. Мъжът до левия борд извади пистолет и стреля, като също не улучи, а след това се скри зад контейнера. Четвъртият полицай заобиколи отвора на трюма и стреля към ръба на контейнера, за да прикрие колегите си. Пауърс дочу прибързан говор и звук от бягащи крака. Пое дълбоко дъх и изтича до левия борд.

Нямаше никой. Хората, които бяха изтичали към кърмата, не се виждаха. Имаше стълба, която водеше от палубата до водата и нищо друго, освен радиотелефон, който някой беше изпуснал.

— Мама му стара! — Тактическата ситуация беше отвратителна. Наблизо имаше въоръжени криминални престъпници, които не можеше да види, а идваха и още цяла лодка хора. Изпрати един от хората си към десния борд, за да наблюдава този маршрут за приближаване, а втория — за да насочи пушката си по протежение на левия борд. Взе радиотелефона си и от него научи, че още много помощ е на път към тях. Пауърс реши да чака и да рискува. Познаваше Лари Фонтана и носи ковчега му на излизане от църквата, и проклет да бъде, ако изпусне възможността да залови хората, които го бяха убили.

Една кола на щатската полиция сега водеше. ФБР се намираше на моста „Франсис Скот Кий“, пресичайки над пристанището на Балтимор. Следващият трик беше да се слезе от експресната магистрала на терминала. Един полицай каза, че знае къс маршрут, и поведе процесията от три коли. В същия момент под моста премина петнадесетметрова лодка.

— Целта идва, изглежда, се е насочила към кораб, завързан за кея и с номер три, пет, две — докладва негово височество.

— Това е той — каза Райън. — Спипахме ги.

— Боцман, нека се приближим — нареди Джексън.

— Може да ни забележат, сър — дъждът отслабва. Ако са се насочили на север, мога да се приближа от дясната им страна. Тръгнали са за оня кораб — искате ли да ги ударим, когато стигнат там? — попита боцман Знамировски.

— Точно така.

— Добре, ще сложа човек на прожектора. Капитан Питърс, ще трябва да разположите морските си пехотинци на левия борд. Изглежда, ще водим надводни бойни действия от левия борд — каза боцман Знамировски. Уставите на военноморските сили й забраняваха да служи на боен кораб, но в края на краищата тя беше успяла да спечели играта.

— Добре. — Питърс даде нареждания и Брекенридж заведе морските пехотинци по местата им. Райън излезе от кабината и отиде в задната част на главната палуба. Вече беше взел решението си. Шон Милър се намираше там.

— Дочувам лодка — тихо каза един от полицаите.

— Да. — Пауърс вкара куршум в пушката си. Погледна назад. Видя хора с пистолети. Зад себе си чу стъпки — още полиция!

— Кой е старши? — попита един ефрейтор.

— Аз — отговори Пауърс. — Вие останете тук. Вие двамата, отидете назад. Ако видите някоя глава да се покаже зад контейнерите, пръснете я.

— Ето я!

Видя я и Пауърс. Една бяла лодка от фибростъкло се появи на стотина метра и бавно се приближаваше към стълбата.

— Господи! — Лодката изглеждаше пълна с хора и както го бяха предупредили, всички те имаха автомати. Несъзнателно опипа стоманената стена на кораба. Питаше се дали ще може да спре куршум. Повечето полицаи носеха бронирани жилетки, но Пауърс не го правеше. Сержантът освободи предпазителя на пушката си. Време беше.

Лодката се приближи като кола към място за паркиране. Кормчията я насочи към дъното на стълбата и някой на кърмата я завърза към нея. Двама души се качиха на малката платформа в дъното. Помогнаха на някой да слезе, а след това започнаха да го носят нагоре по стълбата. Пауърс ги остави да стигнат до средата.

— Не мърдай! Щатска полиция! — Той и други двама насочиха оръжията си към лодката. — Мръднете ли, мъртви сте — добави той и съжали. Звучеше прекалено много като в телевизията.

