ФИЛИП ХОСЕ ФАРМЪР

ВРАТИТЕ НА СЪЗИДАНИЕТО

Част 2 от „Светът на нивата“

Превод от английски: Иван Златарски, 1994

chitanka.info

1

Още преди много хилядолетия Повелителите се бяха научили да използват препарати, електроника, хипноза и различни психотехники, за да избегнат нуждата от сън. С дни и месеци наред телата им оставаха свежи и енергични, а погледът в очите им все така остър.

Но съзнанието им в крайна сметка отстъпваше. Те ставаха жертва на халюцинации, на пристъпи на необуздан гняв или ги обхващаше чувство на обреченост. Някои полудяваха завинаги и трябваше да бъдат затваряни или убивани.

И тогава Повелителите установиха, че дори те — създателите на вселени, съществата, чиято наука ги бе извела само едно стъпало под боговете — се нуждаеха от сънища. Подсъзнанието, останало лишено от редовен контакт със спящия и сънуващ мозък, се бе разбунтувало. Неговото оръжие бе станала лудостта, с която събаряше пилоните на разума.

Така че всички Повелители започнаха отново да спят и да сънуват.

Робърт Улф, някога известен като Джадауин, Повелител на Планетата на многото нива — един свят замислен и сътворен от него по подобие на Вавилонската кула — също сънуваше.

Сънуваше как някаква шестолъчна звезда нахлува през прозореца на спалнята му. Въртейки се във въздуха, тя увисна над края на леглото му. Това беше така наречената пандугалуз — един от древните символи на онази религия, която Повелителите отдавна бяха престанали да изповядват. За Улф, който продължаваше да мисли главно на английски, това беше хексакулум. Представляваше шестостен, върху всяка от страните на който имаше издължени четиристенни пирамиди, чийто център излъчваше бяло сияние, а от всеки връх излизаше лъч в различен цвят: аленочервен, оранжев, азурносин, тъмновиолетов, черен и жълт. Целият хексакулум пулсираше като ядрото на звезда, а лъчите драснаха клепачите му. Докосването им приличаше на докосването на домашна котка, извадила нокти, за да събуди предпазливо своя господар.

— Какво искаш? — попита Улф, съзнавайки, че сънува. Хексакулумът представляваше опасност и дори в сенките между лъчите му сякаш се криеше някакво зло. А също така се досещаше, че хексакулумът е изпратен от баща му Уризен, с който не се бе виждал от две хиляди години.

— Джадауин!

Гласът прозвуча безмълвно, а думата сякаш бе изписана от шестте лъча, които се заизвиваха и запреплитаха като огнени змии. Буквите, които изобразяваха, бяха буквите на древна азбука, на която бе изградено оригиналното писмо на Повелителите. Той ги виждаше да просветват пред него, но ги разбираше не толкова с очите си, колкото благодарение на гласа, отекващ някъде дълбоко в главата му. Сякаш лъчите докосваха центъра на съзнанието му и събуждаха този отдавна мъртъв за него глас. Глас толкова дълбок, че разтърсваше с вибрациите си самото му същество, заплашвайки да го завърже в кошмарен възел, който завинаги щеше да запази формата си.

— Събуди се, Джадауин! — заповяда гласът на баща му. Думите подсказаха на Улф, че искрящият хексакулум съществува не само в съзнанието му, а е реален обект. Той отвори очи и впери поглед в извития таван, озарен от дискретно пробягващи по него цветни петна. Извади ръка за да докосне Хризеис — неговата съпруга — но разбра, че другата страна на леглото му е празна.

Осъзнавайки това, той рязко се изправи, огледа се и видя, че нея я няма и в спалнята.

— Хризеис! — извика той. И в същия миг съзря блестящата пулсираща звезда, увиснала на шест стъпки над леглото. И от нея в звук, а не в огън, се разнесе гласът на баща му.

— Джадауин, мой сине и мой враг! Не търси по-низшето същество, което удостои с честта да направиш своя съпруга. Тя замина и няма да се върне!

Улф скочи от леглото. Как бе успяло да проникне това нещо през непроницаемата защита на замъка му? Много преди да бе стигнало до спалнята в сърцето на двореца му, алармените инсталации трябваше да са го предупредили, масивни врати би следвало да са се затворили навсякъде из огромната сграда, бойни лазери, монтирани на ключови места, автоматично би трябвало да са се активирали в състояние на готовност, стотици различни клопки трябваше да очакват неканените гости. И хексакулумът отдавна следваше да бъде пръснат, разсечен, изгорен, взривен, смачкан, потопен.

Вместо това, нито един от сигналните индикатори на огромната стена отсреща не мигаше тревожно. Стената, маскирана с декоративно пано, проблясваше спокойно, сякаш на милион мили наоколо нямаше нищо обезпокоително.

Гласът на баща му Уризен се засмя и каза:

— Да не би сериозно да си беше мислил, че можеш да спреш Господаря на Повелителите с детинските си оръжия? Джадауин, та аз мога да те убия в същия този миг както стоиш така глупаво зяпнал, блед, треперещ и облян в пот!

— Хризеис! — отново извика Улф.

— Хризеис я няма. Тя вече не е в безопасност в леглото ти и в твоята вселена. Беше отведена така бързо и тихо, както крадец отнася брилянт.

— Какво искаш, Татко? — попита Улф.

— Искам да дойдеш за нея. Да опиташ да си я върнеш.

Улф изрева, скочи на леглото и се хвърли през ръба му върху хексакулума. За миг бе забравил всякаква предпазливост и здрав разум, който би му подсказал, че предметът може да бъде фатално опасен. Ръцете му се вкопчиха в многоцветното сияещо нещо. Но се затвориха във въздуха и той се озова на пода, обърнал поглед към мястото, където само до преди секунди беше висял неподвижно хексакулумът. Защото в мига, в който беше докоснал звездоподобния многостен, той бе изчезнал.

Значи, все пак, може би не беше нещо материално. Може би не беше нищо повече от някаква проекция, реализирана по неизвестен за него начин.

Не му се вярваше да е така. Беше по-вероятно хексакулумът да е енергийно образувание, да е сложна конструкция от силови полета, комбинирани в едно и прехвърлени при него от разстояние. И проекторът можеше да се намира в съседната вселена, но можеше да е и през милион вселени от него. Разстоянието нямаше значение. От значение бе, че Уризен беше съумял да проникне през стените на личния свят на Улф. И бе похитил Хризеис под носа му!

Улф не очакваше повече обяснения от баща си. Уризен не бе съобщил къде бе отвел Хризеис, не бе намекнал как Улф би могъл да я намери, нито бе споменал какво възнамерява да й направи. И все пак, Улф знаеше как трябва да постъпи. Той трябваше по някакъв начин да разбере къде се намира скрития личен космос на баща му. След това трябваше да намери входа за тази микровселена. И оттам нататък, трябваше да открие, избегне и обезвреди всички клопки, които Уризен щеше да постави конкретно срещу него. Ако успееше в това начинание — а вероятността това да стане бе нищожно малка — той щеше да се добере до Уризен и можеше да се опита да го убие. Само така щеше да освободи Хризеис.

Такава беше схемата на хилядолетната игра, разигравана от Повелителите. Сам Улф като Джадауин, седми син на Уризен, беше съумял да оцелее след 10000 години смъртоносно забавление. И дължеше това главно на факта, че се бе задоволявал да намира удовлетворение, ограничавайки се със собствената си вселена. За разлика от много други Повелители, той не се бе уморил от света, създаден от самия него. Беше му се наслаждавал… макар и по малко жесток начин, както бе готов да признае сега. Не само бе използвал жителите на своя свят за своите цели, но и бе създал защитни системи, които бяха отнели живота на не един Повелител — мъже или жени, някои сред които негови собствени братя и сестри — и неудачниците бяха умрели бавно и в ужасни мъки. Улф изпитваше раздразнение от спомена за онова, което бе сторил на жителите на своята планета. Не страдаше от угризения на съвестта за Повелителите, които бе убил и измъчвал. Защото те знаеха какво правят, когато опитваха да проникнат в света му, и ако бяха съумели да го сторят, щяха също добре да се позабавляват с него преди той да умре.

Лорд Ванакс бе успял да го запрати във вселената за Земята, макар да бе заплатил това с цената на собственото си оставане там заедно с Джадауин. Трети от Повелителите — Аруор, бе влязъл междувременно във владение на неговата собственост.

Споменът на Джадауин за предишния му живот бе потиснат от шока на загубата, от това, че се бе озовал невъоръжен на чужда планета и без никакъв начин да се върне в своя свят. Така мозъкът на Джадауин се бе превърнал в tabula rasa. Осиновен в Кентъки от едно семейство на име Улф, изпадналият в амнезия Джадауин бе приел името Робърт Улф. Едва на шейсет и шест години бе успял да открие какво се бе случило преди да се изтърколи в несвяст по склона на онзи хълм в Кентъки. Тогава се бе пенсионирал след дълги години преподаване на латински, гръцки и староеврейски във Финикс, щата Аризона. И пак там, след като бе отишъл да разгледа новопостроен дом обявен за продан, той бе направил първата крачка в серията приключения започнала с минаването му през една „врата“ обратно във вселената, която бе създал и управлявал като Повелител в продължение на 10000 години.

Беше се наложило да си пробие път със сила от най-долното ниво на планетата, представляваща своебразна Вавилонска кула, до замъка-дворец на лорд Аруор. Там бе срещнал и се бе влюбил в Хризеис, едно от собствените му творения. И отново беше станал Повелител, макар не същия, който бе напуснал преди. Защото се беше превърнал в човек[1].

Точно сълзите му, предизвикани от загубата на Хризеис и безпокойството за съдбата й, бяха доказателство за тази огромна промяна в него. Никой Повелител не проливаше сълзи по загубата на друго същество, макар да се разказваше, че сам Уризен бил плакал от радост, когато заловил двама от синовете си преди няколко хиляди години.

И понеже не му беше в кръвта да губи време в размисли, Улф се захвана делово с предстоящата му задача. Първо, трябваше да остави надежден човек в двореца за времето на неговото отсъствие. Не искаше да се повтори онова, което беше станало при първото му излизане отвъд границите на собствения му свят. Тогава, след завръщането си, беше заварил друг Повелител на своето място. Имаше само един, който би изпълнил достойно подобна задача и на когото той можеше да се довери безусловно. Това беше Кикаха (роден като Пол Янус Финеган в Тер От, Индиана, Земята). Човекът дал му рога, с помощта на който бе успял да се върне тук. И отново същият, който му бе оказал неоценима помощ във възстановяването на предишното му положение.

Рогът!

С негова помощ той можеше да открие света на Уризен и да отвори врата в него! Улф се отправи през пода от хризопрас към стената и дръпна надолу част от нея, изработена във формата на гигантска орлица, подобна на онези които бе създал на своята планета. И в същия миг дъхът му спря. Скритият в това известно само на него скривалище рог, беше изчезнал. Кухината, в която саморъчно го бе поставил преди време, беше празна.

Значи Уризен не само беше отвлякъл Хризеис, но и му бе откраднал древния Рог на Шамбаримен!

Така да бъде. Улф можеше да плаче за загубата на Хризеис, но не би прахосал и секунда в безполезна печал по загубата на един предмет, колкото и скъпоценен да беше той.

Мина бързо през залите, отбелязвайки, че нито една от алармените инсталации не се беше задействала. Всички мълчаха, сякаш днес бе поредният ден от безметежното съществуване, възцарило се след като Улф си бе възвърнал двореца на върха на този свят. Усети през тялото му да минава тръпка. Винаги се беше страхувал от баща си. И сега, когато беше получил свидетелство за огромната мощ, която той държеше в ръцете си, Улф се страхуваше дори още повече. Но не дотолкова, че да не тръгне по следите му. Щеше да го открие и убие или щеше да умре, опитвайки се да го направи.

Той седна пред огромен пулт с формата на пагода в една от огромните зали, натъпкани с техника и средства за дистанционно управление на различни апарати. Включи устройството, което щеше автоматично да му покаже в предварително програмиран ред картини от различни места на планетата, където беше монтирал видеокамери. Ставаше дума за десет хиляди подобни камери, разположени на четирите нива и маскирани в скали и дървета. Предназначението им беше да го държат в течение на всичко, което ставаше в различни ключови зони на планетата. Той остана пред екрана цели два часа, докато пред очите му оживяваха различни картини. Знаейки много добре, че това може да продължи с дни наред, той въведе образа на Кикаха и остави устройството да го открие само. Ако това станеше, екранът щеше да остане включен към съответната камера и Улф щеше да бъде предупреден.

Следващата му стъпка беше да активира още десет наблюдателни конзоли. Те започнаха автоматично сканиране на паралелните вселени със задачата да открият и идентифицират всички. Данните, с които разполагаше бяха отпреди седемдесет години, което означаваше, че старата бройка от хиляда и осем свята, сигурно щеше съществено да бъде коригирана. Улф се интересуваше именно от допълненията. Уризен отдавна вече не обитаваше света на Гардазринта, където бе израснал и Улф заедно с многото си братя, сестри и братовчеди. Всъщност Уризен, който се уморяваше от своите светове като разглезено дете от играчките си, се беше премествал три пъти след напускането на Гардазринта. Можеше да се очаква, че сега живееше в четвърти свят и именно той трябваше да бъде идентифициран, преди да се проникне в него.

Но дори след като операцията по локализиране завършеше, той пак щеше да изпитва несигурност дали вселената на баща му е била открита. Защото, когато една вселена е изцяло запечатана, тя е неоткриваема. На практика, вселените се откриваха само чрез „вратите“ си, тъй като всяка от тях излъчваше на уникална честота. Ако Уризен бе решил да затрудни максимално задачата на Улф, той можеше да инсталира пулсираща врата. Тя щеше да се отваря през равни или случайни интервали, според избора на Уризен. И ако се случеше да не бъде отворена в момента, когато скенерът на Улф претърсваше конкретния „паралелен коридор“, щеше да си остане скрита. Скенерите щяха да съобщят, че въпросната зона е празна.

Но Уризен искаше Улф да тръгне за него, следователно едва ли бе направил задачата му непосилна или невъзможна.

Дори Повелителите трябваше да се хранят. Улф седна на лека закуска, сервирана му от талос — един от полуорганичните роботи, които изглеждаха като рицари в броня и от които той притежаваше над хиляда. След това взе душ и се избръсна в баня, издълбана в единствен изумруден кристал. После се облече. Обу се в платнени обувки от материя, подобна на рипсено кадифе, избра панталони от същата материя, както и риза с къси ръкави, но с широка извита черна яка от мамонтова кожа, накрая сложи на шията си златна верига. На веригата, издялан от червен нефрит, висеше медальон с образа на Шамбаримен, подарен му лично от великия художник и майстор на расата на Повелителите, когато той, Улф, беше момченце на десет годинки. Червеният нефрит беше единствената ярка окраска в облеклото му, а останалата част бе в убито кафяво. Когато беше в замъка той се обличаше максимално просто или изобщо не се обличаше. Единствено в редките случаи, когато слизаше на долните нива за официални церемонии, изискващи неговото участие, той слагаше тържествените одежди и сложната шапка на Повелител. При повечето от спусканията си обаче, той пътуваше инкогнито, облечен или съблечен според местните обичаи.

Напусна замъка и излезе на една от стотиците висящи градини. На близкото дърво беше кацнало Око — гарван с големината на плешив орел. Беше един от малкото оцелели след атаката срещу двореца, когато Улф бе поел обратно властта си от Аруор. Сега, след смъртта на Аруор, гарваните бяха отново верни на Улф.

Той нареди на гарвана да се спусне и потърси Кикаха. Трябваше да информира за мисията си и останалите Очи на Повелителя, както и орлиците на Подарж. Те от своя страна, трябваше да съобщят на Кикаха, че присъствието му е наложително незабавно. Ако Кикаха получеше съобщението и се появеше в двореца, установявайки, че Улф е заминал, той трябваше да остане като временно изпълняващ ролята на Повелител. И ако след изтичането на разумно дълъг интервал от време Улф не се върнеше, Кикаха можеше да предприеме каквото пожелае.

Той знаеше много добре, че Кикаха ще тръгне да го търси и беше безполезно да се опитва да му забранява да прави това.

Гарванът отлетя щастлив, че му е възложена задача. Улф се върна обратно в замъка. Устройството, което автоматчино търсеше Кикаха, продължаваше да го прави все още безрезултатно. Но търсачите на „врати“, които правеха всяка проверка за някакви микросекунди, в момента извършваха шестото поред сканиране на целия обхват от вселени. Остави ги да си вършат работата, за да минимизира вероятността от изпускане на някоя от вратите с пулсиращо действие. Резултатите от първите пет сканирания вече бяха документирани и разпечатани с класическите символи на древното писмо.

Трийсет и пет нови вселени бяха открити. Измежду всички тях, само една имаше единствена врата.

Улф поиска да разгледа спектралната й характеристика на екрана. Тя имаше крайно необичайна форма — шестолъчна звезда с червено, а не бяло ядро, каквото я бе видял неотдавна. Червено — цвета на опасността!

И сякаш самият Уризен му го бе казал с думи — това беше вратата за неговия свят. Ето ме! Ела и ме хвани… ако се осмеляваш.

Представи си лицето на своя баща, красивите соколови черти, големите очи, блестящи като мокри черни диаманти. Повелителите нямаха възраст, телата им оставаха завинаги във физиологичната примка на първите двайсет и пет години. Но емоциите бяха по-силни от науката на Повелителите и работейки съвместно със своя съюзник времето, те оставяха следите си по твърдата скала на плътта. И последния път, когато бе видял баща си, по лицето му бяха издълбани браздите на омразата. Бог знае колко дълбоки бяха тези лини и сега, тъй като бе повече от очевидно, че Уризен не беше престанал да мрази.

Като Джадауин, Улф бе отвръщал на бащината враждебност със същото. Но не се бе оказал като многото си братя и сестри, опитвали да го убият. Всъщност, Улф просто не бе искал да има нищо общо с него. Преди! Сега го мразеше, заради онова, което бе сторил на невинната Хризеис. Сега той искаше да го убие!

Изработването на врата, която да съвпадне честотно с особената спектрална характеристика на входа за света на Уризен, беше автоматично. Но дори и така, на устройствата им бяха необходими двайсет и два часа, за да завършат устройството. Скенерът междувременно бе свършил претърсването на планетата. Кикаха не се бе озовал в полето на нито една от камерите. Това не означаваше, че неспокойният му по дух приятел не беше на планетата. Той просто можеше да се намира на кое да е от стотиците хиляди места, оставащи извън техния контрол. Защото планетата по площ бе по-голяма от сушата на Земята, а камерите покриваха една наистина нищожна част от нея. Следователно, можеше да мине много време преди Кикаха да бъде открит с тяхна помощ.

Улф реши да не губи повече време. Двойникът на хексакулума беше готов и той можеше да действа. Хапна леко и се напи с вода, защото не знаеше колко време щеше да му се наложи да мине без едното или другото след като минеше през вратата. Въоръжи се с излъчвател, нож, лък и колчан стрели. Примитивните оръжия изглеждаха странни пред високотехнологичните мощни сеячи на смърт, с които щеше да се сблъска. Но една от ирониите на съдбата бе, че понякога те се оказваха крайно ефективни в обстановката на свръхтехнология.

Всъщност, не очакваше, че ще може да използва някое от тези оръжия. Познаваше безкрайно добре многото видове клопки, които Повелителите използваха.

— Така-а — проточи той на глас. — Сега трябва да направя онова, което се иска от мен. Безполезно е да чакам повече.

И пристъпи в тясното пространство на хексакулума-двойник.

Зашиба го силен вятър. Настана тъмнина. Усети как някакви гиганстки ръце го сграбчват. И всичко това само за миг.

Озова се изправен на поляна. Недалече от него се издигаше гора от високи дървета, наблизо се плискаха вълните на синьо море, над главата му се разстилаше червено небе, спуснало се ниско над острова и края на морето. Всяка точка на небето излъчваше светлина, но слънце не се виждаше. Дрехите му все още бяха върху него, макар да му се бе сторило, че вятърът ги смъква по време на прехода. Най-учудващото бе, че не беше загубил и оръжията си.

Това определено не приличаше на крепост на Уризен. Или ако се приемеше, че все пак е, мястото беше най-нетрадиционното място на живот на някой Повелител, което някога беше виждал.

Обърна се към хексакулума, който го беше приел. Но не видя такъв. Вместо него, на висок и плосък камък се издигаше широк шестоъгълник от пурпурночервен метал. Спомни си как нещо го бе тласнало да мине през него и как бе принуден да пристъпи по инерция на пред, за да не падне. Тласъкът не само го беше избутал навън от шестоъгълника, но и го бе накарал да измине няколкото крачки, които сега го отделяха от камъка.

Уризен беше монтирал втора врата в своя хексакулум и го бе пренесъл тук, където и да се намираше това място. Какво се криеше зад този му ход, щеше да стане ясно съвсем скоро.

Улф знаеше какво би се случило, ако опиташе да се върне обратно през вратата. Независимо от това, понеже не бе склонен да приема нещата за самоподразбиращи се, той направи този опит. Леко скочи на камъка и мина през шестоъгълника от другата му страна.

Точно както бе очаквал, вратата се оказа еднопосочна.

Някой се изкашля зад него и той рязко се извърна с излъчвател в ръката.

[1] Историята на Робърт Улф е разказана в „Създател на вселени“ — първата книга от серията — Бел.пр. ↑

2

Земята свършваше като отсечена от морето без никаква преходна брегова ивица. Животното току-що бе излязло от водата и се намираше само на няколко стъпки от него. Тялото му бе като на жаба, приклекнала върху огромни ципести ходила, а самите крака изглеждаха нагънати, сякаш бяха без кости. Торсът беше хуманоиден и покрит от слой тлъстина, а коремът изпъкваше напред. Шията бе дълга, но здрава. На края й бе прикрепена човешка глава със сплескан нос, в който се виждаха отворите на дълги тесни ноздри. Някакви пипалца от червеникава плът висяха около устата. Очите бяха много големи и с цвета на зелен мъх. Уши липсваха. Темето беше покрито, също както лицето и тялото, с тъмно синя мазна козина.

— Джадауин! — изрече съществото. Говореше на древния език на Повелителите. — Джадауин! Не ме убивай! Не ме ли позна?

Улф бе шокиран, но не чак в такава степен, че да пропусне да погледне зад гърба си. Защото тази твар можеше да се опитва само да отвлече вниманието му.

— Джадауин! Не позна ли собствения си брат?

Но Улф не можеше да го познае. Тялото, което приличаше на хибрид между жаба и тюлен, отсъстващите уши, синята козина, сплесканият нос, странните ноздри — всичко това силно затрудняваше идентификацията. Намесваше се и факторът време. Ако наистина някога бе наричал това създание „брат“, това трябва да е било преди хилядолетия.

Но гласът… Гласът сякаш проникваше през прашните наслоения на спомените, подобно на куче, тръгнало след стар кокал. Слой след слой падаха и…

Той поклати глава, отново погледна зад гърба си и хвърли поглед към перестите листа на растителността.

— Кой си ти? — попита накрая той.

Съществото сърцераздирателно изви и по това той разбра, че брат му — ако нещото пред него наистина му беше брат — вероятно е станало затворник в това тяло преди много, много време. Защото никой от Повелителите не виеше.

— Нима ще се отречеш от мен? И ти ли си като другите? Те не пожелаха да имат нищо общо с мен. Надсмиваха ми се, плюеха ме, а после ме изритаха настрани от тях с викове. И казаха…

То плесна с перки, изкриви лице и от тъмнозелените му очи бликнаха едри сълзи и потекоха надолу по сините бузи.

— О, Джадауин, не бъди като другите! Ти винаги си бил моят любимец, най-обичният ми брат! Не бъди жесток като тях!

„Другите“, мина през главата на Улф. Наистина имаше и други! Но преди колко години?

Загубил търпение, той каза:

— Да оставим игрите… който и да си! Името ти?

Съществото се понадигна на лишените си от кости крака, мускулите му размърдаха слоевете тлъстина, които ги покриваха, и пристъпи крачка напред. Улф не отстъпи, но прихвана излъчвателя по-здраво:

— Достатъчно! Името ти!

Съществото спря, но сълзите му продължаваха да се стичат.

— Наистина и ти не си по-добър от тях. Не мислиш за никой друг освен за себе си и изобщо не те интересува какво се е случило с мен. Нима страданията ми, самотата ми и безкрайната ми агония — о, защо времето е спряло? — нима те не те трогват поне малко?

— Биха могли, ако знаех кой си? — отговори Улф. — И какво се е случило с теб.

— О, Господарю на Повелителите! Мой собствени братко!

Създанието премести огромния си крак, за да се придвижи още една крачка напред и изпод ципата между пръстите му нещо изджвака. После протегна напред перка в подобие на умолителен жест за човешка ласка. След това спря и очите му се приковаха в една точка, странично на Улф. Той скочи вляво и се изви във въздуха със заплашително движение на излъчвателя, което трябваше да покаже, че държи под прицел както животното, така и онзи, който се намираше зад него. Но зад гърба му нямаше никой.

В същия миг, точно както беше замислено, създанието скочи към Улф едновременно с неговия скок. Краката му се изправиха като освободена катапулта и го изстреляха напред. Ако Улф се бе ограничил само с обръщане, тварта щеше да го събори на земята. Но тъй като в момента на съприкосновението той беше полуизвърнат, това го спаси от връхлитащото го тяло, и ударът се получи само с върха на дясната му перка. Но дори това беше достатъчно да залитне усетил парализираща болка в лявото рамо и ръката си, и да изпусне излъчвателя.

Улф имаше масивна фигура и мощна мускулатура, чиято здравина беше изкуствено подсилена над два пъти спрямо нормалната, също както беше ускорено над два пъти предаването на управляващи импулси по нервните му пътища. Ако бе обикновен землянин, щеше да остане инвалид с лявата си ръка завинаги и със сигурност не би успял да избегне втория скок на съществото.

Квичащо от ярост и разочарование, то се приземи на мястото, където само преди миг бе стоял Улф, изпружинира на краката си, отскочи и отново се хвърли към Улф. Всичко това беше направено с такава скорост, сякаш бе сцена от филм, прожектиран на ускорени обороти.

Улф обаче бе съумял да възстанови равновесието си. Хвърли се към изпуснатия излъчвател. Над главата му премина сянката на съществото, което издаваше крясък с такава сила, сякаш устните му бяха долепени до ухото на Улф. В следващия миг той вдигна излъчвателя, претърколи се два пъти странично и мигновено стана на крака. Нещото бе успяло да скочи за трети път към него. Улф прихвана оръжието си обратно и, използвайки дясната си ръка, нанесе мощен отсечен удар с лекия, но практически неунищожим приклад върху главата на съществото. Контактът с огромното тяло го запрати назад върху земята, но той се претърколи встрани. Тварта остана да лежи неподвижно по лице и от тюленоподобната й глава започна да се стича струйка кръв.

Чу се ръкопляскане и той се обърна за да види две човешки същества, стоящи в сянката на една горичка на около трийсетина крачки навътре в сушата. Бяха мъж и жена облечени в пищните одежди на Повелителите. Те се отправиха към него и ясно се виждаше, че не носят никакви оръжия в ръцете си. Всъщност, единственото им въоръжение бяха мечове, втъкнати в ножници от груба кожа. Въпреки привидната им невъоръженост, Улф не си позволи да се отпусне. Когато наближиха на двайсетина крачки от него, той им заповяда да спрат. Съществото зад гърба му простена и помръдна глава, но не направи опит да седне. Улф се отдалечи на достатъчно разстояние, така че да не се съобразява с възможността отново да отбягва скачащото тяло.

— Джадауин! — извика жената. Гласът й прозвуча като богат контараалт и в сърцето му се размърда някакъв спомен. Макар да не я бе виждал от петстотин години, той я позна.

— Вейла! — обади се той. — Какво правиш тук? — Въпросът, естествено, беше реторичен: той знаеше, че тя също е паднала в капана на баща си. В следващия момент позна и мъжа. Беше Ринтра — един от братята му. Вейла — сестра му и Ринтра — брат му, се бяха хванали на същия номер.

Вейла му се усмихна и сърцето му трепна отново. Беше най-красивата измежду всички жени, които бе виждал, с две изключения: обичната му Хризеис и друга негова сестра — Анана Лъчезарната, я надминаваха по хубост. Но той никога не бе обичал Анана така, както бе обичал Вейла. Точно както и никога не бе мразил Анана така, както бе мразил Вейла.

Вейла отново изръкопляска и каза:

— Много добре, Джадауин! Не си загубил нищо от уменията и реакциите си. Това нещо е толкова опасно, колкото е омерзително! То се гърчи, хленчи и се опитва да спечели доверието ти, след което, бам! Впива се в гърлото ти! Едва не уби Ринтра, когато той се появи тук за първи път и щеше да го направи, ако не го бях ударила с камък. Така че, нали разбираш, аз също съумях да го надвия.

— И защо не го уби, когато ти беше в ръцете? — поинтересува се Улф.

— Не можа ли да познаеш собствения си малък брат, Джадауин? — усмихна се Ринтра. — Това създание е обичният ти, сладък малък Теотормон.

— Господи! — ахна Улф. — Теотормон! Кой му е причинил това?

Никой не му отговори, а и не беше необходимо. Този свят принадлежеше на Уризен и само той би могъл да направи от техния брат такова чудовище.

Теотормон изпъшка и седна. Сложи едната си перка върху кървящата рана на главата си, заклати се напред-назад и продължи страдалчески да стене. Странните му зелени очи гневно проблясваха в посока на Улф и той тихо изруга под нос, не смеейки да повиши глас.

— Май се опитвате да ме убедите, че сте го пожалили, заради някакво братско чувство? — каза Улф. — Познавам ви достатъчно добре, за да повярвам на това.

— Разбира се, че не! — изсмя се Вейла. — Просто ми мина през ума, че бихме могли да го използваме по-нататък. Той познава тази малка планета много добре, защото е прекарал на нея много дълго време. Не си ли спомняш, че той беше страхливец, братко Джадауин? Не му стигнал куража да рискува живота си в лабиринта на Уризен, затова е останал на този остров и се е превърнал в един от населяващите го изроди. Защото на баща ми му писнало да очаква от него някаква проява на несъществуващото му мъжество, така че, за да го накаже за липсата на смелост, той го заловил, откарал го в крепостта си Апирматцум, и го преправил, превръщайки го в това отвратително морско създание. Дори тогава Теотормон не посмял да използва вратите, за да влезе в двореца на Уризен. Останал тук и заживял като отшелник, мразел се и се презирал, ненавиждайки всички останали живи същества, особено Повелителите… Сега живее, хранейки се с плодовете на острова, с птиците, рибата и другите морски животни, които съумее да хване. Яде ги сурови, а когато може убива местните жители, ако му се удаде такава възможност. Не че те не заслужават тази съдба. Те са синове и дъщери на други Повелители, проявили малодушие също като Теотормон. Останали да живеят мизерния си живот на тази планета, те раждали деца, отглеждали ги, после умирали… Уризен постъпил с тях по същия начин, както с Теотормон. Взимал ги в Апирматцум, преправял телата им и ги връщал обратно тук. Баща ни считал, че осъждайки ги на подобна ужасна съдба, той ще ги принуди да опитат една по една планетите-клопки, през които да влязат в Апирматцум и да потърсят отмъщение. Но те предпочели да живеят, макар и в отвратителните си тела, вместо да умрат по начин, достоен за истинските Повелители.

— Има много неща, които трябва да науча за порядъка на нещата тук — обади се Улф. — Но най-напред трябва да реша дали мога да ви вярвам.

Вейла отново се засмя:

— Всички ние, хванали се в капана на Уризен, живеем на този остров. Повечето от нас сме тук само от няколко седмици, но Лува е от половин година.

— Кои са другите?

— Някои наши братя и братовчеди. Освен Ринтра и Лува, тук са братята ни Енион и Аристон. Както и братовчедите Тармас и Паламаброн. — Тя се усмихна весело, посочи червеното небе и продължи: — Всички, всички до един, измамени от баща ни! Всички събрани тук, след разкъсваща сърцето хилядогодишна раздяла. Щастлива семейна среща, каквато обикновените смъртни никога не биха могли да си представят.

— Аз си я представям — увери я Улф. — Но вие още не сте отговорили на въпроса ми за доверието.

— Всички тук сме се заклели да спазваме примирие, обединени от обща цел — обясни Ринтра. — Нуждаем се един от друг, така че трябва да забравим за враждата и да се опитаме да действаме заедно. Само така бихме имали шанс да победим Уризен.

— Не знам за подобно примирие откакто се помня — въздъхна Улф. — Но майка ми разказваше, че някога — четири хиляди години преди да се родя — е имало. Било по времето когато Черните камбани заплашвали Повелителите. Уризен е сътворил две чудеса — съумял е да плени осем Повелители наведнъж и ги е накарал да се съюзят. Кой знае, това може да доведе до собствената му гибел.

След това заяви, че се заклева в примирието. В името на Бащата на всички Повелители, великия Епоним Лос, той се заклеваше да спазва правилата на мирното съглашение и да се придържа към тях, докато не се вземеше решение от всички, че споразумението повече не е валидно или докато не останеше жив само един от тях. Съзнаваше много добре, че не може да разчита, че никой от другите няма да го предаде. Разбираше, че Вейла и Ринтра мислят по същия начин и че, подобно на него самия, не му се доверяват повече, от колкото той вярваше в тях. Но поне за известно време щяха да работят съвместно. Освен това, бе малко вероятно някой да измени на клетвата си без да се замисли сериозно. Само една случайно открила се изключителна възможност да бъде избегнато наказанието, би могла да изкуши някой от съзаклятниците.

В този момент Теотормон изхленчи:

— Джадауин. Братко мой. Любими братко, който винаги си твърдял, че ще ме обичаш и ще ме защитаваш. И ти си като другите. И ти искаш да ме убиеш или да ми причиниш болка. На мен — твоето собствено малко братче!

Вейла се изплю в неговата посока и извика:

— Ах ти, гадно пъзливо създание! Ти не си нито Повелител, нито си брат на кой да е от нас. Защо не се хвърлиш в дълбините на морето поне да се удавиш и да освободиш нас и всички дишащи въздух същества от твоя непоносим страх и твоята подлост? И да дадеш на рибите възможност да се нахранят от трупа ти, макар и с риска да те повърнат обратно!

Приклекнал и протегнал едната си перка, Теотормон се примъкна предпазливо към Улф.

— Джадауин! Ти нямаш представа колко страдах. Няма ли в сърцето ти милост за мен? Винаги съм мислел, че в теб има нещо по-различно от останалите: горещо сърце, състрадание — неща, напълно непознати за онези бездушни чудовища!

— Но ти се опита да ме убиеш — напомни му Улф. — И би опитал пак, ако ти се удаде удобна възможност да го сториш.

— Не, не — възкликна Теотормон, опитвайки да се усмихне. — Разбрал си ме напълно погрешно. Мислех, че ще ме презреш затова че обичам дори недостойния живот повече, отколкото смъртта като Повелител. Исках да ти отнема оръжията, за да не можеш да ме нараниш. След това щях да ти обясня какво се случи с мен и как станах такъв, какъвто ме виждаш пред себе си. Тогава щеше да ме разбереш. Щеше да ме съжалиш и да ме обикнеш както ме обичаше, когато беше момче в двореца на баща ни, а аз бях новороденият ти брат. Това е всичко, което исках — да ти обясня и отново да бъде обичан, а не мразен. Кълна се в името на Лос!

— Ще се видим по-късно — обеща Улф. — А сега, върви си.

Теотормон се отдалечи, клатейки се на краката си. Когато стигна до края на острова, той се обърна и изкрещя към Улф мръсотии и оскърбления. Улф вдигна излъчвателя с намерението само да сплаши Теотормон. Тварта изписка и скочи като гигантска жаба във водата, подвила гумените си крака и ципестите лапи под себе си. Потъна и не изплува на повърхността. Улф попита Вейла колко време може да остава под водата.

— Не знам. Мисля, към час и половина. Но се съмнявам, че стои там, задържайки въздуха си. Сега вероятно е в една от подводните пещери в основата на острова.

И спомена, че следва да се срещнат с останалите. Докато вървяха през горичката, тя го запозна с основните физически характеристики на планетата, доколкото й бяха известни:

— Сигурно ти е направило впечатление колко близко е хоризонтът. Диаметърът на тази планета е около 2170 мили (приблизително колкото Луната, помисли си Улф). Но силата на притеглянето е само малко под тази на родната ни планета (и не повече от тази на Земята, мина отново през главата му). Гравитацията рязко отслабва с издигане в атмосферата — продължи тя, — и интензивността на полето е доста слаба в цялата тази вселена. Подобни са гравитационните полета и на останалите планети. — Това не изненадваше Улф. Повелителите можеха да правят с полетата и с гравитоните всичко онова, за което земляните дори още не мечтаеха. — Планетата почти изцяло е покрита с вода — донесоха се думите на Вейла.

— Ами този остров? — напомни й той.

— Островът плава. Издига се върху растение, което расте на дъното на морето. Още преди да е достигнало зрелост, мехурът му започва да се изпълва с газ, който се образува в резултат от дейността на определен вид бактерии. Тогава растението освобождава корените си от дъното и излиза на повърхността. Там разперва корени и влакънца, а те от своя страна се сплитат с тези на другите растения. В крайна сметка се образува плътна маса. Горната част на растението умира, а долната продължава да расте. Изгнилата горна част образува почва. Птиците добавят своите екскременти към нея. Те прелитат към новите острови от старите и пренасят по този начин семена от тях. Така са се появили горичките и останалата растителност, която виждаш.

— А откъде са камъните? — поинтересува се той.

Зад бамбуковите стебла пред тях се виждаха няколко белезникави канари с диаметър около дванайсет стъпки.

— Растението, което пълни мехура си с газ и образува острови, е само една от хилядите разнообразни форми на живот тук. Има други, които се прикрепят за скали на дъното и ги издигат със себе си на повърхността, когато плаваемостта им достигне необходимото ниво. Местните жители ги събират и ги изтеглят навътре по островите, ако не са много големи. Белите камъни, кой знае защо, привличат птиците гаржу, а това дава възможност на аборигените да ги убиват или опитомяват.

— Ами питейната вода?

— Океанът е от прясна вода.

Загледан в една пролука сред дивата растителност от тъмночервените дървета с жълти ивици по тях и отрупаните с плодове храсти, Улф забеляза огромна тъмна дъга на хоризонта. Минута по-късно сърпът се превърна в сфера и продължи да се изкачва над хоризонта.

— Луната — обясни тя. — Разбираш ли, нещата тук са обърнати наопаки: няма слънце и светлината идва от небето. Луната носи със себе си нощта като затъмнява небето. Настъпва нещо като полумрак, но и това е по-добро от нищо… По-нататък ще видиш планетата Апирматцум. Тя е центърът на тази вселена и около нея се въртят пет други планети. И тях ще видиш. Също като луната всички те са тъмни и запълват небето.

Улф я попита откъде е научила толкова много неща за структурата на света на Уризен. Тя му отговори, че разполага с информацията от Теотормон, макар той да не й бе казал тези неща доброволно. Той, от своя страна, ги бе научил като затворник на Уризен. Не проявил готовност да сподели макар и част от знанията си, защото по природа си бил дръпнато и егоистично същество. Но когато братята, сестрите и братовчедите му го хванали, те го бяха принудили да говори.

— Повечето от белезите по него зараснаха — каза тя и се изсмя.

Улф се запита дали Теотормон наистина няма солидни основания да желае смъртта на останалите. Запита се още дали всичко, което му бе разказала за взаимоотношенията с него, също беше истина. Май се налагаше да поговори с Теотормон след време… на безопасно разстояние от него, разбира се.

Вейла спря и сграбчи Улф за ръката. Той понечи да се дръпне встрани, мислейки си, че тя опитва някакъв номер. Но тя гледаше тревожно нагоре и Ринтра също бе вдигнал глава.

3

Високите дървета на гората бяха скрили до момента обекта в небето. Той видя някаква плътна маса, широка поне четвърт миля, дебела петдесет стъпки и дълга почти една миля да лети на ниско над главите им. Носеше се от вятъра, който духаше от неизвестна посока на компаса. В този лишен от слънце свят, думите изток, запад, север и юг не означаваха нищо.

— Какво е това? — попита той.

— Остров, плуващ в небето. Побързай! Трябва да се върнем в селото преди атаката.

Улф последва останалите. Отвреме-навреме вдигаше поглед през върхарите на дърветата към този аеронесус. Спускаше се доста стремително към далечния край на острова. Настигна Вейла и я попита как се управлява подобен въздушен кораб. Тя му отговори, че жителите на летящия остров използват клапи в гигантските мехури и изпускат през тях водород. Подобна процедура изисквала участието на почти всички жители, понеже манипулациите на клапите били изключително ръчни. Затова по време на спускането всички били заети с навигацията.

— А как го насочват?

— Мехурите имат изпускателни вентили. Когато абуталите искат да насочат острова в някаква посока, те изпускат газ от мехурите с вентили, насочени в противоположната посока. Реактивната тяга, която се получава по този начин, не е кой знае какво, но те са много изкусни. Въпреки това, налага се да се примиряват с ветровете и маневрите им не винаги са успешни. Два пъти досега сме били атакувани от абутали, но и двата пъти пропуснаха острова ни. Обикновено хвърлят котви — големи камъни, привързани за дълги въжета — за да забавят ход. Първите ни нападатели кацнаха близо до острова, вместо на него, и трябваше да се задоволят с атака откъм морето. Не успяха — тя спря, взря се по-внимателно и извика: — О, не! Това са илмавирци. Лос да ни е на помощ!

Първоначално Улф прие петдесетината въздушни съда, отделили се от плаващия остров, за малки самолети. Но когато те заходиха срещу вятъра, той видя, че това са планери. Дългите им към петдесетина стъпки крила бяха от някаква белезникава проблясваща материя и имаха извити ръбове. От долната страна на всяко крило имаше изрисувано око с кръстосани върху него мечове. Рамковата конструкция на фюзелажа се виждаше, защото изобщо не бе покрита и заедно с елероните и кормилната плоскост беше боядисана в аленочервено. Пилотът седеше в кабина, подобна на плетена кошница, разположена малко пред крилата. Носът на въздухоплавателния съд бе извит и съоръжен с излизащ на двайсет стъпки пред него дълъг рог. Като на рог на нарвал, помисли Улф. По-късно разбра, че роговете са взети от гигантска риба.