Видя няколко глави да се обръщат нагоре с отворени от изненада уста. Няколко ръце се поместиха, но преди дори да стане нещо като опит за насочване на оръжие към него, един шестдесетсантиметров прожектор изпрати лъч светлина върху лодката откъм морето.

Пауърс беше благодарен на светлината. Видя как главите им се завъртяха, а след това отново се вдигнаха нагоре. Хванати бяха в капан и го знаеха.

— Здравейте — чу се един глас над водата. Беше женски глас през мегафон. — Ако някой мръдне, аз имам тук десет морски пехотинци, готови да ви пръснат. Хайде, ако ви стиска! — завърши гласът. Сержант Пауърс потръпна.

След това светна друг прожектор.

— Това е бреговата охрана. Всички сте арестувани.

— Да има да вземате! — изкрещя Пауърс. — Аз ги арестувах!

Мина още една минута, преди да се установи какво става, за всеобщо задоволство. Голямата сива лодка се приближи до малката и Пауърс с облекчение видя десет пушки, насочени към неговите задържани.

— Добре, хора, сега нека оставим пушките и да се качим нагоре, един по един. — Рязко завъртя глава, когато прозвуча един изстрел от пистолет, последван от два изстрела от пушка. Сержантът въздъхна, но се постара да не обръща внимание и продължи да държи пушката си срещу лодката.

— Виждам един! — каза полицаят. — На около тридесетина метра зад нас!

— Покривай ме — нареди Пауърс. — Окей, хора, качвайте се тук и се просвайте на палубата.

Първите двама пристигнаха, като носеха ранен в гърдите човек. Пауърс ги накара да легнат пред първия ред контейнери е лица към палубата. Следващите дойдоха един по един. Когато и последният се качи, той преброи дванадесет, някои от тях също ранени. Оставили бяха куп автомати и нещо като мъртво тяло.

— Хей, морски пехотинци, можете да дойдете да ни помогнете тук.

Само това му трябваше. Райън стоеше на задната палуба на патрулния катер и скочи от нея. Подхлъзна се и падна на дъното. Брекенридж пристигна веднага след него и погледна оставеното от терористите тяло. В челото на човека имаше едносантиметрова дупка.

— Мислех си, че съм изпратил един добър изстрел. Води, лейтенанте. — Той направи жест към стълбата. Райън се втурна нагоре по стълбата с пистолет в ръка. След него капитан Питърс крещеше нещо, но на Райън му беше все едно.

— Внимателно, имаме още лоши надолу между контейнерите — предупреди Пауърс.

Джек заобиколи предната редица метални контейнери и видя проснатите по корем хора с ръце на тила и двама полицаи, застанали над тях. След малко се появиха и шестима морски пехотинци.

Капитан Питърс се приближи до сержанта от полицията, който, изглежда, беше старши.

— Има най-малко двама, а може би и четирима, които се крият между контейнерите — каза Пауърс.

— Искате ли помощ, за да ги изкараме?

— Да. Хайде да го направим — усмихна се Пауърс в тъмното. Събра хората си, като остави Брекенридж и трима морски пехотинци да пазят хората на палубата. Райън също остана. Изчака другите да тръгнат към кърмата.

След това започна да разглежда лицата.

Милър също се озърташе, като все още се надяваше да намери изход. Обърна глава наляво и видя Райън, който го гледаше от шест метра разстояние. Веднага се познаха и Милър видя нещо. Поглед, който винаги беше запазвал за себе си.

Аз съм смъртта, му казваше лицето на Райън.

Дошъл съм за теб.

Райън имаше чувството, че тялото му е направено от лед. Пръстите му още веднъж се свиха около дръжката на пистолета, когато тръгна бавно към десния борд с очи, фиксирани върху лицето на Милър. Все още му приличаше на животно, но вече не беше хищник на свобода. Джек стигна до Милър и го ритна по крака. С жест го накара да стане, но не му каза нито дума.

„Човек не говори със змии. Убива ги.“

— Лейтенант… — Брекенридж схвана ситуацията с малко закъснение.