Един от планерите се пронесе над главите им по траектория, която явно щеше да го принуди да кацне някъде пред тях. Улф успя да зърне за миг пилота. Червената му коса бе щръкнала и блестеше като намазана с нещо подобно на брилятин. Лицето му бе боядисано като лицето на индианец на червени и зелени кръгове, а по шията и върху раменете му се спускаха черни шеврони.

— Селото е на около половин миля оттук — каза Вейла. — В самия край на острова.

Улф не можеше да разбере защо е толкова разтревожена. Откога един Повелител можеше да се безпокои за съдбата на друго същество? Тя му обясни, че ако илмавирците кацнат успешно, те ще избият всяко човешко същество на острова. И ще направят колония, заселвайки го с част от излишните на борда им.

Островът не беше съвсем равнинен. Тук-там се издигаха възвишения, оформили се в резултат на неравномерното израстване на мехурите. Улф се изкачи на върха на едно от тях и погледна над горичките. Абуталите се бяха спуснали на петдесетина стъпки, продължаваха плавно да се снижават и се насочваха към селището. Там, в далечината, се виждаха около стотина колиби с формата на пчелни кошери, построени от сплетени клони. Висока двайсет стъпки стена обграждаше селото. Изглеждаше като направена от камъни, бамбукови клонки и някакви тъмносиви пръти, които може да бяха костите на незнайни морски чудовища.

Мъже и жени се бяха разположили зад стената, а няколко групи, въоръжени с копия и лъкове, бяха излезли на открито.

Отвъд селището се намираха построени от бамбук докове. По дължина на доковете, а също изтеглени на брега, имаше разнообразни лодки с най-различни размери. Дъното на брега представляваше плетеница от корени. В някои от пролуките между тях се виждаха големи камъни, завързани в края на въжета. Камъните бяха бели, като гипсови, с формата на плоски дискове. Те се влачеха в морето край острова, после болшинството от тях стигнаха до сушата. Въжетата на някои се заплетоха под доковете.

Междувременно от небето паднаха и други котви, удряйки се в стената на селото. Те се залостиха в сплетената маса, образуваща стената. Други паднаха на поляната и се забиха в стените на колибите, които се срутиха под силата на ударите. Едновременно с това, небето потъмня от изстреляни стрели и полетелите надолу камъни, а от люковете в дъното на летящия остров бяха изхвърлени някакви горящи предмети. Някои от островитяните бяха лошо ударени и се гърчеха на земята. Част от колибите пламнаха. Горящите предмети започнаха да експлодират и от тях се надигна гъст черен дим.

Защитниците обаче не бяха напълно безпомощни. От голямата сграда с центъра на селото заизлизаха мъже и жени със странни неща в ръцете си. Те ги запалиха и нещата бързо полетяха към дъното на острова. Заплетоха се сред клоните и останаха да горят там. После експлодираха и пламъците обхванаха по-голяма част от коренището.

Покривът на една от колибите се отметна встрани, а стените й се отпуснаха като венчелистчетата на цвят. В центъра на колибата имаше катапулта под формата на гигантски лък със запъната стрела, изработена от рогата на същото животно, използвано за укрепването на носовете на планерите. Към нея бяха прикрепени няколко пламтящи мехури. Тетивата избръмча и горящата стрела се понесе нагоре, за да се забие миг по-късно в центъра на дъното на острова.

Екипажът на катапултата започна да натяга стрелата за следващ изстрел. От един люк в дъното на острова падна човек, последван от десетина други. Те полетяха надолу като парашутисти. Спускането им се контролираше от свързани на грозд мехури, прикрепени с ремъци през гърдите им. Една стрела улучи първия абутал миг преди да се приземи и тази съдба сполетя още трима от десетте му другари.

Оцелелите се спуснаха буквално на няколко крачки от катапултата. Разкопчаха ремъците и мехурите излетяха нагоре. Вече бяха обградени. Биеха се яростно — един дори успя да се добере до самата катапулта, но падна пронизан от две стрели едновременно.

Влаченият от вятъра летящ остров започна да подминава селото. Надолу полетяха още каменни котви и няколко от тях се заплетоха в оградата. Миг по-късно от небето се спуснаха дебели въжета и примките в края им се затвориха около стволовете на дърветата.

Фиксиран в предния си край, летящият остров се извъртя така, че основната му част увисна над този район от плаващия остров. Голямата част от планерите вече се бяха приземили, макар и не всички сполучливо. Поради гъстата растителност, пилотите трябваше да се опитат да кацнат в гората. Някои от тях се преобърнаха, други се разбиха преди да могат да забавят полета си достатъчно, трети успяха да се проврат сред дърветата, но се бяха ударили лошо в неподатливите храсти.

От мястото където се намираше, Улф успя да изброи поне двайсетина пилоти, които невредими се промъкваха през джунглата. А сигурно имаше и други.

Чу, че някой го вика по име. Вейла се бе върнала в основата на хълма.

— Е, какво смяташ да предприемеш? — попита тя гневно. — Трябва да направиш своя избор, Джадауин, независимо дали ти се иска или не. Абуталите ще те убият.

— Може и да си права — призна той, докато се спускаше по склона. — Исках да добия представа каква е ситуацията. Не ми се искаше да се втурна слепешката без да знам къде се намират основните сили и без да знам в каква посока може да се развие битката…

— Все същия предпазлив и изобретателен Джадауин — каза тя. — Добре, в това няма нищо лошо, дори показва, че не си глупак, нещо, което аз отдавна знам. Повярвай ми, ти наистина имаш нужда от мен в същата степен, в която аз се нуждая от теб. Сам няма да се справиш.

Той я последва и след малко двамата се натъкнаха на Ринтра, който се криеше под огромна папрат. Той им направи знак да мълчат. Когато застанаха зад него, Улф погледна в посоката, в която той му посочи. Пет воини-абутали стояха на не повече от двайсетина крачки от тях. Опашката на разрушен планер се издигаше вляво от тях сред смачкани шубраци. Те носеха малки кръгли щитове от кост, костени копия с върхове от бамбук, а някои сред тях имаха лъкове и стрели. Лъковете също бяха изработени от нещо, което изглеждаше като рог, бяха къси, силно извити и се състояха от две части, съединени в средата в особена сглобка. Воините се намираха твърде далече, за да могат да подслушат разговора им.

— Какъв е обхватът на твоя излъчвател? — попита Вейла.

— Убива до към петдесет стъпки — отговори й той. — Предизвиква тежки изгаряния в следващите двайсет стъпки и така нататък, докато стигне до леко затопляне без никакъв ефект.

— Сега е шансът ти. Атакувай ги. Ще можеш да убиеш и петимата с едно завъртане на лъча преди да са усетили какво става.

Улф въздъхна. Едно време дори не би чакал да му бъде намекнато, да не говорим за уговаряния. Би ги убил за секунда и би се поколебал дали да не си достави удоволствие като довърши Вейла и Ринтра. Но той вече не беше Джадауин, беше Робърт Улф. Вейла никога нямаше да може да разбере това, или ако разбереше, щеше да приеме колебанието му като проява на слабост. Не искаше да убива, но се съмняваше дали има друг начин да принуди абуталите да изоставят атаката си. Вейла познаваше тези хора и най-вероятно му казваше истината за тях. Така че, май наистина се налагаше да вземе страна.

Зад тях се разнесе крясък. Улф се претърколи на земята и се надигна за да види още трима воини-абутали на около четиридесет стъпки от тях. Те току-що бяха изскочили иззад папратите и сега се носеха в атака, вдигнали заплашително копията си.

Улф се извърна с лице към тримата нападатели и докосна плочката в долната част на дългата цев. Ослепително бял тънък лъч мина пред коремите на нещастниците. Растителността пред и зад тях запуши. Тримата рухнаха напред, изпускайки копията си и се плъзнаха по лица в гъстата трева.

Улф се изправи на коляно и се обърна към другите петима. Двама от стрелците с лък се прицелваха. Улф порази най-напред тях, после и останалите трима. Остана все така снишен, оглеждайки се за други, които можеха да дойдат привлечени от виковете на другари те си. Единственото, което чуваше, беше виещия през папратите вятър, задавените викове и приглушените експлозии откъм селището, където се водеше основната битка.

Повдигаше му се от миризмата на изгоряла плът. Стана и се обърна по лице първо трите трупа, после другите пет. Не мислеше, че някой от тях би могъл да остане жив, но не можеше да рискува. Телата до едно бяха като прерязани на две. Нямаше много кръв, понеже енергията на лъча, абсорбирана от телата, беше изпекла вътрешностите им. Червата им се бяха свили и изхвърлили съдържанието си навън.

Вейла погледна излъчвателя. В погледа й се четеше нескрито любопитство, но тя знаеше много добре, че е безполезно да попита Улф, дали и тя би могла да го използва.

— Виждам, че има две положения за настройка — обади се тя. — Какво може да направи на пълна мощност?

— Може да пререже триметрова стоманена плоча — отговори той. — Но зарядът ще стигне само за около минута. На половин мощност може да работи без прекъсване десет минути преди да се наложи да бъде презареден.

Тя погледна джобовете му и той се усмихна. Нямаше никакво намерение да й казва с колко заряда бе дошъл тук.

— Какво стана с вашите оръжия? — попита на свой ред той.

Вейла изруга и обясни:

— Откраднаха ни ги докато спяхме. Не знам дали е дело на Уризен или на гадния Теотормон.

Улф потегли в посока към битката и двамата го последваха. Островът над главите им хвърляше бледа сянка, която скоро щеше да се уплътни, когато луната затъмнеше тази част на планетата. Мъже и жени илмавирци продължаваха да извират от люковете на дъното. Други, увиснали под огромни гроздове свързани един за друг мехури, работеха като пожарникари. Стискаха някакви многостени, и изхвърляха вода през тях.

— Това са морски животни — обясни тя. — Амфибии. Придвижват се по сушата като изхвърлят струи вода и се преобръщат от реактивната тяга.

Улф нагласи излъчвателя на пълна мощност. Прерязваше всяко въже заплело се в клоните на дърво, както и всяка въздушна котва, покрай която минеха. Три пъти се натъкнаха на абутали и трите пъти той превключи на половин мощност. Когато наближиха на няколко крачки до стената на селото, вече беше прерязал четиридесет въжета и бе избил двайсет и двама мъже и жени.

— Какъв късмет за нас, че се появи точно днес — отбеляза Вейла. — Не мисля, че щяхме да можем да ги отблъснем, ако не беше пристигнал.

Улф сви рамене. Извади зарядното устройство и щракна на мястото му следващия от малките цилиндри, с които се бе запасил. Оставаха му още шест, но ако нещата продължаваха да се развиват по този начин, скоро щеше да изразходва всичките. Но нямаше какво да направи, за да икономиса поне част от тях.

Селото беше заобиколено откъм сушата от около деветдесет абутали. Явно онези, които бяха успели да проникнат през заграждението, бяха ликвидирани, но в момента жителите бяха заети с потушаване на пожарите. За тяхно щастие, опасността вече не идваше и отгоре. Летящият остров на илмавирците беше пострадал от прекъсването на многото въжета. Беше се изместил на четвърт миля по посока на вятъра и само благодарение на спешно хвърлените нови стотина въжета и котви бе запазил контакта си със земята.

Улф простреля групата офицери, които стояха на върха на единствения хълм в непосредствена близост до селото. Другите абутали схванаха какво става. Половината от тях изоставиха обсадата и заобиколиха хълма. Във въздуха притъмня от огромния брой изстреляни стрели и хвърлени копия. Повелителите щяха да паднат поразени, ако не бяха намерили прикритие под четирите каменни статуи на върха на хълма.

— Преминали са в отбрана — обади се Вейла. — Дори да не са го разбрали още, скоро ще им стане ясно. И това ще е добре за нас. Може би…

Тя замълча. Улф простреля тримата, които тичаха нагоре по хълма.

— Какво „може би“? — попита той.

— Обичният ни баща е оставил послание за нас на този остров. Казал е на някои какво трябва да се направи, ако искаме да попаднем в неговия замък. Очевидно е, че трябва да намерим вратите, които се отварят в него. На острова няма такива. Ако се вярва на думите му, имало две врати на друг остров, но не е казал на кой. Трябвало сами да ги открием, затова си мислех…

Абуталите изреваха дружно и предните им редици се понесоха по късия склон. Стрелците ги прикриваха със залпове от по трийсет стрели едновременно. Вейла и Ринтра се свиха зад един от каменните идоли както им нареди Улф. Колкото и да не искаше да изразходва енергия в подобни мащаби, налагаше се да го направи. Той превключи регулатора на пълна мощност и стреля над главите на предните редици. Растителност и човешка плът задимяха едновременно, когато ослепителният лъч описа широк кръг. Стрелците стояха открити, за да могат добре да се прицелят, така че болшинството от тях паднаха мъртви.

Около Улф зачаткаха стрели, отскачайки от каменните статуи. Една го одраска по рамото, друга рикошира от камъка и прелетя между краката му. Миг по-късно вече нямаше стрели. Абуталите от втората вълна, подушвайки димящите трупове пред себе си, загубиха своята настървеност. Улф се захвана с тях и те полетяха с викове към прикритието на джунглата.

— Мислеше си какво? — подсети той Вейла.

— Бихме могли да търсим с хилядолетия, използвайки този остров като своя база и така и да не попаднем никога на острова с двете врати. Може би точно такава е била идеята на татко. Какво удоволствие би му доставило нашето отчаяние след безполезното търсене. Но ако разполагаме с абута, това ще ни даде възможност не само да пътуваме значително по-бързо, но и да се ориентираме по-добре от високо…

— Идеята е чудесна — съгласи се той. — Въпросът е как да убедим абуталите да ни вземат като техни спътници на борда. И каква гаранция бихме имали, че няма да се нахвърлят срещу нас при първата открила им се възможност?

— Забравил си много неща за по-младата си сестра. Как е възможно точно ти от всички хора, които са ме обичали, да не си спомняш колко убедителна мога да бъда, когато пожелая?

Тя се изправи и извика към привидно безлюдната джунгла. Известно време там не се забелязваше никаква реакция. Тя повтори исканията си. След малко иззад една от папратите излезе офицер. Беше висок, добре сложен мъж към трийсетте. Въпреки бойните цветове на лицето му, личеше, че има симпатични черти. Освен черните шеврони, той беше отличен с нарисувана на гърдите му морска птица. Това бе ийфтарз — отличителният знак за командир на отряда планери. Зад него пристъпи жена му, облечена в къса пола от червени и сини пера, с прибрана в кок червена коса, ромбове в бяло и зелено изрисувани на лицето й, огърлица от кости на шията, ийфтарз на гърдите й и три концентрични кръга в аленочервено, черно и жълто около пъпа й. Както повеляваше обичая на абуталите, тя придружаваше мъжа си в битката. Ако той загинеше, тя трябваше да атакува неговите убийци, докато не ги избиеше или сама не намереше смъртта си.

Двамата се изкачиха по склона на хълма и спряха, когато Улф им заповяда да не пристъпват нито крачка напред. Вейла започна да говори, а мъжът започна да се усмихва. Жена му обаче наблюдаваше Вейла зорко и през целия разговор недоволно се мръщеше.

4

Офицерът на име Дугарн капитулира едва когато бе постигнато съгласие върху определени условия. Той отказа да напусне острова, докато не получи макар и малка част от онова, което илмавирците очакваха да плячкосат при успешна атака. Вейла не се поколеба да му обещае, че всички домашни птици и животни на защитниците (главно морски плъхове и малки тюлени) щяха да му бъдат предадени доброволно. Нещо повече, на абуталите се разрешаваше да обезобразят труповете на своите жертви и да ги скалпират.

Плаващите островитяни, които се наричаха фрийканци, възразиха когато чуха наложените им условия. Улф заплаши водачите им, че ако не ги приемат, войната просто ще продължи. И този път той, Улф, нямало да вземе страна. Едва тогава те навъсено казаха, че ще постъпят както иска. Абуталите свалиха от убитите селяни всичко, което сметнаха за ценно.

Останалите Повелители — Лува, Енион, Аристон, Тармас и Паламаброн — бяха в селото по време на атаката. Изненадаха се да го видят сред тях и не скриха завистта си, когато разбраха за излъчвателя. Единствен от всички, Лува го поздрави искрено зарадван. Лува, най-дребничкият измежду всички, беше с пясъчноруса коса и като се изключеше широката му уста и възпълните му устни, чертите на лицето му бяха приятни. Очите му бяха тъмносини, а по носа и бузите му имаше цяла галактика от лунички. Той прегърна Улф през раменете, притисна го и дори се просълзи. Улф не се възпротиви на прегръдката, защото не вярваше, че точно Лува ще се възползва от шанса и ще го промуши. Още като деца, двамата с него винаги прекарваха заедно и имаха много общи неща, бяха с богато въображение и обичаха да принуждават другите да мислят и действат както те пожелаеха. Всъщност, Лува никога не се бе отдавал на смъртоносната игра, в която целта бе или да се отнеме собствеността на друг Повелител или да бъде убит.

— Как е успял баща ни да те измъкне от твоя свят, където знам, че живееш щастливо и в безопасност? — попита Улф.

Лува се усмихна накриво и отговори:

— Мисля, че мога да те попитам същото. Може би е извъртял един и същи номер и на двама ни. Изпрати ми пратеник — светещ хексакулум — който ми каза, че е изпратен от теб. Искал си да те посетя: чувствал си се самотен и изведнъж си изпитал желание отново да поговориш с някой от семейството, който не възнамерява да те убие. И така, след като взех необходимите предпазни мерки за времето на моето отсъствие, аз напуснах моята вселена. Минах през онова, което мислех, че е вратата за твоя свят, но се озовах на този остров.

Улф поклати глава и каза:

— Ти си пламенна натура, братко, и винаги си действал прекалено припряно. И все пак, поласкан съм, че си жертвал собствената си безопасност, за да ме посетиш. Само че…

— Само че трябваше да бъда по-внимателен и да се уверя, че пратеникът наистина е дошъл от твое име. При други обстоятелства може би щях да го направя. Но в онзи момент, когато хексакулумът пристигна, аз наистина си мислех за теб и жадувах да те видя. Нали знаеш, дори Повелителите имат своите слабости.

Улф помълча известно време, загледан в еуфорията с която екзалтираните илмавирци отнасяха птици, животни, огърлици и пръстени от морски нефрит. После проговори:

— Не сме се намирали в по-тежка ситуация, Лува. Най-голямата опасност, разбира се, е баща ни. Но почти толкова смъртоносни са и онези, на които се налага да разчитаме. Въпреки дадената от тях дума, винаги ще се налага да бъдат държани под око. Предлагам ти ние двамата да се поддържаме взаимно. Когато аз спя, ти ще дежуриш. Когато спиш ти, аз ще стоя на стража.

Лува отново се усмихна накриво и поясни:

— А когато спиш ти, ще държиш едното си око отворено, за да следиш самия мен, нали, братко?

Улф се намръщи и Лува успокоително допълни:

— Не се ядосвай, Джадауин! Двамата с теб оцеляхме толкова дълго, само защото никога не сме се доверявали напълно никому. С всички основания за това. Колко тъжно е, че едно време всички ние — братя, сестри и братовчеди — живяхме, учихме и играехме заедно напълно невинни и дори обичащи се. А днес сме като глутница гладни вълци, впили се в гърлата си. И защо, питам те аз? Защо? Ще ти отговоря. Само защото Повелителите са луди! Мислят, че са богове, а те винаги са си били обикновени човешки същества, не по-добри от тези диваци около нас. Само че по прищявка на съдбата са се оказали наследници на огромна мощ, на наука и технология, които сега използват без да имат и най-малка представа от основните принципи. Те са като лоши деца, чиито играчки им позволяват да създават светове, но и да унищожават светове. Великата и мъдра раса, изобретила играчките, отдавна е мъртва, мъртви са също науката и технологията, а доброто, което би следвало да бъде неотменима черта на всяка космическа сила, е изкривено за користни и лични цели.

— Знам това, братко — проговори Улф. — Знам го дори може би по-добре и от теб, защото едно време и аз бяха егоцентричен и зъл като другите. Само че изживях нещо, за което ще ти разкажа при удобен случай. Нещо, което ме промени в човешко същество — надявам се! — в същество, което само ти можеш да оцениш.

Илмавирците пуснаха огромни, надуваеми стълби от абутата. Плячката бе привързана към тях и с въжета бе издърпана обратно в люковете на дъното. Планерите, които си струваше да бъдат ремонтирани, също бяха вдигнати на острова. И когато от фрийканците бе взето всичко, каквото имаше да се взима, абуталите се прибраха. Улф беше изтеглен, пристегнат в ремъци, вързани за два големи мехура с газ. Той държеше излъчвателя си в готовност, защото се намираше в положение, когато абуталите можеха да се опитат да го убият не без шансове за успех. Нищо подобно не се случи. Той влезе през отвор в дъното и веднага беше хванат от две усмихнати жени. Те го дръпнаха настрани и го освободиха от ремъците. Мехурите бяха прибрани в огромна камера, където имаше и други.