Джек бутна Милър към металната стена на един от контейнерите, притиснал е ръка шията му. Приятно му беше да усеща с китката си гърлото на Милър.

„Това дребно копеле, което почти уби семейството ми.“ Въпреки че не го знаеше, на лицето му не се четяха абсолютно никакви чувства.

Милър погледна в очите му и видя… нищо. За първи път в живота си Милър позна страха. Видя собствената си смърт и си припомни отдавна отминалите уроци от католическото училище, припомни си какво го бяха учили сестрите и се уплаши, че може би са били прави. По лицето му изби пот и ръцете му затрепериха, защото, независимо от презрението му към религията, той се боеше от вечността на ада, който със сигурност го очакваше.

Райън видя погледа в очите на Милър и разбра какво означава той. „Сбогом, Шон. Надявам се, че там ще ти хареса…“

— Лейтенант!

Джек знаеше, че няма много време. Вдигна пистолета и го натика в устата на Милър, като очите му дълбаеха тези на Шон. Сви пръст около спусъка точно както бяха го учили. Леко натискане, за да не усетите точно кога спусъкът ще се задейства…

Но нищо не се случи, защото една голяма ръка легна върху пистолета.

— Той не си струва, лейтенанте, просто не си струва. — Брекенридж дръпна ръката си и Райън видя, че ударникът на пистолета му е спуснат. Трябваше да го дръпне, преди оръжието да може да стреля. — Помисли, синко.

Магията беше развалена. Джек преглътна два пъти и пое дъх. Сега виждаше нещо далеч по-малко чудовищно отпреди. Страхът беше дал на Милър хуманността, която преди му липсваше. Вече не беше животно. Беше човешко същество, зъл пример на това, което може да се случи, когато някой загуби нещо, от което имаха нужда всички хора. Милър дишаше на пресекулки, когато Райън извади пистолета от устата му. Задави се, но не можа да се наведе, защото ръката на Джек притискаше гърлото му. Райън отстъпи назад и мъжът се свлече на палубата. Старшината хвана дясната ръка на Райън и го накара да сведе пистолета надолу.

— Зная за какво мислиш. За това, което направи на дъщеря ти, но не си струва всичко, през което трябва да минеш. Мога да кажа на ченгетата, че си го застрелял, когато се е опитал да избяга. Момчетата ще ме подкрепят. Никога няма да идеш на съд, но не си струва това, което ще ти остане, синко. Ти не си създаден за убиец — меко каза Брекенридж. — Освен това виж какво му направи ти. Не зная какво е това, което лежи тук, но вече не е мъж.

Джек кимна. Все още не можеше да говори. Милър продължаваше да стои на ръце и крака, като гледаше надолу към палубата и се боеше да срещне погледа на Райън. Джек отново чувстваше тялото си. Кръвта, препускаща из вените му, го накара да разбере, че все още с жив и здрав. „Победих — помисли си той, когато съзнанието му надделя над чувствата. — Победих. Нанесох му поражение и в същото време не унищожих себе си.“ Ръката му отпусна хватката си около дръжката на пистолета.

— Благодаря ти, Патлак. Ако не беше ти…

— Ако наистина искаше да го убиеш, ти щеше да заредиш пистолета. Лейтенант, от много време зная що за човек си. — Брекенридж кимна, за да подчертае думите си. — Връщай се на палубата — каза той на Милър, който бавно се подчини.

— Преди някой от вас, хора, да си помисли, че има късмет, искам да ви кажа една новина — каза старшината. — Вие сте извършили убийство в страна, в която има газови камери. Тук можете да умирате на групи. Помислете за това.

Групата за спасяване на заложници пристигна след това. Намериха морските пехотинци и щатските полицаи, тръгнали назад. Необходими им бяха няколко минути, за да установят, че на контейнерната площадка няма никой. Останалите четирима членове на АОЪ бяха използвали една пътека, за да се отправят към кърмата и вероятно сега бяха на надстройката. Вернер пое командването. Той имаше твърдо определен периметър и никой нямаше да му се измъкне. Друга група агенти на ФБР отиде към носа, за да прибере терористите.

Пристигнаха три камиона на телевизионни компании, като прибавиха собственото си осветление към останалите, и нощта на пристана се превърна в ден. Полицаите не ги пускаха, но вече се предаваха новини на живо по целия свят. В момента един полковник от щатската полиция даваше интервю за пресата. Каза пред камерите, че положението е овладяно благодарение на малко късмет и много добра работа от страна на полицията.

През това време всички терористи отпред бяха претърсени и с белезници. Агентите им прочетоха конституционните права, като трима от тях отидоха в лодката, за да съберат оръжията им и други доказателства. Накрая принцът се изкачи по стълбата, придружен от силна охрана. Дойде до мястото, на което се намираха терористите. Гледа ги в продължение на минута, но не каза нищо. Не беше необходимо.

— Е, нещата отзад са овладени. Изглежда, има още четирима от тях. Така казва екипажът — обясни един от групата за спасяване на заложници. — Намират се някъде долу и трябва да ги придумаме да излязат. Няма да е много трудно, пък и разполагаме с всичкото време на света.

— Как ще свалим тези типове? — попита сержант Пауърс.

— Още не сме решили, но нека първо изкараме цивилните. Предпочитаме да слязат оттук. Може да бъде малко опасно да използват стълбата при кърмата. Имам предвид и морските пехотинци. Благодаря за съдействието, капитан Питърс.

— Надявам се, че не сме объркали нещо, като се присъединихме.

Агентът поклати глава.

— Не сте нарушили никакви закони, доколкото мога да се досетя. Пък и разполагаме с всички необходими веществени доказателства.

— Добре. В такъв случай пие тръгваме обратно към Анаполис.

— Отлично. Там ще ви чака група агенти, за да ви разпитат. Моля да благодарите на екипажа на катера от наше име.

— Старшина, да тръгваме.

— Добре. Морски пехотинци, по седлата! — извика Брекенридж. Две минути по-късно всички бяха в патрулните катери и се отдалечаваха от пристанището. Най-после дъждът беше спрял и небето се проясняваше. Канадският по-хладен въздух измести горещата вълна, която като наказание се стелеше над района. Морските пехотинци се възползваха от възможността да налягат по койките в катера. Боцман Знамировски и екипажът й се занимаваха с управлението. Райън и останалите се събраха в каюткомпанията и започнаха да пият кафето, което до момента никой не беше докоснал.

— Дълъг ден — каза Джексън. Погледна часовника си — След няколко часа трябва да излитам. Трябваше.

— Изглежда, най-после спечелихме един рунд — отбеляза капитан Питърс.

— Не беше лесно. — Райън гледаше в чашата си.

— Никога не е лесно, сър — каза Брекенридж след няколко секунди.

Двигателят зарева с увеличена мощност. Джексън вдигна един телефон и попита защо ускоряват. Усмихна се на отговора, но не каза нищо.

Райън разтърси глава, за да прочисти мисълта си и излезе навън. По пътя към горната палуба на една маса видя пакет цигари на някой от екипажа и си открадна една. Отиде на кърмата. Пристанището в Балтимор вече се бе смалило на хоризонта и катерът завиваше на юг към Анаполис, като пуфтеше с тринадесет възела — около двадесет и пет километра в час, но за катер това изглеждаше достатъчно бързо. Димът, който издишаше, правеше собствена следа назад и той гледаше след него. „Прав ли беше Брекенридж? — попита небето той. Отговорът дойде след миг: — Беше прав за едно. Аз не съм създаден за убиец. Може би е прав и за другото, надявам се…“

— Уморен ли си, Джек? — попита принцът, застанал до него.

— Би трябвало, но предполагам, че все още съм твърде много възбуден.

— Да — тихо отбеляза негово височество. — Исках да ги попитам защо. Когато се качих да ги видя, исках…

— Така е. — Райън си дръпна за последен път и изхвърли фаса във водата. — Можеш да питаш, но отговорът няма да има голямо значение.

— Тогава как ще можем да разрешим проблема?