Когато всички Повелители бяха изтеглени на летящия остров, групата им бе поведена от Дугарн и жена му Ситаз по извиващо се стълбище към горната част на острова. Стълбите бяха направени от много лек и тънък като хартия, но здрав материал. Това беше втвърдената обвивка на газовите мехури. На абутата, където теглото бе фактор с ключово значение, всичко трябваше да бъде колкото може по-леко. Скоро Улф установи, че това съображение беше повлияло дори езика, на който се говореше. Макар речта да се отличаваше малко в базовия набор от думи от езика на далечните предци, в нея бяха настъпили някои съществени промени. Бяха се появили нови думи, свързани с понятия като тегло, форма, гъвкавост, размер, вертикална и хоризонтална посока. Използваха се класификатори в нов контекст, непознат за класически говорящите. И наистина, нямаше нито едно съществително и бяха останали съвсем малко прилагателни, които можеха да се използват без съответните придружаващи класификатори. Паралелно с това, беше възникнала нова морска и аеронавигационна терминология.

Стълбището представляваше шахта, изсечена в плътната плетеница на корените. Когато излязоха на горната повърхност, те се озоваха в нещо като амфитеатър. Подът беше изработен на широки ивици от материята на мехурите, а наклонените бордове представляваха стени от свързани с корени един за друг мехури. На просторната палуба имаше една-единствена голяма постройка, представляваща по-скоро навес без стени с плетен покрив. Това беше място за забава и срещи. По пода бяха подредени плоски камъни, на които всяко семейство можеше да си сготви храната. Домашни птици и морски плъхове тичаха на свобода, а тюлените за прехрана си играеха в плитки резервоари с вода, разположени близо до центъра.

Съпругата на командира Ситаз им показа къде ще живеят. Жилищните им помещения представляваха кутийки, изсечени в корените, чиито стени бяха облицовани с черупки от мехурите. В пода имаше отвори, спускането в които ставаше с помощта на малка стълба. Единствената светлина проникваше през люка или от малки лампи с рибешка мазнина. Мястото беше колкото да се направят две крачки в едната и две в другата посока. Леглата представляваха отвори в стената с формата на ковчези, където се виждаха пухени дюшеци, натъпкани в съшити кожи от тюлени. Денем и нощем, почти всичко се правеше на открито на главната палуба. Нямаше никаква възможност за усамотение, с изключение на капитанския мостик.

Улф бе очаквал, че абуталът ще вдигне котви и ще отплава веднага. Но Дугарн обясни, че се налага да изчакат известно време. От една страна островът трябваше да набере височина преди да се понесе над открито море. Бактериите, изработващи газ за мехурите, наистина работеха бързо когато се нахранеха, но въпреки това, необходими бяха цели два дни преди мехурите да се издуят до степен, която Дугарн намираше безопасна за отлитане.

На второ място, нападението беше коствало на абуталите прекалено много жертви. Те просто не разполагаха с достатъчно хора, за да управляват острова ефикасно. Затова, Дугарн предложи нещо, което абуталите не бяха правили от много време. Недостигът на работна ръка трябваше да се попълни чрез наемане на фрийканци. След като се убеди, че „гостите“ му знаят къде ще живеят, Дугарн отново слезе на плаващия остров. Тласкан от любопитство, Улф го придружи. Вейла настоя и тя да дойде. Улф не знаеше какви бяха мотивите й — дали и тя искаше да задоволи любопитството си или желаеше да го държи непрекъснато под око. Нищо чудно да ставаше дума и за двете.

Дугарн обясни на вожда на фрийканците какво желае. Вождът, който нямаше настроение, махна с ръка, че не се интересува какво става. Дугарн събра оцелелите заедно и направи своето предложение. За изненада на Улф, доброволците се оказаха много. Вейла му обясни, че двете племена били кръвни врагове, но фрийканците се чувствали унизени. На всичко отгоре, много от младежите гледали на живота във въздуха като на романтично изживяване.

Дугарн огледа желаещите и избра измежду тях онези, които се бяха отличили по време на битката. Подбра повече жени, отколкото мъже, особено измежду децата. Последва ритуалът на посвещаването, който се състоеше в леко обгаряне на кандидата в слабините. Нормално плененият враг биваше измъчван до смърт, освен ако не проявеше изключителен стоицизъм и смелост. Едва тогава му се даваше възможност да заживее в племето.

Но в изключителни случаи като този, мъчението можеше да бъде само символично.

По-късно, когато островът отплаваше, посветените трябваше да вземат участие в церемония, в която всеки от тях щеше да смеси кръвта си с тази на някой илмавирец. Смисълът беше да се избегне заплахата от отмъщение от страна на някой фанатик на морските островитяни, защото кръвното братство беше свещено.

— Има и друга причина освен нуждата от допълнителен екипаж — обясни Вейла. — Абуталите — а според мен това се отнася както за наземните, така и за летящите — имат склонност към кръвосмешение. За да се избегне това, понякога на пленниците се разрешава да станат членове на другото племе.

Тя се държеше вече много приятелски с Улф и настояваше да е до него във всеки миг. Дори започна пак да го нарича уивкрат, което на езика на Повелителите означаваше „скъпи“. Облягаше се на него при всеки удобен повод и веднъж дори го дари с лека целувка по бузата. Улф не й отговори. Не беше забравил дори след 500 години, че на времето бяха любовници, а тя въпреки това се бе опитала да го убие.

Улф се възползва от слизането и се отправи към района, където се намираше вратата, през която бе пристигнал тук. Вейла тръгна с него. На въпроса й той отговори, че иска още веднъж да разговаря с Теотормон.

— Онази морска твар! Какво може да получиш от него?

— Може би някаква информация.

Не след дълго бяха при вратата. Теотормон не се виждаше. Улф се приближи до водата, отбелязвайки, че на места почвата се сляга под тежестта му. Очевидно в тези места мехурите не бяха плътно притиснати един до друг.

— Колко острови като този има на планетата и какъв е размерът на най-големия измежду тях? — полюбопитствува той.

— Не знам. Откакто съм тук, се разминахме с два, но фрийканците твърдят, че били много. Говорят за Майката на островите — някакъв голям остров, за който твърдят, че били чували. Има и много летящи острови, но нито един от тях не е по-голям от илмавирския. Защо искаш да говорим на тези скучни теми, когато бихме могли да говорим за нас самите?

— Например в какъв смисъл? — невинно попита той.

Тя го погледна толкова отблизо, че вдигнатите й устни едва не докоснаха брадичката му.

— Защо не можем да забравим случилото се между нас? В края на краищата, това беше толкова отдавна. Тогава, когато бяхме все още млади, а значи, и не толкова мъдри.

— Съмнявам се, че ти си се променила — отбеляза той.

Тя се усмихна игриво:

— Откъде знаеш? Остави ме да ти докажа, че сега съм по-различна!

После сложи ръце на раменете му и отпусна глава на гърдите му.

— Различна във всичко с изключение на едно. Обичах те някога, а когато те видях отново разбрах, че всъщност не съм спирала да те обичам.

— Въпреки че се опита да ме убиеш в леглото? — попита той.

— О-о, това ли било? Но, скъпи, аз си мислех, че сериозно си се хванал с онази отвратителна и лукава Алаграада. Можеш ли да ме обвиниш, че бях луда от ревност? Знаеш колко противно е чувството ми за собственост.

— Знам много добре — той я бутна от себе си и продължи: — Даже и като дете си беше егоист. Всички Повелители са егоисти, но малко от тях се издигат в това отношение до твоето ниво. Гледам те сега и не мога да си обясня за какво съм те обичал някога.

— Ах ти, негоднико! — извика тя. — Обичал си ме, защото съм Вейла. Това е всичко, просто защото съм Вейла.

Той поклати глава и каза:

— Някога това може и да е било вярно. Вече не е. И никога няма да бъде!

— Обичаш друга? Познавам ли я? Нали не е Анана, моята глупава и смъртно опасна сестра?

— Не е — успокои я той. — Анана наистина е смъртно опасна, но не е глупава. Защото не се е хванала в капана на Уризен. Не я видях тук. Или нещо й се е случило. Да не е мъртва?

Вейла сви рамене, извърна се и каза:

— Не съм чувала за нея от триста години. Но твоята загриженост доказва, че не ти е безразлична. Анана! Кой би могъл да допусне?

Улф не се опита да я разубеди. Не мислеше, че е разумно да споменава за Хризеис, макар че бе малко вероятно Вейла някога да установи контакт с нея. Нямаше никакъв смисъл да поема дори малък риск.

Вейла отново се обърна към него.

— А какво стана с онова земно момиче?

— Какво земно момиче? — сепна се той от озлоблението в гласа й.

— „Какво земно момиче“? — подигравателно повтори тя. — Говоря за Хризеис — простосмъртната, която отвлече от Земята преди две и половина хилядолетия. От онова място, което земляните наричат Троя или как там беше. Нали я направи безсмъртна и тя ти стана любовница?

— Заедно с още няколко хиляди други — уточни той. — Защо питаш точно за нея?

— О, знам, знам! Ти наистина си станал дегенерат, братко мой Улф-Джадауин!

— Значи знаеш земното ми име, името с което предпочитам да ме наричат? И какво друго знаеш за мен? И защо?

— Винаги съм искала да разполагам с колкото може по-пълна информация за Повелителите — обясни тя. — Точно затова останах жива толкова дълго.

— Което обяснява и защо толкова много други умряха.

Гласът й отново стана нежен и тя пак му се усмихна:

— Няма никакви причина да се караме. Защо не махнем с ръка на миналото?

— Че кой иска да се кара с теб? Съгласен съм, миналото може наистина да си остане минало, ако не се използва за нещо друго. Но аз знам, че Повелителите никога не помнят стореното им добро и никога не забравят когато някой ги настъпи. И докато не ме убедиш в обратното, за мен ще бъдеш старата Вейла. Красива, дори още по-прекрасна, но с черна разядена душа!

Тя пак опита да се усмихне:

— Винаги си бил толкова прям. Може би това е една от причините да те обичам толкова силно. И си повече мъж от останалите. Ти беше най-страхотния от всичките ми любовници!

Тя изчака да чуе ответния му комплимент. Но вместо това, той каза:

— Любовта е онова, което прави от някого любовник. Аз наистина те обичах. Обичах! — подчерта той миналото време.

После се отдалечи от нея минавайки по линията на водата. Отвреме-навреме поглеждаше назад. Тя го следваше на около двайсетина стъпки. Земята продължаваше да пружинира под краката им. Той спря, давайки й възможност да го настигне и отбеляза:

— На дъното сигурно има много пещери. Как бихме могли да извикаме Теотормон?

— Не можем да го направим. Да, пещерите наистина са много. Понякога цяла група мехури умират от болест или старост, а може и да ги изяжда някоя риба, която ги намира за вкусни. Кухините, които остават на тяхно място се запълват бавно от новите мехури.

Улф реши да запомни тази информация за евентуална бъдеща употреба. Ако нещата се развиеха в особено лоша насока, не бе изключено да потърси убежище под острова. Вейла сигурно се бе досетила за мислите му — тази й способност го дразнеше още като бяха любовници — защото каза:

— Аз не бих слязла там долу. Водата гъмжи от човекоядци!

— И как тогава оцелява Теотормон?

— На знам. Може би той е прекалено бърз и силен за тези риби. В края на краищата, той се е адаптирал към този начин на живот… ако това може да се нарече живот.

Улф реши, че трябва да се откаже от срещата с Теотормон. Отправи се обратно в джунглата, следван по петите от Вейла. Вече й разрешаваше да върви зад гърба му. Тя имаше прекалено голяма нужда от него, за да си позволи лукса да го убие.

Но беше изминал само няколко метра, когато силен удар отзад го повали на земята. Първоначално помисли, че тя беше скочила върху него. Изтърколи се странично, опитвайки се едновременно с това да извади излъчвателя от кобура. Тогава видя как тя полита към него, блъсната от друг. После огромното мокро тяло на Теотормон полетя във въздуха. Туловището му се стовари с цялата си тежест върху него и извади въздуха от гърдите му със свистене. В следващия миг Теотормон се озова седнал на гърдите му и го заудря безмилостно с перките си. Първият удар го замая, а след втория над него се спусна тъмнина.

5

Макар да нямаше спомен за първите няколко секунди след като сетивата му го изоставиха, вероятно не беше загубил съзнание изцяло. Бе вмъкнал двете си ръце под приковалата го маса и бе сграбчил перките. И макар да бяха плъзгави, успя да ги удържи в захвата си. Усещайки, че съзнанието му се възвръща, той ги дръпна жестоко. Теотормон извика от болка и се надигна. Това беше достатъчно за Улф. Той изтласка с все сили изпъкналия корем и частично се освободи. След това присви десния си крак и ритна с него. Сега беше ред на Теотормон да изохка.

Улф се изправи и отново ритна, забивайки обувката си в най-уязвимата част на чудовището — главата му. Улучен в челото Теотормон се отпусна назад. Следващият удар на Улф го улучи в челюстта, последва нов — в провисналия корем. Изцъклил поглед, Теотормон рухна назад и краката му се подгънаха под тежестта.

Но дори това не беше достатъчно, защото когато Улф се приближи за да го довърши, Теотормон ритна с големия си крак. Улф улови ходилото и с това притъпи пълната сила на удара, но отстъпи няколко крачки. Теотормон се надигна, приклекна и отново скочи. Улф също скочи изненадващо напред, замахвайки в летежа с дясното си коляно. То попадна в брадичката на Теотормон и в следващия миг двамата отново паднаха на земята. Улф бързо се изправи на крака и посегна към излъчвателя, но установи, че не е в кобура. Брат му също стана. Те се изправиха един срещу друг очи в очи от разстояние шест стъпки. И двамата дишаха тежко, едва сега започвайки да усещат силата на ударите, които си бяха нанесли.

Естествената сила на Улф беше двукратно увеличена по изкуствен начин, а костите му бяха допълнително укрепени без да стават по-трошливи, така че да могат да поемат подсилените мускули. Но понеже всички Повелители минаваха през подобни процедури, физическите схватки помежду им протичаха при истинското съотношение на силите им. Понеже тялото на Теотормон беше видоизменено от Уризен, той тежеше с поне сто и петдесет фунта повече от брат си. Уризен явно не бе увеличил и силата му в същата пропорция, понеже до момента Улф се биеше с него като с равен. Но в схватка като тази теглото можеше да бъде ключов фактор, затова Улф реши да не дава на Теотормон шанса да го използва ефективно.

Успял да възстанови дишането си, Теотормон изръмжа:

— Пак ще те пратя в несвяст, Джадауин! После ще те отнеса в морето, ще те прекарам в някоя пещера и ще те държа в ръцете си, докато питомците ми не те изядат жив.

Улф се огледа. Вейла стоеше настрани и се усмихваше някак загадъчно. Реши, че е безсмислено да търси помощ от нея. Скочи изненадващо към Теотормон и го ритна с двата си крака едновременно. Застинал за частица от секундата след изненадващата атака, той се приведе. Улф се беше надявал точно на това, така че нанесе удара си ниско, но Теотормон беше удивително бърз. Краката на Улф се плъзнаха по мокрия гръб и Улф загуби равновесие. Той мигновено се извърна. Чудовището също беше успяло да се обърне и дори бе скочило, разчитайки, че Улф още ще е на мястото, където се бе приземил след зле завършилия скок. Ако това беше така, гърбът на Улф щеше да остане незащитен. Вместо това, посрещна го нов удар в челюстта. Този път Теотормон не се вдигна. Тъмната кожа почервеня от кръвта, стичаща се от разкъсаната му устна, смазаната челюст и разбития нос. Дишането му беше шумно. Улф го срита няколко пъти в ребрата, за да бъде сигурен, че брат му ще остане на земята.

Вейла изръкопляска на Улф и проговори:

— Добра работа. Ти си човекът, когото едно време обичах… и когото още обичам.

— И защо не ми помогна? — попита Улф.

— Ти нямаше нужда от помощта ми. Знаех, че ще се справиш с този дебелак.

Улф разгледа тревата за излъчвателя си, но не го видя.

Вейла не помръдваше.

— Защо не използва ножа си? — поинтересува се тя.

— Щях да го използвам, ако станеше необходимо. Но исках да запазя живота му. Защото смятам да го взема с нас.

— Но защо, в името на Лос? — разтвори тя широко очи.

— Защото той притежава определени умения, които може да се наложи да използваме.

Теотормон изпъшка и се надигна. Улф продължи да търси из тревата, държейки го под око. Накрая каза:

— Добре, Вейла. Дай ми го!

Тя бръкна под одеждите си и извади излъчвателя.

— Мога сега да те убия.

— Направи го тогава и не ми губи времето с голословни заплахи. Защото не можеш да ме изплашиш.

— Добре тогава. Ето ти го — каза тя и вдигна излъчвателя. За миг Улф помисли, че я беше притиснал ненужно много. В края на краищата, Повелителите бяха горди, даже прекалено горди същества и имаха склонността бързо да отвръщат на обидата.

Но тя внимателно се прицели в Теотормон и ослепителният лъч го близна по края на перката. Във въздуха се изви струйка дим и замириса на опърлено месо. Теотормон падна назад с разтворена уста и неподвижен поглед в очите.

Вейла се усмихна, хвана оръжието за цевта и го подаде с дръжката напред на Улф.

Той изруга и каза:

— Нямаше никакви основания за подобно озлобление, Вейла. Каква жестокост и глупост. Казвам ти, той може да се окаже разликата между живота и смъртта за нас.

Тя небрежно пристъпи към огромното влажно туловище и се наведе да го разгледа по-добре. Вдигна перката, чийто край беше овъглен.

— Не е мъртъв… все още! Можеш да го спасиш, ако държиш на това. Но ще трябва да изрежеш тази перка. И без това е изпечена до самото му рамо.

Улф се отдалечи без по-нататъшни коментари. Уговори няколко илмавирци, да му помогнат да вземе Теотормон на летящия остров. Увиснал на четири мехура, Теотормон беше изтеглен през един от люковете. Там го издърпаха настрани и го проснаха на пода на един бриг. Така се наричаше клетката, изработена от много лекия, но твърд материал на обвивката на мехурите. Улф сам извърши хирургическата операция. Той насила изля в гърлото на Теотормон приготвената от магьосника на илмавирците опияняваща напитка, след което разгледа асортимента от ножове и други инструменти. Те бяха собственост на магьосника, който отговаряше както за духовното, така и за физическото здраве на своето племе.

Използвайки няколко триона, изработени от острите зъби на някаква акулоподобна риба, Улф успя да отреже перката малко под рамото. Плътта се режеше лесно, но костите изтъпиха два от трионите. Магьосника втъкна аленочервения край на една запалена факла в отворената рана, за да запечата кръвоносните съдове. След това я намаза с някакъв мехлем, уверявайки Улф, че е спасил с него живота на хора, загубили повече от половината си кожа в резултат на обгаряния.

Вейла проследи цялата операция с гримаса на презрение. Веднъж погледът й срещна този на Улф и тя гръмко се изсмя. Той усети как през тялото му минава тръпка, макар тя да имаше приятен звънлив смях. Той му напомни за гонга, който веднъж бе чул, докато бе пътувал през Хамшем по река Гузирит на трето ниво на планетата в собствената му вселена. В смеха й се долавяха някакви златни нотки и това беше единствения начин да бъде описан. Гонгът вероятно беше от бронз и сигурно се бе намирал в тъмното помещение на древен порутен храм от нефрит и халцедон, защото звънът му бе прозвучал приглушен от каменната стена и гъстата зеленина на джунглата. Макар и бронзов, във вибрациите му имаше нещо златно. Точно така бе прозвучал и смехът на Вейла — бронзов и златен, с нещо тъмно и изпепеляващо в него.

Тогава тя проговори:

— Никога няма да му израсне нова перка, ако не оголва раната непрекъснато. Нали знаеш, че регенерацията на тъканта е невъзможна, ако на раната се позволи да се покрие с коричка.

— Остави тези неща на мен — каза той. — Ти вече направи каквото можа.

Тя изсумтя презрително и се качи по тясната спираловидна стълба на главната палуба. Улф се задържа още малко. Когато стана ясно, че Теотормон няма да умре от шока, той също се изкачи на палубата. Новопокръстените фрийканци получаваха първите си уроци във връзка с новите им задължения и той известно време ги наблюдава с интерес. После попита Дугарн по какъв начин се хранеха растенията, които отделяха летателния газ, понеже му се струваше, че необходимата за тях храна би следвало да тежи недопустимо много. В крайна сметка, беше научил, че има поне четири хиляди мехура, всеки с големината на едновремешните земни цепелини. Дугарн му обясни. Растящият мехур не изисквал специални грижи. Умирал веднага щом като съзреел. Обвивката му изсъхвала и се втвърдявала, но благодарение на специална обработка запазвала еластичността си. Във вътрешността се поставяла нова колония бактерии, генериращи газ. Те вече трябвало да бъдат хранени, но отделяния газ бил във високо съотношение към необходимата храна. Храната се получавала от израстващите растения, но бактериите можели да се хранят и с риба или месо.

Дугарн се извини, че има много работа във връзка с отлитането и си тръгна. Сянката на луната се отдалечи и отново стана ден. Островът започваше да опъва въжетата на котвите все по-силно и по-силно. Накрая Дугарн реши, че може да потеглят. Изтеглиха каменните котви и отсякоха въжетата, чиито примки се бяха затегнали около папратите долу. Вятърът пое острова, и той бавно започна да се издига. За известно време се установи на височина около сто и петдесет стъпки. Понеже газът продължаваше да пълни мехурите, те постепенно се издигнаха на петстотин стъпки. Дугарн нареди да намалят подаваната на бактериите храна. Той огледа целия остров и обиколката му отне няколко часа, след което се върна на капитанския си мостик. Улф слезе да види какво бе състоянието на

Теотормон. Магьосникът го успокои, че пациентът се възстановява по-успешно, отколкото би могло да се очаква.

Улф изкачи няколкото стъпала по вътрешната страна на обвивката. Тук бяха Лува и Паламаброн — един от братовчедите. Той беше добре сложен и симпатичен мъж, може би най-мургавият в семейството. Носеше конична шапка със шестоъгълна периферия, богато украсена с изумруденозелени малки сови. Пелерината му бе с висока черна яка, а еполетите напомняха хералдически знак на легнали лъвове с вдигнати глави. Тъканта беше в перленозелен цвят с втъкани мотиви на детелини, пронизани от окървавено копие. Ризата му бе електриково синя с белезникава шарка от черепи. Дебелият му кожен колан бе извезан със злато и обсипан с диаманти, изумруди и топази. Шалварестите му панталони на черни и бели райета стигаха до глезените. Ботушите му бяха от бледочервена мека кожа.

Фигурата му правеше впечатление и той добре съзнаваше това. Кимна в отговор на приветствието на Улф и се отдалечи. Улф го проследи с поглед и леко се усмихна.

— Паламаброн никога не ме е обичал особено — отбеляза той. — Щях да се обезпокоя, ако сега го беше показал по някакъв начин.

— Те няма да направят нищо, докато сме на този остров във въздуха — каза Лува. — Няма да посмеят, освен ако търсенето продължи прекалено дълго. Аз самият се питам колко време ще ни отнеме. Ние можем да си летим над морето вечно и така и никога да не се натъкнем на вратите.

Улф хвърли поглед на червените небеса, на синьозелените води на морето, на острова — къс суша, странно откъснат от света, смаляващ се под тях. Бели птици с огромни криле, жълти извити клюнове и оранжеви очи прелетяха над главите им, приветствайки ги с остър крясък. Едната кацна недалече, наклони глава и заби непримигващия си поглед в тях. Улф си спомни за гарваните в своя собствен свят. Дали и някоя от тези птици нямаше частица човешки мозък в странната си за птица глава? Възможно ли бе те да гледат и слушат за Уризен? Беше абсолютно сигурно, че баща им разполага с начин да ги наблюдава, защото иначе не можеше да получи пълно удоволствие от играта.

— Дугарн ми каза, че абутата се носи все от един и същи вятър. И обикаля над водите на този свят по спирала. Така че в крайна сметка покрива цялата площ.

— Но островът, на който са вратите, може да следва курс, който никога да не се пресече с нашия.

Улф сви рамене и философски отбеляза:

— Е, тогава няма да го намерим.

— Може би точно такъв е замисълът на Уризен. За него определено би било забавно, ако се побъркаме от отчаяние и скука и започнем да си прерязваме един друг гърлата.

— Възможно е. Обаче абутата може да променя курс по желание на екипажа си. Макар процесът да е бавен, той е напълно възможен. Освен това…

Той замълча за толкова дълго, че Лува се разтревожи.

— Освен това какво?

— Милият ни баща е оставил тук и други същества освен хора, птици, риби и някои животни. Доколкото разбрах, някои от островите, както летящи така и плаващи, са населени с доста кръвожадни хвъркати твари.

Вейла ги извика долу, известявайки че яденето е готово. Слязоха и седнаха в края на дългата маса на вожда. Тук чуха какви бяха плановете на Дугарн. Той беше готов да отклони абутата от курса, по който я носеше вятъра. Някъде, в само на него известна посока, имало летящ остров, на който живеели най-заклетите врагове на илмавирците — племето уериш. След като илмавирците разполагали с Улф на тяхна страна, те можели да си позволят една последна битка с уеришите. Тя щяла да донесе славна победа за Илмавир, а враговете им щели да бъдат погълнати от океана завинаги.

Улф се съгласи, защото в този момент нямаше какво друго да направи. Надяваше се да не намерят уеришите, защото искаше да съхрани зарядите на излъчвателя за по-важни неща.

Последваха много и еднообразни светлочервени дни и бледочервени нощи. Първоначално Улф беше зает. Искаше да научи всичко каквото може да управлението на абутата. Захвана се да изучава племенните нрави и индивидуалните особености на всеки от спътниците си. С изключение на Вейла, останалите Повелители не проявяваха никакъв интерес по тези въпроси. Те прекарваха времето си на носа, търсейки с поглед острова, на който се намираха вратите за крепостта на Уризен. Или се оплакваха от живота на абутата, както и един от друг. Винаги се намираше някой, който бе обидил друг, макар това да се правеше така, че да бъде на границата на търпимостта.

Улф започна да се отвращава от тях с всеки изминал ден. С изключение на Лува, останалите не заслужаваха да бъдат спасявани. Тяхната арогантност дразнеше абуталите. Улф предупреди родствениците си няколко пъти, подчертавайки, че животът им се намира в ръцете на диваците. И че нищо не може да им попречи да ги изхвърлят през борда някой ден. Съветите му намираха почва за ден-два, после убедеността в тяхната полубожественост отново вземаше връх.

Улф прекарваше голяма част от времето си на мостика заедно с Дугарн. Това се налагаше, защото бе наложително да се изглажда напрежението, което братята и братовчедите му непрекъснато създаваха. Освен това, той изкара курс по полет с планер, защото разбра, че абуталите не могат истински да уважават един човек, докато той не си е „спечелил крилата“. Улф попита Дугарн защо е така. Според Улф планерите бяха прекалено скъпи и създаваха повече затруднения и неприятности от всичко останало.

Тази постановка на въпроса изуми Дугарн. Загубил дар слово, той все пак съумя да възкликне:

— Ами, това е така… просто защото е така! И толкова. Никой мъж не е мъж, докато не направи първото си самостоятелно кацане. Отхвърлям твърденията ти, че планерите не си стрували неприятностите. Когато дойде денят, в който ще срещнем врага, тогава ще преглътнеш думите си обратно.

На следващия ден Улф излетя с планер. Подготвиха специален модел с две седалки за него и инструктора му и го вдигнаха във въздуха с помощта на въжета, прикрепени към два мехура пълни с газ. Планерът се издигаше и издигаше, докато абутата под тях не се превърна в кафеникаво петънце. По-бързите въздушни течения на тази височина ги подеха и не след дълго те се озоваха на няколко мили пред острова. Тогава инструкторът му, Дугарн, освободи въжетата. Мехурите бяха изтеглени за повторна употреба обратно на абутата с помощта на тънко, но здраво въже.

Като Джадауин, Улф беше летял на много летателни апарати. На Земята беше получил пилотски права да лети на едномоторни самолети. От много години не се бе вдигал във въздуха, но не бе забравил старите си умения. Дугарн го остави да се запознае с органите за управление, докато се спускаха по спирала надолу. Той потупа с ръка рамото на Улф, кимна му одобрително и пое управлението в свои ръце. Планерът заходи срещу вятъра, леко се издигна в последния миг и кацна в края на широката палуба. Улф взе още пет урока и кацна сам последните два пъти. На четвъртия ден излетя сам. Дугарн беше силно впечатлен, защото по негови думи начинаещите се нуждаели от два пъти по-дълго време. Улф попита какво става, ако ученикът не улучи абутата. Можеха ли островитяните да го изтеглят на борда?

Дугарн се усмихна и разпери ръце с дланите нагоре, признавайки, че неудачникът бил оставян на съдбата си. Нищо повече не се каза по този въпрос, но на Улф направи впечатление настойчивостта на Дугарн излъчвателят да остане на острова, докато Улф е във въздуха. Той го повери на Лува, вярвайки му, че нямаше да злоупотреби с това доверие. Поне не в степента, в която биха злоупотребили другите.

От този ден нататък, Улф ходеше гол до кръста, както подобаваше на човек, заслужил своя ийфтарз на гърдите си. Дугарн настоя също Улф да стане техен кръвен брат. Останалите Повелители презрително изсумтяха при тези думи.

— Какво? Джадауин, син на великия лорд Уризен и директен потомък на самия Лос, да стане брат на тези боядисани невежи диваци? Нямаш ли гордост, братко?

— Никакъв брат не съм ви, братя! — отвърна им той. — Тези хора поне не са се опитали да ме убият. За разлика от всички вас с изключение на Лува. И не заслужават да бъдат презирани от подобни на вас! Те са господарите на своите малки светове. А вие сте лишени от домовете си и сте хванати в капан като тъпи тлъсти пуйки. Така че, не се опитвайте да ме презирате заради тях! Ще бъде много по-добре за вас самите, ако се опитате да се посприятелите с диваците! Защото ще дойде ден,когато ще ви бъдат необходими!

Теотормон, чиято перка беше розова и полузараснала, клечеше в един от плитките басейни.

— Цялата ви проклета пасмина е обречена — проговори той. — Как само ще виете, когато Уризен реши да затегне капана си! Едно нещо обаче не може да се отрече на Джадауин: той е два пъти по-голям мъж от всеки от вас! И му желая късмет. Пожелавам му да се добере до обичния ни баща и получи своето възмездие, а вие дано умрете в ужасни мъки!

— Затвори си гадната уста, крастава жабо! — изкрещя Аристон. — Стига ни, че се налага да те гледаме. Стомахът ми се обръща като те видя. Но ако трябва и да те слушам, изрод такъв, това вече е нетърпимо! Как бих искал отново да съм в прекрасния си свят и ти да лежиш в краката ми окован! Тогава, твар непоносима, ще те накарам да говориш и думите ти ще са хленч за милост. А после ще нахраня моите много специални питомци хапка по хапка с плътта ти!

— А аз — отговори Теотормон, — ще те изхвърля през борда на острова някоя нощ и ще се смея докато наблюдавам как се преобръщаш във въздуха, задавяйки се в последния си писък!

— Стига детински приказки — сряза ги Вейла. — Не разбирате ли, че като се карате помежду си, изпълвате с радост сърцето на баща ни? Как би се радвал той да ви види да се разкъсвате взаимно!

— Вейла е права — намеси се и Улф. — Чудя се как е възможно да се наричате Повелители — създатели и господари на цели вселени. Държите се като разглезени зли деца. Щом толкова силно се мразите, защо не си спомните, че онзи, който ви е закърмил с тази ужасна омраза, същият, който е нагласил всичко за смъртта ви, е още жив. Той трябва да умре. И ако се налага и ние да намерим смъртта си, за да постигнем това, нека бъде така. Но поне да се опитаме да живеем с достойнство, за да бъде смъртта ни достойна.

Неочаквано Аристон се изправи и се приближи до Улф. Лицето му бе почервеняло, а устата му изкривена. Той се издигаше над Улф, макар да не беше така широк в раменете. Вдигна ръце и шафранената му мантия, избродирана с аленочервени и зелени орнаменти, се развя във въздуха.

— Търпях те достатъчно, презряни ми братко! — изрева той. — Твоите оскърбления и инсинуациите ти, че си нещо повече от нас, защото междувременно си станал нещо по-малко — станал си едно от онези животни! — ме вбесяват! Мразя те, както винаги съм те мразил и ще ти призная, че те мразя далече повече отколкото мразя останалите. Ти си… нищо… едно… едно подхвърлено дете!

Изричайки това оскърбление, най-лошото, което мозъкът на един Повелител можеше да измисли, защото за тях нямаше нищо по-низко от това да не бъдеш пряк потомък на Повелителите, той посегна да извади ножа си. Улф присви колене, готов да се бие, макар да се надяваше да не се наложи. Щеше да бъде крайно унизително, ако Повелителите стигнеха до това положение пред абуталите.

В същия миг от наблюдателницата в гондолата на изнесения напред нос на острова се разнесе вик. Забиха барабани и абуталите захвърлиха каквото правеха в момента. Улф хвана за ръката един от притичващите наблизо и попита какво става.

Мъжът посочи безмълвно наляво към нещо в въздуха. Улф се обърна и видя някакъв тъмен летящ обект с размити очертания да изпълва купола на небето.

6

И докато Улф тичаше към мостика, появи се втори летящ обект. А когато стигна наблюдателната гондола, видя други два. Гледката го изпълваше с безпокойство. В началото не можеше да разбере защо. Но след малко разбра. Обектите не се носеха по вятъра, а се движеха под прав ъгъл на него. Явно бе, че някакъв двигател ги задвижваше.

Най-сетне се добра до мостика и Дугарн му каза какво се искаше от него. Заповедта бе да стои наблизо, докато не му бъде наредено нещо друго. От другите Повелители се очакваше най-сетне да заслужат храната, която ядяха. Дугарн ги бе чувал да се хвалят със смелостта си. Според него сега бе моментът да покажат дали могат да работят с мечовете толкова добре, колкото с устата си.

Свръзките по време на битка се осъществяваха с помощта на барабан. Заповедите, отнасящи се до онези, които се намираха вътре, разположени покрай отворите отстрани или до люковете на дъното, се предаваха по друг начин. Сложна плетеница тънки тръбички, изработени от костите на рибата гирел, които можеха да предават звука доста добре, опасваше абутата. Абуталите бяха в състояние да разговарят посредством тези тръби на разстояние до седемдесет и пет стъпки. Между постовете, разположени по-далече се използваше код, изчукван с малки чукчета.

Дугарн започна да издава заповеди, които незабавно бяха привеждани в изпълнение от добре обучените му хора. Дори децата имаха задължения и се справяха с тях според възможностите си, освобождавайки възрастните за охраната на по-опасните отвори в стените.

Към мостика се приближи Вейла и Улф й каза:

— Така наречените божествени Повелители могат да научат много по отношение на взаимопомощта от онези, които считат за диваци.

— Несъмнено — отговори Вейла. Тя хвърли поглед над океана и промълви: — Вече са шест. Какво ли представляват?

— Дугарн спомена, че са от племето Нихидор, но не му остана време да ми разкаже какви са те. Имай търпение. Скоро ще знаем достатъчно. Опасявам се прекалено скоро.

Планерите бяха съоръжени с мехури за издигане във височина. Пилотите заеха местата си в кабините, а „наземните“ екипажи прикрепиха експлозивните мехури-бомби под крилата. Появи се магьосникът, облечен в мантия и сложил ритуалната си маска, за да мине покрай редиците планери. Носеше ангх — стилизиран двоен кръст с примка на върха, символизиращ вечния живот и приемствеността между поколенията, с който благослови пилотите и техните летателни апарати. Той спираше между всеки два планера, разтърсваше кръста в посока на уфо-то и заплашително изръмжаваше някакви проклятия. Дугарн започна да губи търпение, но не смееше да пришпорва магьосника. Най-сетне и последния от двайсетимата пилоти бе докоснат от кръста и благословен, и Дугарн можа да даде сигнала. В следващия миг мехурите, привързани към планерите, полетяха нагоре. Издигаха се все по-високо и по-високо и скоро стигнаха на хиляда стъпки над острова.

— Когато гнездата на нихидорите се приближат достатъчно, те ще полетят към тях — обясни Дугарн. — И нека сам Лос ги насочва, защото малцина ще си пробият път. Но ако съумеем да унищожим гнездата…

— Станаха осем — съобщи Улф. Най-близкият от летящите обекти се намираше вече на около половин миля. Приблизително сферичен по форма, той имаше диаметър към триста метра. Изглеждаше нефокусиран заради множеството стърчащи навън растения. Те скриваха под и зад себе си израсналите в неправилни концентрични пръстени газови мехури. На повърхността на сфероида се виждаха стотици дребни фигурки. Като космата антена, мина през главата на Улф.

Дугарн посочи над главата му и Улф видя цял облак тъмни малки предмети.

— Разузнавачи — обясни Дугарн. — Нихидорите няма да атакуват преди да получат сведения от тях.

— Кои за нихидорите?

— Ето един се приближава, така че ще можеш да го разгледаш отблизо.

Крилата бяха от черни пера и размахът им стигаше поне петдесет стъпки. Те изникваха от пет стъпки широки рамене, под които се виждаше неокосмен човешки торс. Гръдната кост беше силно изпъкнала и под нея се виждаше корем със съвсем човешки пъп на него. Краката бяха тънки и завършваха с огромни ходила, които изглеждаха съставени почти изцяло от ноктести извити пръсти. Дълга черна переста опашка излизаше изпод тялото. Лицето имаше човешки черти с изключение на носът, който се проточваше на няколко стъпки подобно на хобота на слон и изглежда притежаваше същата гъвкавост. Нихидорът се пронесе над главите им, вдигна хобот и нададе остър тръбен крясък.

Дугарн хвърли поглед към излъчвателя на Улф. Улф поклати глава и каза:

— Бих предпочел засега да не знаят какво ги очаква. Запасът ми от заряди е ограничен. Ще изчакам докато не съм сигурен, че ще сваля много с единствен изстрел.

Той проследи нихидора, размахал тежко криле в посока на най-близкото гнездо. Нямаше никакво съмнение, че създанията са творение на Уризен, който ги бе пуснал на тази планета за собствено удоволствие. Нищо чудно това да бяха човешки същества — не непременно Повелители — трансмутирани в лабораторията му. Вероятно бяха докарани тук от различни светове и сред тях можеше да има и земляни. Сега живееха странен живот под червените небеса и тъмната луна, родени и израсли на въздушни гнезда, реещи се по ветровете на този лишен от суша свят. Хранеха се основно с риба, която ловяха подобно на орел-рибар с острите си нокти. Но когато се натъкнеха на остров, убиваха, за да се нахранят със сурово човешко месо.

Улф вече можеше да разбере защо гнездата се движат срещу вятъра. Стотиците накацали по тях нихидори, бяха впили краката си в плетеницата на растенията и махаха с крила в синхрон. Насочвани от приказния си кочияш, гнездата се приближаваха като някаква причудлива колесница.

Когато близкото гнездо се озова на четвърт миля, крилата спряха да махат. Другите гнезда бавно се изравниха с него. Две се спуснаха с очевидната цел да атакуват острова отдолу. Други две завиха около острова и се разположиха от другата му страна. Дугарн търпеливо изчакваше гнездата да заемат атакуваща позиция.

Улф попита защо още не дава сигнал на планерите да атакуват.

— Ако ги пусна преди да ни нападне основната маса на нихидорите — обясни Дугарн, — всеки отделен нихидор ще се изпречи на пътя им. Планерите не биха могли да се промъкнат през подобна бариера. Но ако бъдат атакувани само от малко на брой защитници на гнездата, има голям шанс да стигнем до тях. Или поне моят опит досега показва, че такава е истината.

— Няма ли да бъде най-правилно от страна на нихидорите най-напред да унищожат планерите?

— Така изглежда — сви рамене Дугарн. — Но те никога не са се осланяли на онази стратегия, която на мен поне ми изглежда най-добрата. Имам теория, че липсата на ръце е довела до деградация и на интелектуалните им способности. Вярно е, че са в състояние да манипулират различни предмети с крака и тела, но са много по-малко приспособени за ръчни манипулации от нас… Е, разбира се, мога и да бъркам. Може би на нихидорите доставя някакво удоволствие да дадат на планерите шанс за успех в битката. А не изключвам и да имат арогантността на морския орел, който може да атакува акула, несравнимо по-тежка от него, която нито има някакъв шанс да убие, нито би могъл да я отнесе където и да е било, ако по някакво чудо съумееше да го стори.

Вятърът отнасяше абутата към неспирния ропот на множество гласове и тръбните звуци, издавани от стотици хоботи. Изведнъж настана тишина. Дугарн замръзна, но очите му неспокойно шареха. Той бавно повдигна ръка. До него стоеше воин и държеше мехур. А до воинът бе поставен издълбан камък, в който се виждаха няколко червени въглени. Той чакаше вперил поглед в своя командир.

Тишината се разкъса едновременния рев на нихидорите. Разнесе се гръмотевично изплющяване, когато те се отделиха от гнездата и махнаха с криле. Дугарн пусна ръката си. Войникът мушна късия фитил на мехура във въглените и го пусна. Той излетя на петдесет стъпки във въздуха и експлодира.

Планерите освободиха въжетата и се понесоха към предварително определените си цели. Улф се загледа в приближаващата тъмна маса и загуби увереността си в излъчвателя. И все пак, Илмавир бе съумявал да отблъсне в миналото атаките на нихидори, макар и с цената на огромни загуби. Но никога досега нападението не беше предприемано от осем гнезда едновременно.

Огромна бяла птица прелетя над главите им. Крясъкът й стигна до ушите им и Улф се запита дали това не бе един от съгледвачите на Уризен. Дали в този момент баща му не ги наблюдаваше през очите на тези птици? Ако бе така, престоеше му да види спектакъл, който би изпълнил със задоволство злото му сърце.