„Ние разрешихме моя пробием — помисли си Джек. — Вече няма да нападат семейството ми. Но не това е отговорът, който искаш, нали?“

— Предполагам, че всичко се свежда до правосъдието. Ако хората вярват в своето общество, те не нарушават правилата му. Номерът е да ги накараш да повярват, По дяволите, невинаги можем да постигнем това. — Джек се обърна. — Но човек дава всичко от себе си и не се отказва. Всеки проблем си има разрешение, ако поработиш по него. Вие имате доста добра система там. Просто трябва да направите така, че тя да е приемлива за всички и да го правите достатъчно добре, за да могат да повярват. Не е лесно, но мисля, че може да се направи. Рано или късно цивилизоваността побеждава над варварщината. — „Надявам се, че преди малко доказах точно това.“

Уелският принц погледна назад за момент.

— Джек, ти си добър човек.

— Ти също, приятел. Затова ще победим.

Сцената беше ужасна, но не предизвика никакво съжаление в хората, които я изучаваха. Тялото на Джефри Уоткинс беше топло и кръвта му още капеше по пода. След като фотографът приключи със снимките, един следовател взе пистолета от ръцете на трупа. Телевизорът си оставаше включен и предаването „Добро утро, Британия“ продължи на живо от Америка. Всички терористи бяха задържани. „Това трябва да е била причината“ — помисли си Мъри.

— Глупак — каза Оуенс. — Нямахме никакви сведения.

— Сега имаме. — Един следовател вдигна три листа хартия в ръка. — Доста голямо писмо, подполковник. — Той пъхна листовете в пластмасов плик.

Сержант Боб Хайланд също беше тук. Той все още се учеше да ходи, с отливка на крака и бастун. Погледна тялото на човека, чиято информация за малко не остави децата му сираци. Хайланд не каза нито дума.

— Джими, случаят е приключен — отбеляза Мъри.

— Не както ми се искаше — отговори Оуенс. — Но предполагам, че сега мистър Уоткинс отговаря пред по-висша инстанция.

Петдесет минути по-късно катерът пристигна в Анаполис. Райън се изненада, когато боцман Знамировски подмина редицата закотвени катери и продължи нагоре към болницата. Тя майсторски вкара катера до вълнолома, където чакаха двама морски пехотинци. Райън и всички на борда, с изключение на екипажа скочиха от катера.

— Всичко е сигурно — докладва на Брекенридж сержант Къмингс. — Тук има милион полицаи и хора от ФБР, Патлак. Всичко е наред.

— Много добре. Свободен си.

— Доктор Райън, бихте ли ме придружили? Побързайте, сър — каза младият сержант. Поведе го, като затича.

Добре, че сержантът, който го водеше нагоре към болницата на академията, бягаше бавно, защото краката на Райън бяха омекнали от умора.

— Спрете! — Един агент на ФБР извади пистолета от колана на Райън. — Ще взема това, ако нямате нищо против.

— Извинете — смутено отговори Джек.

— Няма нищо. Можете да влизате. — Не се виждаше никой.

Сержант Къмингс му махна, за да го последва.

— Къде са всички?

— Сър, жена ви в момента е в родилната стая — извърна се към него с усмивка Къмингс.

— Никой не ме е предупредил! — разтревожен каза Райън.

— Тя каза, че не трябва да ви притесняваме, сър. — Стигнаха на съответния етаж. Къмингс посочи: — Там, в дъното. Да не вземеш да се смахнеш, докторе.

Джек изтича по коридора. Един санитар го спря и го накара да влезе в съблекалнята, където Райън свали бързо дрехите си и облече зелен халат на хирург. Това му отне няколко минути. Райън беше тромав от умора. Влезе в чакалнята и видя, че всичките му приятели са там. След това санитарят го въведе в родилната зала.

— От много време не съм правил такова нещо — казваше лекарят.

— И при мен минаха няколко години — укори го Кати. — От вас се иска да вдъхнете увереност в пациентите си. — След това тя отново започна да диша учестено, като се бореше с напъните си да избута плода. Джек я хвана за ръката.

— Здравей, мила.

— Съвсем навреме идвате — отбеляза лекарят.

— По-добре щеше да бъде, ако бе тук преди пет минути. Добре ли си? — попита тя. Както и при последния път, лицето й беше окъпано в пот и изглеждаше много уморено. И все пак красиво.

— Всичко е свършено. Всичко е свършено — повтори той. — Аз съм добре, а ти?

— Водата й изтече преди два часа и щеше да бърза, ако не ви чакахме да се върнете от екскурзията с катера. Иначе всичко изглежда добре. Готова ли сте да бутате?

— Да!

Кати стисна ръката му. Затвори очи и събра сили, за да се напъне. Издишаше бавно.

— Ето я главата. Още едно бутане и готово — каза лекарят. Обвитите му в ръкавици ръце бяха готови да поемат детето.

Джек се обърна, когато останалата част от новороденото се появи. От мястото, където стоеше, можа да види преди лекаря. Детето вече беше започнало да пищи, както би трябвало да прави всяко здраво бебе. „А това също — помисли си Джек — е звукът на свободата.“

— Момче — каза на жена си Джон Патрик Райън старши, преди да я целуне. — Обичам те.

Най-близко стоящият санитар помогна на доктора да пререже пъпната връв, да увие детето в бяла пелена и да го отнесе на няколко метра встрани. След това излезе и плацентата с едно леко напъване.

— Има малко разкъсване — каза лекарят. Посегна към упойката, преди да започне зашиването.

— Усещам го — каза Кати е лека гримаса. — Той добре ли е?

— На мен ми изглежда наред — отговори санитарят. — Точно три килограма и шестстотин грама, и всичко е на мястото си. Дишането е добро и детето има чудесно сърце.

Джек вдигна сина си, малък, шумен пакет от червена плът и абсурдно копче за нос.

— Добре дошъл на света. Аз съм баща ти — тихо каза той. „А баща ти не е убиец. Това може да не е кой знае какво, но е много повече от това, което повечето хора си мислят.“ Притисна новороденото до гърдите си за момент и си каза, че наистина има Бог. След малко погледна към жена си.

— Искаш ли да видиш сина си?

— Боя се, че от майка му не е останало кой знае какво.

— На мен тя ми изглежда съвсем наред. — Джек постави сина си в ръцете на Кати. — Ти добре ли си?

— С изключение на Сали мисля, че тук имам всичко, което ми е необходимо, Джек.

— Готово — каза лекарят. — Може да не съм добър акушер, но правя страхотни шевове. — Видя обичайните реакции от раждането и се зачуди защо беше решил да не става акушер. Това трябва да е най-щастливата професия от всички. Но ги спомни, че работното време не е както трябва.

Санитарят взе детето и отнесе Джон Патрик Райън младши в детската стая, където за известно време той щеше да бъде единственото бебе. Тъкмо педиатрите щяха да имат някакво занимание.

Джек гледаше как жена му се унася в сън — провери часовника си — бяха прекарали един двадесет и три часов ден. Тя имаше нужда от сън. Той също, макар и все още да не можеше да отиде да спи. Целуна жена си още веднъж, преди санитар да я изнесе с носилката до стаята за възстановяване. Оставаше му да свърши още нещо.

Райън излезе в чакалнята и обяви раждането на сина си, един красив млад мъж, който ще има двама много различаващи се кръстници.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1. Един слънчев ден в Лондон

2. Полицаи и кралски особи

3. Цветя и семейства

4. Играчи

5. Планове

6. Съдебни дела и неприятности

7. Към дома със „Спийдбърд“

8. Информация

9. Празник

10. Планове и заплахи

11. Предупреждения

12. Завръщане вкъщи

13. Посетители

14. Втори удобен случай

15. Шок и травма

16. Цели и патриоти

17. Контраобвинения и решения

18. Светлини

19. Тестове и изпити

20. Данни

21. Планове

22. Процедури

23. Движение

24. Пропуснати и направени връзки

25. Среща

26. Звукът на свободата

Заслуги