Нихидорите обвиха острова в плътен тъмнокафяв облак. Спряха на разстояние един изстрел с лък и започнаха да обикалят. Обикаляха и обикаляха, но кръговете им започваха да се свиват. Стрелците на Илмавир, мъже до един, чакаха сигнала на командира си. Въоръжени с прашки и камъни, жените стояха наблизо и също чакаха.

Дугарн, ясно съзнавайки, че няма достатъчно хора, за да ги разгърне до цялата периферия на стените, беше концентрирал силите си около носа. Нищо не можеше да попречи на нихидорите да кацнат в далечния край. Но те не го направиха, защото мразеха да ходят на слабите си крака.

Улф вдигна поглед към планерите. Няколко се бяха спуснали под тях, за да атакуват гнездата насочили се за атака откъм дъното. Другите остро пикираха. Известен брой нихидори се откъснаха от основната маса, за да ги пресрещнат.

Два планера се пронесоха над най-близкото гнездо. Малки предмети, оставящи димна следа, излетяха и паднаха върху гнездата. Жени-нихидорки се отправиха тромаво към тях. Миг по-късно се разнесе експлозия. Образува се кълбо от огън и дим. Последва втора експлозия.

Двата планера рязко се насочиха нагоре. Увлечени от инерцията на стръмното пикиране, те завиха и заходиха за втората и последна атака. И отново бомбите поразиха целта си. Огънят обхвана сухите стебла на растенията и обгърна огромните носещи газови мехури. Женските изкрещяха толкова силно, че писъкът им проби през пляскането на крилете им и тръбенето на обикалящата орда. После излетяха от гнездото хванали малките си с крака. Миг по-късно цялото гнездо се пръсна и парчетата му посипаха част от отдалечаващите се женски, изгаряйки ги в полет. Малките полетяха надолу към морето, ужасено махайки с недоразвитите си крилца.

Улф зърна една майка да събира крила и да се спуска като ястреб към своята рожба. Успя да я улови и бавно се заиздига към близкото неатакувано гнездо.

Две гнезда, горящи и разпадащи се от експлозии, падаха към водите на океана. Неколкостотин нихидори се отделиха от затягащия се около острова пръстен. Те полетяха към планерите, които сега бяха далече долу, насочвайки се за кацане сред вълните.

Гнездата, останали на нивото на острова, се намираха извън обсега на излъчвателя. Беше възможно двете под тях да се намираха по-близо. Улф съобщи на Дугарн какво смята да направи и слезе по витата стълба до един от люковете на дъното. Гнездата се бяха вдигнали съвсем наблизо и той ги докосна с пълната мощ на лъча си. Те избухнаха с такава мощ, че Улф бе повдигнат от платформата и едва не бе съборен от нея. През люка нахлу лют дим. Когато въздухът се изчисти, той видя пръсналите се във всички посоки горящи отломки. Детски и женски тела летяха надолу към гибелта си.

Воините от гнездата се опитваха да проникнат през люковете. Улф превключи на малка мощност и разчисти района на атаката. След това изтича по обикалящия висящ мост и спря поред при всеки люк за да стреля отново. Преброи на своя сметка поне стотина жертви. Няколко нападатели бяха съумели да проникнат пред рехавата отбрана на абуталите в далечния край. Ликвидирането им му отне известно време, понеже трябваше да внимава да не докосне с лъча някой от големите мехури. Макар да изби към тридесет, това не бяха всички влезли. Островът беше твърде голям, за да бъде той в състояние да охранява цялото му дъно.

Когато излезе отново на палубата, установи, че нихидорите провеждат масирана атака. Схватката в този край на острова представляваше една вихрушка от крещящи тела, търсеща своя път сред множество трупове.

Стрелците с лък и тези с прашки бяха нанесли ужасни поражения върху първата вълна на атаката и по-леки на втората. После нихидорите ги бяха помели и организираната битка се бе превърнала в меле. Макар единствените оръжия на крилатите мъже да бяха само техните тела, те бяха достатъчно мощни. Всеки нихидор можеше да събори в несвяст кой да е илмавирец само с едно махване на крилото си. След това скачаше върху замаяната си жертва и я разкъсваше с острите си здрави нокти. Абуталите се защитаваха с ножове, мечове, представляващи плоски остриета, посипани със зъби на кула и ножове, изработени от подобно на бамбук дърво.

Улф се захвана да разчиства нападателите непосредствено около себе си. Повелителите се бяха събрали в малка компактна група и, опрели гръб един в друг, размахваха мечовете си. Улф внимателно се прицели и изби нихидорите, които яростно ги атакуваха. Над него мина сянка, той се хвърли по гръб на палубата и стреля нагоре. Двама нихидори паднаха мъртви от двете му страни. Крилото на единия се отметна встрани и го покри като знаме. Смърдеше на риба. Той изпълзя изпод него точно навреме за да застреля други двама нихидори, които притискаха Дугарн в стената зад гърба му. Жена му лежеше до него, забила копието си в корема на един от крилатите мъже. Лицето и гърдите й представляваха кървави парцали, а нихидорът, който го беше направил, в момента разкъсваше корема й. Улф го застреля и той падна назад, впил нокти във висящите й черва. В следващата минута се озова на прага на смъртта. Поне две дузини нихидори го атакуваха от всички страни, включително и отгоре. Той се завъртя като пумпал и плъзна смъртоносния си лъч в кръг около себе си и над главата си. Полуразсечени, димящи и вонящи трупове се посипаха около него. Той мина по тях, излезе на открито и се озова в периферията на нестихващата битка. Започна да стреля навсякъде и обикновено лъчът поразяваше целта си, но на два пъти абутали се озоваваха изтласкани пред него. Нищо не можеше да се направи, радваше се, че поне до момента не бе убил повече. Въпреки ожесточената съпротива, която оказваха, илмавирците бяха загубили половината си воини. Дори с помощта на Улф те губеха битката. Нихидорите, въпреки смазващите загуби, които просто трябваше да ги накарат да побягнат, отказваха да спрат. Те желаеха пълното изтребление на своите врагове, дори ако това означаваше и тяхното почти пълно изтребление.

Улф отново разчисти нападателите около групата Повелители. Те всички бяха на крака и макар и изплескани с кръв, продължаваха да размахват мечовете си. Улф им извика да го заобиколят. Докато отблъскваха крилатите мъже, щеше да стреля над главите им. Той стъпи на купчина вражески трупове и хладнокръвно продължи безмилостния си прицелен огън. Изведнъж осъзна, че са му останали само две смени на заряда. Беше се надявал да запази поне няколко за атаката на крепостта на Уризен, но моментът не позволяваше никакви икономии. Ако не използваше излъчвателя, той и всички около него щяха да умрат. Вейла, която се биеше точно пред него, извика. Той вдигна поглед нагоре, където тя сочеше. Някакъв тъмен обект, наподобяващ черна комета, се носеше в небето. Беше се появил незабелязан от никого в разгара на схватката.

Абуталите около тях също погледнаха към небето. После отчаяно изкрещяха и захвърлиха оръжията си. Игнорирайки крилатите мъже, те се впуснаха към най-близките люкове. Нихидорите се поинтересуваха от причината за това странно поведение, но когато я видяха, също изпаднаха в ужас. Те се хвърлиха във въздуха, за да стигнат до гнездата и се скрият с тях под острова.

Улф не захвърли излъчвателя си, но беше заразен от трескавото желание на останалите да се скрият под най-близкото прикритие. Дугарн му беше разказвал за черните комети, които отвреме-навреме се появявали в небето на тази планета. Беше го предупредил за другото, което винаги съпътствало появата им. И докато тичаше към близки люк, той дочу някакви странни съскащи звуци около себе си. В листата на стените се появиха малки дупки, струйки дим се заизвиваха от покритието на палубата. Един нихидор, махащ трескаво с криле десет стъпки над главата му, отчаяно изкрещя. Миг по-късно падна на палубата, пронизан на няколко места с димящо крило. После падна втори, след него трети, а заедно с тях и няколко абутали. Труповете потръпваха от ударите на малките капчици. Ударът на капка живак изби излъчвателя от ръката на Улф. Той спря, вдигна го отново и пак побягна. В продължение на един безкраен миг не можеше да мине през люка, защото спасяващите се пред него Повелители задръстиха тесния отвор. Те се сбиха един с друг, започнаха да се ругаят и проклинат в името на Лос. Някои дори надигнаха вопли, призоваващи баща им Уризен, или отдавна мъртвата им майка. За миг, но наистина тази мисъл само се стрелна през главата му, Улф се противопостави на изкушението да си разчисти пътя с помощта на излъчвателя. Беше уверен, че всеки от тях, евентуално с изключение на Лува, би постъпил именно по този начин. Защото да се остане навън в този миг, означаваше смърт. И всеки миг можеше да се превърне в разликата между живота и смъртта. Неочаквано причината за задръстването изчезна и всички вкупом влетяха вътре. Улф се бе хвърлил с главата напред. Нещо докосна панталоните му. Прасецът на крака му пареше. Чу се шум на изплискване и той усети горещ живак по задната страна на главата си. След това се пронесе във въздуха покрай късата стълба и смекчи удара в пода с двете си ръце, пускайки излъчвателя миг преди това. Успя да убие енергията и се претърколи в кълбо напред. Спря се в краката на Паламаброн, който се канеше да слезе по втората стълба. Паламаброн изкрещя и политна напред. Улф погледна в шахтата на стълбата и го видя да пада върху останалата част от групата на Повелителите. Всички крещяха и ругаеха. И все пак, изглежда никой не беше сериозно ранен.

В друга ситуация Улф би се изсмял. Сега обаче беше твърде зает да освободи косата си от полепналия по нея горещ живак. После огледа крака си и се успокои, че прасецът му е само одраскан. Накрая и той слезе по стълбата. Наистина беше най-добре да се скрие колкото може по-долу. Ако живачният дъжд се окажеше силен и продължителен, сигурно цялата горна палуба щеше да бъде унищожена. А ако бъдеха пробити и големите мехури, благодарение на които островът летеше във въздуха, това би означавало последно сбогом за всички.

7

Вейла го поздрави в полумрака горе на висящия мост. Смееше се. При това смехът й не беше истеричен, а изразяваше искрена развеселеност. Беше сигурен, че на по-добро осветление би видял и блясъка в очите й.

— Радвам се, че намираш това за забавно — обади се той. Целият беше изплескан с кръвта на нихидорите, която се смиваше под потта му, а на всичко отгоре и направо се тресеше. — Ти винаги си била странна, Вейла. Още като малка обичаше номерата и си правеше доста груби шеги с нас. А и като жена обичаше кръвта и страданието — в другите, естествено — повече отколкото самата любов.

— Е, значи съм истинска представителна на Повелителите — отбеляза тя. — Достойна дъщеря на баща си. И, бих допълнила, не по-малко достойна сестра на брат си. Ти беше точно същия като мен, скъпи ми Джадауин, преди да станеш дегенерат-землянин, превръщайки се в откачения Улф.

Тя се приближи, сниши глас и продължи:

— От много време не съм спала с мъж, Джадауин. А и ти не си се докосвал до жена, откакто мина през вратата. А аз знам, че си като пръч и започваш да страдаш, когато мине ден без да си вкарал жена в леглото си. Защо не забравиш за явната си омраза към мен — аз и без това не я разбирам! — и не се позабавляваме заедно? Има хиляди скришни места на острова — тъмни, топли и усамотени, където никой няма да ни обезпокои. Обърни внимание, че аз те моля, а знаеш колко голяма е гордостта ми.

Тя казваше истината. Той бе изключително здрав и жизнен мъж. Мъжките желания го спохождаха всеки ден, макар да се бореше срещу самата мисъл, поддържайки високо ниво на активност. Когато дойдеше нощта и той легнеше, стараеше се да насочи мислите си към баща си, опитвайки да си представи хилядите възможни усложнения и най-добрите начини да се справи с тях.

— Първо кървавата схватка, после финала с жените — каза той. — Не аз те възбуждам, а острието в ръката ти и кръвта, която бликва като мушнеш с него.

— И двете — поправи го тя. После протегна ръка към него: — Хайде, ела!

— Не — поклати той глава. — И повече не искам да говоря по този въпрос. Смятай, че тази тема е погребана!

— Скоро и ти ще си погребан — изсъска тя. — Никой не може да…

Вейла се обърна и се отдалечи, а когато след малко отново погледна към нея, тя говореше със сериозно изражение на лицето с Паламаброн. Скоро двамата потънаха в мрака на един от коридорите. За миг поиска да им заповяда да се върнат. Защото на практика те дезертираха от своите постове. Опасността от нихидорите като че ли бе преминала, но ако живачният дъжд се засилеше, островът можеше тежко да пострада.

След кратко двоумение сви рамене и се обърна на другата страна. В края на краищата, никой не го беше упълномощавал с власт над останалите. Сътрудничеството между Повелителите не бе нищо повече от едно обикновено устно споразумение; не съществуваше и никакъв общоприет ред на нещата, да не говорим за някаква система от наказания. Освен това, ако опиташе да се намеси, това можеше да бъде схванато като проява на ревност. И едно такова обвинение нямаше да остане напълно безпочвено. Защото го заболя, когато видя Вейла да се усамотява с друг мъж. Всичко това можеше да служи като мярка за някогашната му обич… наистина, след петстотин години той все още се вълнуваше какво става с нея!

— Колко време обикновено продължава дъждът? — обърна се той към Дугарн.

— Около половин час — отговори вождът. — Черната комета донася със себе си капките. Наричаме ги „смехът на Уризен“, защото те могат да бъдат само негово изобретение. Уризен е жесток, кървав бог, който изпитва наслаждение от нещастието на хората. Отношението на Дугарн към Уризен не беше точно като това на Повелителите. В течение на няколкото хилядолетия, през които наследниците на похитените Повелители бяха израснали тук, името на Уризен се бе превърнало в символ на злия бог върху пантеона на абуталите. Дугарн нямаше и най-смътна идея какво представлява вселената, в която му бе отредено да живее. За него светът беше Светът — единственият възможен. Повелителите бяха полубогове — синове и дъщери на Уризен от смъртни жени. Повелителите също бяха смъртни, макар да имаха огромна мощ. Разнесе се експлозия и за миг Улф се изплаши, че газовите мехури в другия край на острова са се спукали. Но един от абуталите го успокои, обяснявайки, че се е взривило едно от гнездата на нихидорите. Не така добре защитени като острова, те бяха пострадали по-тежко от концентрирания живачен дъжд и мехурите им се взривяваха един след друг в нещо подобно на верижна реакция, в края на която гнездото ставаше на парчета. Улф отиде при клекналия в един ъгъл Теотормон. Брат му вдигна поглед, в който се четеше омраза и мъка. Улф му заговори, но той извърна глава. Когато Улф клекна до него, Теотормон стана неспокоен. Накрая погледна Улф и каза:

— Знам от баща ми, че има четири планети, обикалящи около петата. Тя се казва Апирматцум и на нея се намира неговата крепост. Останалите планети имат размерите на тази и всички са намират от Апирматцум на около двайсет хиляди мили. Тази вселена не е от скоро. Тя е само една от серията създадена преди поне петнайсет хиляди години. Всички те бяха добре скрити, защото баща ни активираше вратите само когато се налагаше той лично да ги използва. По този начин скенерите на другите не са могли да ги открият.

— Значи това е причината, поради която видях само три планети — замислено каза Улф. — Външните се намират по върховете на равностранен четириъгълник. Поради което отсрещната планета винаги е скрита от Апирматцум.

Той не се удивляваше на силите, които позволяваха разполагането на четири огромни тела толкова близо едно от друго в относително стабилна система. Науката на Повелителите беше далеч извън възможностите му да я проумее, точно както не бе по силите и на никой от останалите живи Повелители да я разберат. Всички те бяха наследили могъщество, основаващо се на принципи, които им бяха напълно непонятни, без това да ги вълнува макар и в най-малка степен. Стигаше им, че можеха да се възползват от предоставената им мощ.

Но незнанието на принципите ги правеше уязвими отвреме-навреме. Всеки от тях разполагаше с много техника и оръжия. Ако бъдеха повредени, унищожени, загубени или откраднати, единствения начин да се набавят нови бе да се откраднат от друг Повелител… ако все още съществуваха. А и в защитата, с която се ограждаха срещу другите Повелители, винаги се намираха дупки, независимо, че понякога тя изглеждаше непроницаема. Най-важното нещо бе да се живее достатъчно дълго, за да се налучкат тези дупки. Затова Улф се надяваше, че ще може да бъде крайният победител. Имаше достатъчно време да размисъл, докато траеше живачният дъжд. От дълго време насам някакво ъгълче на съзнанието му го атакуваше непрестанно с мисли, които му досаждаха с привидната си неуместност. Не ставаше дума за сегашната ситуация. Това бе може би само защитна реакция, която отвличаше вниманието му от безпокойствата по отношение на Хризеис, за която той беше безсилен да направи каквото и да е било в този момент. Имената на баща му, братята, сестрите и братовчедите му, го бяха карали да се чуди откакто беше възвърнал паметта си за предишния си живот като Джадауин, Повелител на Света на нивата. Уризен, Вейла, Лува, Анана, Теотормон, Паламаброн, Енион, Аристон, Тармас, Ринтра — това бяха все имена на герои, населяващи огромните, тъмни светове от дидактичните и символистични трудове на Уилям Блейк. И не ставаше дума за обикновено съвпадение. Улф бе убеден в това. Но по какъв начин се бе натъкнал на тях мистичният английски поет? Беше ли познавал някой изпъден Повелител, заточен на Земята, където по незнайни причини му бе разказал за своята раса? Защо не? А след това Блейк бе използвал сюжета на някоя тяхна легенда като основа за апокалиптичната си поезия. И беше изменил съдържанието й значително.

Някой ден, когато Улф се измъкнеше от тази клопка, щеше да бъде интересно да направи някои изследвания по този въпрос на Земята, както и да разпита онези от Повелителите, които биха го допуснали достатъчно близко за разговор.

Чаткането на живачните капки спря. Островитяните изчакаха половин час за по-сигурно, че бурята наистина бе отминала, и после се върнаха на палубата. Подът беше натрошен и обгорял. Стените бяха пробити на толкова много места, че корените и листата бяха като накълцани наситно. Наблюдателната гондола беше станала жертва на особено тежка бомбардировка и беше напълно опустошена. Навсякъде по палубата се виждаха малки капчици живак.

— Живачният дъжд не може да се сравнява с метеоритния — обади се Теотормон. — Капките се движат с не повече от сто мили в час, когато навлязат в атмосферата, а преди да стигнат до повърхността значително се забавят и разпръскват. И все пак…

Той помаха с пръст с посока към разрушенията.

Улф погледна към морето. Оцелелите гнезда бавно се отдалечаваха. Крилатите мъже се бяха изправили пред достатъчно свои проблеми, за да мислят за продължаване на атаката. Едно от гнездата бе толкова претоварено от спасилите се от другите гнезда, че плавно губеше височина.

Дугарн беше тъжен. Загубите в жива сила бяха толкова значителни, че щеше да бъде много трудно да се маневрира успешно с острова, а защитата му срещу следваща атака бе направо невъзможна. Сега им оставаше да се носят безпомощни във въздуха, обикаляйки света. Можеха да възвърнат предишната си мощ едва когато децата им пораснеха. Но бе крайно невероятно островът да бъдеше оставен на мира докато децата пораснат.

— Моят народ е обречен — промълви той.

— Не, докато продължавате да се борите — отвърна му Улф. — В края на краищата, ще избягвате сблъсъци с други абутали, както и с наземните острови. Ти веднъж ми спомена, че единствената причина два абута да се сближат един към друг е защото са били съзнателно насочени така. Е, можеш да престанеш да го правиш. А и нихидорите се появяват достатъчно рядко. За първи път от петнайсет години се натъкнахте на ято от гнезда.

— Какво!? Да избягам от битка? — възкликна Дугарн. — Това… това просто е немислимо! Равносилно е да се обявим сами за страхливци. Имената ни ще бъдат изричани с презрение от нашите врагове.

— Говориш глупости! — отсече Улф. — Другите абута не могат дори само да се приближат достатъчно, за да ви идентифицират, ако не им разрешите. Но това си е ваш проблем. Умрете, щом не можете да се промените, след като желаете точно това.

Улф се захвана да помага в разчистването на острова. Мъртвите и ранени нихидори бяха изхвърлени през борда. Мъртвите абутали бяха почетени с дълга и тържествена траурна церемония, ръководена от Дугарн, понеже се оказа, че по време на битката магьосникът беше намерил смъртта си с извита глава. След това телата им внимателно бяха плъзнати, за да намерят последен покой във водите на морето.

Дните и нощите минаваха също толкова бавно, колкото бавно се носеше в небето летящият остров. Улф прекарваше значителна част от времето си в наблюдение на големите кафяви тела на другите планети. Апирматцум се намираше на около двайсет хиляди мили. Толкова близко и така далече! Все едно, че бе на милион мили от тях. Наистина ли беше така невъзможно да се стигне до нея? В главата му започна да се заражда план — план толкова фантастичен, че той едва не го изостави в същия миг. Но ако намереше необходимите му материали, той можеше, наистина можеше да се опита да го приложи.

Абутата мина над полярната област, която изглеждаше както всичко останало под краката им. На два пъти зърнаха вражески острови в далечината. Но когато те бавно променяха курса си в посока към тях, Дугарн с мъка в сърцето нареждаше неговия остров да се отдалечи. Отваряха се клапаните на цялата редица газови мехури в едната страна на острова и слабата реактивна тяга помагаше разстоянието между преследвач и преследван да се задържи постоянно. Не след дълго неприятелят се отказваше, изразходвал опасно много газ.

Дугарн обясни, че маневрите, които сближаваха два абута на разстояние достатъчно за провеждане на битка, понякога отнемали до пет дни.

— Никога не съм виждал други хора с такова настървение да търсят смъртта си — бе единственият коментар на Улф.

Един ден, когато на Повелителите вече бе започнало да им се струва, че ще се носят вечно над скучните води, викът на наблюдателя ги накара да изтичат развълнувани към него.

— Майката на Островите! — извика той. — Точно по курса! Майката на Островите!

Ако това наистина беше Майката на Островите, то децата й трябваше да бъдат много малки. От трите хиляди стъпки височина, на които се намираха, Улф можеше да обгърне с поглед цялата плаваща маса от бряг до бряг. Дори в най-широката си част островът не надвишаваше трийсет мили, а дължината му не надхвърляше дванайсет. Но повечето неща са относителни, така че на този свят, островът представляваше цял континент.

Виждаха се заливи и дори леки неравности на почвата, в които се бе събрала водата на малки езерца. Някаква сила, вероятно сблъсък с други острови, беше разместила пластовете така, че се бяха образували хълмове. И точно на върха на един от тези хълмове Улф видя вратите!

Бяха две — шестоъгълници от някакъв излъчващ вътрешно сияние метал — и се издигаха на височината на портал на хангар за цепелини.

Улф изтича да предупреди Дугарн. Командирът също беше видял вратите и вече бе започнал да издава поредица заповеди. Още преди много време той беше обещал на Улф, че ако някога намерят вратите, това ще означава край на тяхното споразумение: Улф, излъчвателят и останалите Повелители щяха да напуснат абутата.

Нямаше достатъчно време за да изпуснат газ и се снижат над острова. Много преди да достигнеха желаната височина, абутата щеше да е подминал Митца — Майката. Затова Повелителите бързо слязоха на най-долната палуба, където ги очакваха привързаните с ремъци газови мехури за скачане. Те пристегнаха ремъците и бяха спуснати през долните люкове. Дугарн и абуталите се събраха около тях, за да се сбогуват. Но само Улф и Лува бяха удостоени с тази чест. Целунаха ги и насила им пъхнаха цвета на младото растение, върху което узряваха газовите мехури. Останалите Повелители не бяха дори погледнати. Улф късо се сбогува и стъпи през люка. Започна да се спуска със скоростта на парашутист с разтворен парашут. Останалите Повелители го последваха. Сред папратите под краката му се виждаха поляни, но той не успя да прецени точно силата на вятъра. Приземи се във върха на гигантска папрат, която се огъна под тежестта му и така смекчи удара. Другите също се приземиха успешно и само някои се отърваха с леки ожулвания. Теотормон разполагаше с два мехура заради своите четиристотин и петдесет фунта, но дори и при това положение той кацна пръв. Гумените му крака се подгънаха под него, той се претърколи и в следващия миг скочи, стенейки, защото си беше ударил главата. Улф изчака всички да се оправят. Махна с ръка към илмавирци, които ги гледаха надзъртайки през люковете. Островът бавно ги подминаваше и не след дълго се скри от погледа им. Повелителите се отправиха през джунглата към върха на хълма. Бяха нащрек, защото отгоре бяха видели много от местните жители. Все пак стигнаха до вратите без да срещнат никой от аборигените и скоро излязоха пред огромните шестоъгълници.

— Защо са две? — изрази общото недоумение Паламаброн.

— Сигурна съм, че това е поредната загадка на баща ни — обясни Вейла. — Едната врата може и да води в двореца му на Апирматцум. Другата… кой знае къде?

— И как ще разберем? — не се успокояваше Паламаброн.

— Глупак! — каза Вейла. — Не можем да разберем докато не минем през едната или другата.

Улф леко се поусмихна. От момента, когато се бе отделила с Паламаброн, тя се отнасяше към него с повече презрение и насмешка, отколкото към другите. Паламаброн явно недоумяваше каква е причината. Явно бе очаквал благодарност под една или друга форма.

— Мисля, че ще трябва всички да минем през едната — проговори Улф. — Неразумно би било да разделяме силите си точно сега. Дори да не улучим правилната врата, трябва да останем заедно.

— Прав си, братко — съгласи се Паламаброн. — Освен това, ако се разделим, едната група ще попадне в двореца на Уризен и ако съумее да го убие, ще получи целия контрол в ръцете си. И ще забрави за втората група.

— Не това беше причината, поради която смятах, че трябва да се държим заедно — обади се Улф. — Но в това, което казваш, има истина.

— Има глупости на търкалета — отсече Вейла. — Паламаброн е точно толкова голям мислител, колкото е и любовник.

Паламаброн почервеня и сложи ръка върху дръжката на меча си.

— Писна ми да преглъщам оскърбленията ти — извика той гневно. — Още една дума и главата ти ще се изтърколи от раменете.

— Предстоят ни предостатъчно битки — възпря го Улф. — Съхрани яростта си за онова, което ни очаква от другата страна на една от тези врати.

Той видя с периферното си зрение някакво раздвижване в храстите на стотина метра от тях. След малко в тях се показа лице. Един дивак ги наблюдаваше. Улф си помисли, че диваците бяха опитвали да минават през вратите. Сигурно изчезването на най-любопитните беше хвърлило в паника останалите. Нищо чудно тази местност да бе обявена за табу.

Обикновено обръщаше специално внимание на реакциите на диваците, защото той смяташе, че някой ден тази информация би могла да му влезе в работа. Но точно сега нито разполагаше с време, нито искаше да го прекарва в подобни проучвания. Хризеис се намираше в крепостта на Уризен, а всяка минута там за нея можеше да бъде минута в агония. И не ставаше дума само за душевни терзания — баща му като нищо би могъл да прибегне и до физически мъчения. Той потръпна и се опита да пропъди от главата си образите, които съзнанието му рисуваше. Всяко нещо по реда си.

Хвърли поглед на другите. Те го гледаха напрегнато. Макар че сигурно всеки от тях енергично би отхвърлил подобно предположение изказано на глас, те гледаха на него като на свой водач. Той не беше най-възрастния сред тях — тази чест се падаше на един от братовчедите му. Но беше предприемал енергични и незабавни мерки при всяка разразила се криза още от мига на пристигането си тук. Освен това, притежаваше излъчвателя. На всичко отгоре, те сякаш долавяха нещо по-друго в него, нещо различно — някакво измерение, което им липсваше… макар че без съмнение биха отрекли и това. Опитът, който бе натрупал като Робърт Улф, Землянина, беше развил в него способността да се справя с онези неща, които им се струваха прекалено тривиални, за да се занимават с тях. Избавени от необходимостта да полагат тежки физически усилия, да се главоболят с неща на най-примитивно ниво, сега те се чувстваха като изгубени деца. Може наистина едно време да бяха създатели и обожествявани господари на своите частни вселени. Сега обаче не бяха по-добри — а кой знае дали не бяха дори по-лоши — от диваците, които така искрено презираха. Джадауин — или Улф, както всички вече бяха привикнали да го наричат — се оказваше човека, който се чувстваше уютно в този свят на диваци.

— Няма какво толкова да се обмисля — въздъхна Улф. — Случаят е ясен: ала-бала-ница…

— И на кой варварски език е това? — прекъсна го Вейла.

— На земния. Ето какво мисля аз. Вейла е единствената жена сред нас…

— Но струвам повече като мъж, отколкото болшинството от вас — уточни Вейла.

— … така че защо не я оставим да избере през коя врата да минем. Този метод на избор с нищо не е по-лош от останалите.

— Тази кучка не е направила нищо свястно през целия си живот — обади се Паламаброн. — Но аз съм съгласен, нека тя да каже. Тогава ще постъпим правилно, минавайки през другата врата.

— Постъпете както искате — каза Вейла. — Но аз казвам… тази! — и тя посочи десния шестоъгълник.

— Много добре — започна Улф. — Тъй като излъчвателят е в мен, аз ще мина пръв. Не знам какво има от другата страна. По-точно казано, знам — там ни чака смъртта — но не ми е известно в каква форма. Преди да потегля, искам да ви кажа следното. Беше време, когато всички ние — братя, братовчеди, сестри — се обичахме един друг. Тогава беше жива и майка ни и ние бяхме щастливи покрай нея. О, страхувахме се от баща ни, мрачният, дистанциран и строг Уризен. Но не го мразехме. Тогава умря майка. Как умря, това никой от нас не знае. Мисля, както мислят и някои от вас, че я уби Уризен. Защото само три дни по-късно взе за жена Арага — господарка на своя свят — и така обедини своето царство с нейното… Но каквато и да бе причината за смъртта й, всички знаем какво се случи след това. Скоро разбрахме колко съжалява Уризен, че има деца. Той беше един от малцината Повелители, чиито деца бяха възпитани да станат Повелители. А расата на Повелителите постепенно изчезваше — това беше цената, с която се заплащаше така нареченото безсмъртие и мощта. Както и със загубата на единственото нещо, заради което си струва да се живее — любовта.

— Любовта ли! — възкликна Вейла. После се изсмя и другите се присъединиха към нея. Лува се поусмихна, но се не засмя на глас.

— Звучите ми като глутница хиени — каза Улф. — Хиените, както знаете, ядат леш, те са силни, гадни, злобни същества, чиято воня, заедно с навиците им, ги правят презрени и омразни навсякъде. Но дори те имат една полезна функция, което не мога да кажа по отношение на вас… Казах „любовта“. И мога да повторя тази дума пак. Но тя не означава нищо за вас, защото са минали хилядолетия, откакто сте изпитвали нещо подобно. Макар да се съмнявам, че за някой от вас това чувство някога е било достатъчно силно. Както и да е, исках да кажа, че скоро разбрахме за намерението на Уризен да ни премахне. Или най-малкото да се откаже от нас и ни заточи да живеем с аборигените на една планета в една от вселените му — свят, който смяташе да остави без врати, така че никога да не бъдем заплаха за него. Знаете, че успяхме да избягаме. Той тръгна по следите ни и се опита да убие всеки от нас. Изплъзнахме му се, убихме на свой ред други Повелители и взехме световете им… И тогава дойде моментът, когато забравихме, че сме братя, сестри или братовчеди и се превърнахме в истински Повелители. В мразещи, вечно кроящи нещо, завистливи и алчни създания. В убийци, еднакво жестоки един с друг и с диваците, населяващи световете ни.

— Хайде стига, братко — прекъсна го Вейла. — Какво целиш с това?

Улф въздъхна. Наистина не си струваше усилията.

— Щях да кажа, че Уризен ни е сторил услуга, без дори да предполага за това. Кой знае, може би ще възкресим в себе си забравената детска любов и ще действаме като братя, каквито сме. Ние…

Той рязко спря. Лицата им бяха като лицата на каменни статуи. Времето можеше някога да ги натроши, но любовта никога нямаше да стопли чертите им.

Извърна се и мина през дясната врата.

8

Краката му се изплъзнаха под него и той падна настрани. За миг зърна някакви гладки стъклени повърхнини и в следващия миг се плъзна по склона на хълма, на чийто връх беше монтирана вратата. Материалът, по който стремглаво се носеше надолу, беше плъзгав, но сух, въпреки мазния му външен вид. Въпреки опитите си да забие пети или да се спре с ръце, беше невъзможно да овладее положението. Сякаш се намираше върху лед.

Нещо повече, скоростта му даже се увеличаваше. Той енергично изви тяло и съумя все пак да застане с лице в посоката, в която противно на волята си летеше. Видя, че някъде пред него склонът става по-полегат и когато не след дълго стигна този участък, скоростта му намаля. Въпреки това, продължаваше да се носи надолу с не по-малко от шейсет мили в час без да вижда каквато и да е възможност да се спре сам. Държеше главата и ръцете си високо вдигнати, за да не изгорят от триенето. Дрехите му вече трябваше да са изгорели, а плътта му да е смъкната от костите, но той се носеше, изпитвайки само слабо затопляне. Небето беше наситено пурпурно и ниско над хоризонта се виждаше сърпа на нещо, което той прие за луна. Той беше в същия, но малко по-тъмен оттенък като небето. Ставаше ясно, че не се намира в никакъв дворец, а просто е на друга планета. Съдейки по разстоянието до хоризонта, тя беше с приблизително същите размери като онази, която току-що бе напуснал. Всъщност, той беше почти уверен, че става дума за едно от небесните тела, които бе съзерцавал от повърхността на водния свят.

Уризен ги беше надхитрил. Беше настроил вратата, през която бяха минали, така че да ги изведе на една от планетите, обикалящи около Апирматцум. Може би другата врата наистина извеждаше в двореца му. А може и тя да бе програмирана да ги прехвърли тук. Нямаше как да разберат каква е истината.

Накъдето и да водеше другата врата, вече бе много късно да направят каквото и да е било по този въпрос. Бяха станали безпомощни жертви на една от бащините им шеги. Грубичка шега, ако се погледнеше на смъртта като форма на грубо отношение.

Беше изминал почти две мили, когато склонът започна да се издига. След половин миля той се бе забавил до към трийсет мили в час, макар да бе трудно да определи по-точно при тази липса на ориентири. Някъде в далечината отдясно на него се виждаха няколко странно изглеждащи дървета. Трудно му беше да определи по-точно скоростта, с която се плъзгаше, без да знае колко са високи дърветата и на какво разстояние от него се намираха.

Не след дълго, когато скоростта му бе паднала до десетина мили в час и склонът рязко се издигна нагоре, той премина през билото. Изведнъж се озова във въздуха, стрелвайки се над ръба на ската и полетя надолу в някаква пропаст. Несъзнателно извика. На трийсет-четиридесет стъпки под него се виждаше широка към трийсет метра река. Отсрещният й бряг беше блокиран от стена от същото стъкловидно вещество, както онова, по което се бе плъзгал.

Падайки в каньона, той ритна с крака, за да заеме вертикално положение и да влезе във водата с краката надолу. Повърхността на реката не се оказа чак толкова далече. След секунда-две се заби в възтоплите й води. Стрелна се надолу, но след малко започна да изплува. Силното течение го поде между тесните стени на каньона и го завъртя в близкия завой. Миг преди да завие, той чу друго тяло да плясва в реката, а когато вдигна поглед видя един от Повелителите във въздуха.

В следващия миг се озова зад завоя и реката се разшири. Тялото му подскачаше като тапа по бързеите. За щастие скалите бяха гладки. Бяха от същата стъклоподобна материя. Не можеха да го порежат, но беше невъзможно да се опази и от ожулванията. След бързеите течението се забавяше. Той заплува към брега, който плавно излизаше от водата. Нямаше за какво да се хване и тялото му отново се плъзна обратно във водата.

Не оставаше нищо друго освен да продължи да плува близко до брега с надеждата да намери място, където да може да се изкатери на суша. Дрехите му заедно с лъка, колчана със стрелите и излъчвателя, го дърпаха надолу. Не искаше да се разделя с тях, поне докато не се налагаше. Когато усети, че се изморява, прехвърли през глава ремъците на лъка и колчана и ги пусна във водата. По-късно направи същото с колана, кобура и ножницата. Пусна и тях във водата, но пъхна излъчвателя и ножа под колана на панталона си. След малко се раздели и с ножа.

Отвреме-навреме поглеждаше назад. В реката зад него подскачаха осем глави. Всички бяха оцелели засега, но ако бреговете останеха все така непристъпни, скоро щяха да се издавят. Всички, без Теотормон. Той можеше с лекота да надплува всекиго, макар едната му перка да бе израсла само наполовина.

И точно това даде на Улф идеята. Той заплува срещу течението, макар това усилие да му костваше по-голям разход на енергия, отколкото можеше да си позволи. Въпреки това продължи да плува, докато не се приближи до Лува, Вейла и Тармас. Извика им да заплуват и те срещу течението, ако искат да спасят живота си.

Не след дълго срещу него се зададе огромното, мазно, синьо-черно тяло на Теотормон. Зад него плуваха Аристон, Енион и Ринтра. Последен от всички, въпреки демонстративното му нетърпение да мине през вратата, плуваше Паламаброн. Явно той се бе колебал най-дълго дали да ги последва.

— Спаси ме, братко! — извика той. — Не мога повече. Ще умра.

— Пести си дъха — посъветва го Улф. Обърна се към Теотормон и продължи: — Имаме нужда от теб, братко. Ето че дойде моментът, когато ти — презирания от всички — имаш възможността да ни помогнеш. Защото без теб ще се издавим.

Теотормон, който с лекота се плъзгаше срещу течението, се позасмя:

— И защо да го правя? Всички вие плюхте по мен и всички твърдяхте, че от мен ви се повдига.

— Аз никога не съм плюл по теб — припомни му Улф. — Нито съм казвал, че ме отвращаваш. И ако си спомняш, точно аз бях онзи, който настоя да дойдеш с нас. Направих го, защото очаквах, че ще имаме нужда от теб. Разбирах, че с това тяло можеш да правиш някои неща, на които не сме способни. Каква ирония: Уризен, който ни е поставил този капан и който те е трансформирал в морско същество, може би без да подозира ти е дал шанса да оцелееш в тази ситуация… и да ни помогнеш да се спасим заедно.

Това беше наистина дълга реч при тези обстоятелства и в края й Улф се задъха. Но нямаше как, трябваше да похвали по някакъв начин Теотормон, защото иначе той щеше да ги остави да се издавят, докато им се надсмиваше.

— Искаш да кажеш, че Уризен сам се е прекарал? — попита недоверчиво Теотормон.

Улф можа само да кимне.

— И как бих могъл да избягам оттук?

— Ти си бърз и силен като тюлен във водата. Можеш да се засилиш, да изскочиш във въздуха и да се приземиш на брега. Би могъл също да ни избуташ един по един на суша. Знам, че си способен на всичко това.

— А защо да ви спасявам? — лукаво попита Теотормон.

— Защото ако не го направиш, ще се озовеш сам в този странен свят — търпеливо обясни Улф. — Е, ще останеш жив известно време. Но ще си самотен. Съмнявам се, че тук има още някой, с който да размениш дума. Нещо повече, ако ни е писано да се измъкнем от този свят, трябва преди това да намерим вратите, които ще ни пренесат на друго място. Би ли могъл да направиш това сам-самичък? Не забравяй, че когато си на суша, ти имаш нужда от нас.

— Вървете по дяволите! — изкрещя Теотормон, гмурна се и изчезна под повърхността.

— Теотормон! — повика го Улф.

Другите също извикаха името му. Държаха се на повърхността и с отчаяние се споглеждаха. В лицата им нямаше нищо гоподарско.

Изведнъж Вейла изпищя. Размаха панически ръце във въздуха и изчезна под водата със скорост, от която ставаше ясно, че някой я е издърпал.

Изминаха няколко секунди. След това се подаде плъзгавата синьочерна глава на Теотормон, а миг по-късно и огненочервената коса на Вейла. Дългите пръсти на краката му бяха вплетени в мокрите й къдрици.

— Кажи, че се извиняваш! — извика Теотормон. — Поискай прошка! Кажи ми, че не съм отвратителна маса плът! Кажи ми, че съм красив! Обещай ми да се любиш с мен, както направи това с Паламаброн на острова!

Тя отскубна косата си, оставяйки няколко кичура в пръстите му. После изкрещя на свой ред:

— Ще те убия, гадино! Не бързай да ме погребваш! Дори да знам, че ще умра в следващата секунда, пак нямаше да ти ближа краката!

Отворил широко очи, Теотормон се отдалечи от нея с няколко загребвания. После хвърли поглед към Улф и каза:

— Видя ли! Защо да спасявам нея или който и да е било от вас? Вие ще продължите да ме мразите, както бих ви мразил и аз.

В този миг Паламаброн завика, пляскайки безпомощно с ръце:

— Спаси ме, Теотормон! Не мога повече! Изморих се до смърт! Умирам!

— Помни какво ти казах за самотата — задъхано каза Улф.

Теотормон се ухили и се гмурна. След малко започна да тласка Паламаброн пред себе си. Подпрял глава в задника му, той енергично го избутваше, мощно загребвайки с перките и краката си. Тялото на Паламаброн изплува от водата и се плъзна върху гладкия бряг на две дължини разстояние. Остана там, дишайки тежко. От носа му течеше вода, а от устата — слюнка.

Един по един Теотормон избута и останалите на брега, където те останаха да лежат като покойници. Само Вейла отказа помощта му. Тя загреба с всички сили, изтръгвайки от себе си енергия, която Улф не бе подозирал, че може още да притежава. Тялото й се издигна на брега може би на една дължина и тя безкрайно внимателно се доизтегли. Стигна до равно място и седна на земята. Погледна другите и презрително каза:

— Това, значи, са моите братя! Всемогъщите господари на цели вселени! Сбирщина полуиздавени плъхове! Подлизурковци на един морски охлюв, хленчещи да им бъде пощаден живота.

Теотормон също излезе на брега и мина покрай хората. Шляпайки с крака, той подмина Вейла без да я погледне. Когато другите се съвзеха, те също излязоха на по-равно място. Представляваха трагична гледка, още повече, че бяха съблекли дрехите си и се бяха освободили от мечовете си във водата. Единствено Улф и Вейла бяха облечени. Той беше задържал само излъчвателя, тя не бе пожелала да се раздели с меча си. С изключение на косата, тя изглеждаше като че ли не се беше потапяла във вода. Дрехите й бяха от немокреща се тъкан.

Лува бе изпълзял до Улф, след като на два пъти неуспешно се бе опитал да извърви разстоянието до него. Цветът на лицето му беше започнал да се възстановява, така че луничките по бузите и около носа му не изпъкваха така силно.

— Баща ни си играе с нас сякаш сме още немирни деца — каза той. — Макар в момента да сме безпомощни по-скоро като бебета. Не можем дори да ходим и трябва да пълзим. Не ти ли се струва, че той иска да ни каже нещо с това?

— Не знам — отговори Улф. — Но знам следното: Уризен е планирал всичко това отдавна. Започвам да вярвам, че е накарал планетите да се въртят около Апирматцум с една-единствена цел. Този свят и останалите са създадени само с цел да бъдат удължени мъките ни.

Лува се изсмя, но в смеха му не прозвуча развеселеност.

— И каква ще бъде наградата ни, ако оцелеем след мъченията и издържим изпита?

— Ще получим шанса да го убием или той да ни убие.

— Наистина ли вярваш, че той играе честно? Кое те кара да допускаш, че в крепостта му изобщо може да се проникне? Аз специално не вярвам, че баща ни ще играе тази игра честно.

— „Честно“, казваш? Какво означава тази дума? Знаеш за негласното споразумение всеки Повелител да оставя по някое макар и трудно откриваемо слабо място в линията на своята отбрана. Някакъв дефект, който един изключително умен и целеустремен нападател да може да открие. Не знам дали това се спазва от всички. Но всички знаем, че има Повелители, които са били изхвърляни от владенията си и дори са намирали смъртта си и съм убеден, че това са били хора, напълно уверени, че са в безопасност от най-силните и умните. Не допускам, че успехът на победителите се дължи на съзнателно оставени слаби места в бронята на защитниците. По-скоро съм склонен да търся друго обяснение на тези слаби места… Причината е, че Повелителите използват наследени оръжия. Никой не притежава нищо, което не е наследил или не е завоювал като победител. Расата ни е загубила древната си мъдрост и умения: сега това е раса на потребители, на консуматори, не на създатели. Значи, всеки Повелител трябва да използва онова, с което разполага. И ако оръжията не покриват всички възможни опасни ситуации, ако те оставят дупки в бронята, тогава те могат да бъдат заобиколени… Има още един аспект във цялата тази история. Повелителите трябва да се бият за живота си, при това битката е на живот и смърт. Но повечето от нас вече са живели твърде дълго. Ние сме изморени, някои от нас вече желаят смъртта. Дълбоко в съзнанието им, погребано под пластовете на години безпределна власт и твърде малко любов, тлее желанието да умрат. Ето още една пукнатина в стената на защитата.

Лува го изслуша с нарастващо изумление.

— Не ми казвай, че наистина вярваш в тази теория, братко! Знам със сигурност, че не съм уморен от живота! Обичам живота със същата страст, с която го обичах, когато бях на сто години. А що се отнася до другите, те също ще се бият за живота си със същата стръв, с която са се били досега! — възкликна той.

Улф сви рамене и отговори:

— Това наистина не е нищо повече от една моя теория. Мисля по тези въпроси откакто станах Робърт Улф. Защото сега мога да виждам неща, които по-рано не можех и които вие сте неспособни да видите. — После изпълзя до Вейла и каза: — Дай ми меча си за момент. Искам да направя един експеримент.

— Като например да ми отсечеш главата ли? — попита тя.

— Ако исках да те убия, разполагам с излъчвателя — напомни й той.

Тя извади късото острие от ножницата и му го подаде. Той леко чукна с ръба по гладката повърхност. Когато установи, че първият удар не е оставил никакви следи, той удари по-силно.

— Но какво правиш? — извика Вейла. — Ще изтъпиш острието.

Вместо отговор, той й посочи драскотината оставена от втория удар.

— На мен ми изглежда като пукнатина в лед. Това вещество може да е много по-плъзгаво от леда, но в останалото прилича на замръзнала вода.

Той й върна меча и изтегли излъчвателя си, нагласи го на понижена мощност и насочи лъча в една точка. Веществото почервеня и започна да кипи. От него потече течност. Изключи излъчвателя и издуха течността от дупката. Другите припълзяха до тях.

— Странен човек си ти — отбеляза Вейла. — Кой би помислил да опита това?

— Защо го прави? — попита Паламаброн. — Луд ли е той да дълбае дупки в земята?

Паламаброн си бе възвърнал част от надменността и говореше с характерния за него отмерен ритъм.

— Не, не е луд — каза Вейла. — Само е любопитен. Ти май си забравил какво е да си любопитен, Паламаброн. Ти си толкова мъртъв, колкото изглеждаш. Определено беше малко по-жив допреди не много отдавна.

Паламаброн почервеня, но не каза нищо. Остана вперил поглед в кристалите, израстващи по стените и ръба на дупката.

— Регенерация — проговори Улф. — Много неща съм чел за науката на нашите предци, но никога не съм чел за нещо подобно. Уризен явно разполага със знания, забравени от останалите.

— Възможно е — подсказа Вейла, — да е получил тези познания от Червения Орк. Говори се, че Орк знае повече отколкото всички останали Повелители взети заедно. Той е последният от древните… бил едва ли не на половин милион години!

— „Говори се“, „бил“ — подигра я Улф. — А истината е, че никой не е виждал Червения Орк вече стотици хилядолетия. Аз лично мисля, че вече е покойник, а това не са нищо повече от легенди. Стига толкова! Трябва да открием другите врати, макар че не знам къде могат да ни изведат те.

Той внимателно опита да стане, успя и направи пробно няколко крачки. Повърхността на този свят не беше изцяло от тази гола стъклоподобна маса. На неколкостотин метра от тях се виждаха дървета, разположени на големи интервали едно от друго. Между тях бяха изникнали някакви храсти с форма на гъба. Самите дървета имаха спираловидни стебла на бели и червени ивици. Клоните бяха с формата на хоризонтално разположена цифра 9 и бяха покрити с тънки сиви влакна, достигащи на дължина до две стъпки.

Обади се Ринтра — гол и треперещ:

— Не е студено, но нещо ме прави неспокоен и сякаш ме пронизва. Може да е тишината. Вслушайте се и няма да чуете каквото и да е.

Всички замълчаха. В далечината се чуваше протяжната въздишка на вятъра, провиращ се през храсталаците и през твърдите израстъци в края на извитите клони. Към нея се примесваше едва доловимия ромон на реката. И нищо друго. Никакво чуруликане на птици. Никакви ревове на животни. Никакви човешки гласове. Единствено шумът на вятъра и реката и дори той беше като затиснат от тежкото пурпурно небе.

Белезникавата материя под краката им се простираше до хоризонта в четирите посоки на света. Виждаха се полегати възвишения, най-високото от които вероятно бе същото, по което се бяха плъзнали след прехода. От мястото където се намираха в момента се виждаше и самата врата: малък тъмен предмет на самия връх. Останалото бяха ниски хълмове и безкрайна пустош.

И накъде оттук?, мина през главата на Улф. Така, без никакво указание, ние можем да бродим вечно. Или поне докато сме живи, ако намерим какво да ядем по пътя.

На глас каза:

— Според мен, трябва да следваме реката. Тя води надолу, сигурно към някакъв голям воден басейн. Уризен ни запрати в реката, а това може да значи, че точно тя трябва да бъде нашият водач до следващата врата… или врати.

— Възможно е — обади се Енион. — Но твоят баща и мой чичо има коварен мозък. Перверзното му съзнание може би иска да ни каже, че ние трябва да вървим срещу течението на реката, а не надолу по него.

— Може и да си прав — отвърна му Улф. — Истината обаче може да се разбере само по един начин. Предлагам да вървим надолу, макар и само защото това е по-лесният вариант. — После се обърна към Вейла: — Ти как мислиш?

— Не знам — сви рамене тя. — Последният път изборът ми не беше особено удачен. Защо отново питаш мен?

— Защото ти винаги се била близко до татко. И знаеш по-добре от всички ни как би могъл да мисли той в дадена ситуация.

Тя леко се поусмихна.

— О, това май не е комплимент. Но ще го приема като такъв. Колкото и да мразя Уризен, аз също така му се възхищавам и го уважавам. Той оцеля, докато много от съвременниците му загинаха… Щом питаш, да вървим надолу.

— А как мислите вие? — обърна се Улф към останалите. За себе си той беше решил накъде да върви, но не искаше другите да го обвиняват, че са взели погрешно решение. Защо и те да не поемат своя дял от отговорността?

— Аз казвам… не, аз настоявам да… — започна Паламаброн.

9

Вятърът донесе протяжен вой и всички се обърнаха срещу течението на реката. Някакво животно с височината на слон се бе появило иззад един хълм на неколкостотин метра от тях. Сега стоеше изправено между две канари и главата в края на дългата му шия изглеждаше като на камила с рога. Имаше огромни очи, дълги и остри зъби като на хищник. Тялото му бе червеникавокафяво и космато, с рязък наклон надолу от раменете, но въпреки, че изглеждаше масивно, краката му бяха тънки като на жираф. Завършваха с големи, широки тъмносини лапи.

В мига, в който ги зърна, Улф схвана какво бе предназначението им. Те много приличаха на смукала и явно бяха единственото средство, което би позволило на някакво живо същество да се придвижва из този плъзгав свят.

— Не мърдайте — предупреди той останалите. — Не можем да бягаме, а дори да можехме, няма къде да отидем.

Звярът изпръхтя и бавно тръгна към тях. Главата му се клатеше напред-назад и оглеждаше околността във всички посоки. Предната и задна лапи от дясната страна се вдигнаха едновременно с мляскащ звук, след това се спуснаха по-напред, обезпечавайки необходимия за придвижването здрав захват. Същото действие бе повторено от левите лапи. Когато ги доближи на петдесетина метра, съществото спря и вдигна високо глава. От устата му се изтръгна звук, наполовина подобен на магарешки рев, наполовина на вой на дух. После сниши глава до земята, отпусна челюстта си на нея и я отри. Главата се плъзна няколко пъти напред-назад.

Улф си помисли, че това му напомня на ровенето с копито на земен бик, настройващ се за атака. Той нагласи излъчвателя на намалена мощност и зачака. Изведнъж звярът вдигна глава колкото му позволяваше дългата шия, изврещя — този път като ранен заек — и се понесе в галоп към тях. Галопът по необходимост беше бавничък, понеже смукалата се отлепяха с труд от повърхността. Но на хората това придвижване изглеждаше прекалено бързо.

Улф разполагаше с известно време за изчакване, за да се увери дали съществото не блъфира. Когато разстоянието се скъси на двайсетина метра, той насочи лъча в мястото, където шията се сливаше с тялото. Ръждивочервената козина потъмня и от нея се издигна струйка дим. Звярът изрева, но не спря атаката си. Улф се опита да държи лъча стабилно насочен. Когато разбра, че набраната от него инерция ще го докара до точка, от която страховитите зъби, можеха да ги достигнат, той превключи на пълна мощност.

Съществото издаде последен рев, после дългите му крака се подгънаха и тялото се свлече върху тях. Смукалата останаха залепнали за стъкловидната повърхност, а краката изпукаха под голямата тежест. Шията омекна, главата се отпусна, от устата се подаде дълъг тъмночервен език, а погледът в очите застина.

Настъпи тишина, неочаквано нарушена от смеха на Вейла.

— Ето го нашият обяд, закуска и следващ обяд, при това сготвен.

— Ако става за ядене — напомни Улф. Той остана да гледа, докато Вейла и Теотормон, хванал ножа с пръстите на единия си крак, се захванаха да одерат звяра и да нарежат на големи късове изпеченото месо. Теотормон обаче отказа да го пробва. Улф крайно предпазливо се опита да се придвижи напред, но краката му се плъзнаха под него. Вейла и Теотормон, който бяха успели да отидат до тялото на звяра без да се подхлъзнат, се разсмяха. Улф стана и продължи към тях.

— Щом никой не смее, тогава аз ще пробвам месото — каза той. — Не можем да стоим тук и да дискутираме безопасно ли за ядене или не.

— Аз не се страхувам — заяви Вейла, — но ме е гнус. Тази ужасна воня — тя отхапа парче, сдъвка го с видимо отвращение и преглътна. Улф реши, че вече няма смисъл и той да рискува. Затова зачака заедно с другите. Измина половин час. На Вейла нищо й нямаше и тогава решиха, че е безопасно да се яде. Другите също се примъкнаха кой както можа и не след дълго всички започнаха да се хранят. Нямаше много за ядене, тъй като по-голямата част от месото бе овъглена и бе останала само една тясна ивица, където топлина та бе изпекла или по-точно полуизпекла плътта.

Улф взе от Теотормон ножа му назаем и наряза още късове. Със съжаление, защото искаше да съхрани колкото може повече енергия, той ги изпече с излъчвателя. После всеки взе колкото можеше и всички тръгнаха вкупом обратно към реката. Улф се позабави малко, обмисляйки идеята да отреже смукалата и да ги използва за облекчаване на придвижването си. Отказа се, когато напипа дебелата кост на крака и усети колко здрави са ставите на лапите. Може би мечът на Вейла щеше да помогне, но острието му сигурно щеше да бъде неизползваемо след подобна употреба.

В края на продължилото две мили пълзене, те стигнаха до някакви храсти, израсли на самия бряг. Бяха високи към три стъпки и имаха форма на гъба, тъй като горната им част се разстилаше много по-нашироко от относително тясната основа. Клоните бяха тънки, спираловидно извити като тирбушони и, подобно на дърветата, бяха покрити с влакънца. Погледнати отблизо влакънцата изглеждаха като тънки игли. В края на клоните се виждаха увиснали на гроздове тъмночервени плодове.

Улф откъсна един и го помириса. Ароматът му напомни за американски орех. Кожата на плода беше гладка и леко влажна.

Поколеба се преди да отхапе. Отново Вейла първа се осмели да опита непознатия плод. Тя изяде един и не спря да възклицава, изненадана от приятния му вкус. Измина още половин час, през време на който тя изяде още шест плода. Тогава Улф на свой ред изяде няколко. Останалите също започнаха да ги берат. Паламаброн, който последен от всички реши да яде, се оплака, че не бяха останали достатъчно и за него.

— Не е наша вината, че си такъв страхливец — натякна му Вейла.

Паламаброн яростно я изгледа, но не отговори нищо. Теотормон, решавайки, че най-сетне е намерил някой, който няма да посмее да му отговори, подхвана обидите на Вейла, когато тя спря. Паламаброн го удари през лицето. Теотормон диво изръмжа и скочи върху него. Краката му се плъзнаха и той заби лице в нозете на Паламаброн. Паламаброн на свой ред падна като кегла. Отхвръкна настрани извън обсега на перката на Теотормон. Двамата трескаво, но неуспешно се опитваха известно време да се вкопчат в гърлата си.

Накрая Улф, който не се бе присъединил към смеха на останалите, им извика да спрат.

— Ако продължите с тези безсмислени детински прояви, ще се наложи насила да ги спра. Не с излъчвателя, защото не искам да прахосвам енергията му за такива като вас. Просто ще продължим без вас. Имаме нужда от единство и трябва да ограничим разногласията си до минимум. В противен случай ще доставим на Уризен удоволствието да види със собствените си очи как сами се избиваме.

Теотормон и Паламаброн ядно се спогледаха, но спряха. Всички безмълвно продължиха да приплъзват крака напред под бледата червеникава светлина. Нощта беше сложила край на тишината около тях. В далечината се чуваше блеене като на овце и мучене като на говеда. Нещо изрева като лъв. Когато подминаха следващите храсталаци, видяха малки двукраки създания да берат плодовете им. На ръст бяха към две и половина стъпки, козината им имаше кафеникав оттенък, а лицата им бяха като на лемури. Имаха дълги заешки уши и издължени очи. Горните им крайници завършваха с лапи, а долните със смукала. Притежаваха къси аленочервени опашки. Като видяха минаващите наблизо хора, те спряха да се хранят и се обърнаха към тях, шавайки с носове. След малко подновиха яденето, убеждавайки се, че новодошлите не представляват опасност. Само един от всички продължи да ги следи с поглед и излая като куче в тяхна посока.

Не след дълго, някакво подобно на норвежка хрътка животно излезе зад близкия хълм. Беше рунтаво като овчарка, жълтеникаво на цвят и приличаше на лисица. Краката му завършваха с тънки костени кънки, на които то се понесе към двукраките същества. Те излаяха обезпокоено и вкупом побягнаха. Въпреки смукалата си се движеха доста бързо, но пързалящата се лисица беше много по-бърза. Водачът на двукраките, разбирайки, че нямат шанс, изостана докато не се изравни с най-бавния от поверениците му. Блъсна го странично, другият се прекатури, а водачът се понесе напред. Жертвата изпищя и се опита да се изправи на смукалата си, но в същия миг върху него връхлетя ръмжащата лисица. Кратката схватка завърши, когато лисицата впи зъби в гърлото на двуногото.

— Ето обяснението на драскотините, които виждаме тук-там по повърхността — обади се Улф. — Някои от животните тук са кънкьори.

Той замълча, осъзнавайки че кънките биха помогнали и на тях да се движат по-бързо. Проблемът беше да си ги набавят.

Подминаха още едно от дългошиестите, подобни на рогата хиена създания, като онова, с което се бяха сблъскали в самото начало. То не им обърна сериозно внимание. Вместо това, заби зъби в стъкловидната материя на повърхността, отчупи парче и го задъвка. Продължи да ги следи под око, простенвайки с наслаждение на вкуса, а стомахът му междувременно издаваше звуци като на повредена домашна канализация.

Групата продължи да напредва и след известно време се доближиха на около триста метра от цяло стадо от същите твари, които кротко пасяха камъни. Между тях имаше и малки, които или непохватно се гонеха едно-друго, или се хранеха от майките си. Някои от мъжкарите изреваха предупредително при вида на групата досадници, а един дори ги съпроводи докато не се убеди, че наистина не представляват заплаха. После подминаха други подобни на антилопи създания, с бяла кожа, украсена с големи червени ромбове и преплетени рога. И техните крака завършваха с костени кънки.

Улф започна да се оглежда за подходящо място за спане. Не след дълго попаднаха на нещо като естествен амфитеатър, заграден от четири хълма.

— Поемам първото дежурство — каза той. Определи Лува за следващия и Енион, който да застъпи след Лува. Енион енергично възрази, питайки за какъв се смята Улф, че да му заповядва.

— Можеш да откажеш да поемеш своя дял от отговорността, ако желаеш — отговори му Улф. — Но ако решиш да спиш, когато ти дойде реда, можеш да се събудиш в челюстите на ей онова там — той посочи през рамото му и Енион се обърна толкова рязко, че загуби равновесие. И другите погледнаха в посоката, в която сочеше пръста на Улф. От върха на един от околните хълмове ги гледаше огромно животно с грива. Главата му беше с формата на крокодил с къса муцуна, тялото му беше като на котка, краката му завършваха с лапи със смукала.

Улф постави излъчвателя на минимална мощност и стреля. Съзнателно прекара лъча по гривата. Космите задимяха, звярът изрева ужасено, обърна се и изчезна отвъд хълма.

— Понеже отворихме дума за това — започна Улф, — смятам, че някой трябва официално да получи пълномощия. Отбягвахме, или по-точно отбягвахте, до момента подобно решение. Оставяхте ме да ви водя в някои моменти. Най-вече защото сте прекалено лениви или твърде ангажирани със собствените си дребни проблеми, за да се захванете и с това. Добре, но мисля, че е време да уредим този въпрос. Загубени сме без водач, на чийто заповеди всеки безпрекословно да се подчинява по време на кризисни ситуации. Така че, какво е вашето мнение?

— Обични ми братко — подхвана Вейла, — аз мисля, че ти показа, че ти си човека, когото да следваме. Аз ще гласувам за теб. Освен всичко, ти притежаваш и излъчвателя, а това ти дава допълнителна власт над нас. Ако, разбира се, някой от нас не притежава скрито оръжие, което до момента не е показвал.

— Ти си единствената, която е запазила достатъчно дрехи, за да скрие оръжие под тях — отговори й той. — Що се отнася до излъчвателя, той ще бъде в ръцете на онзи, който е на пост в даден момент.

Всички повдигнаха вежди на това заявление.

— Не че особено ви се доверявам — обясни той решението си. — Просто защото мисля, че никой от вас няма да бъде толкова глупав, че да се опита да го задържи за себе си или да продължи нататък сам. Така че, когато продължим утре, очаквам излъчвателя да ми бъде върнат.

Всички гласуваха без Паламаброн. Той заяви, че нямало да гласува, тъй като било очевидно, че мнението му е срещу това на мнозинството.

— Ама ти, братко, да не смяташе да предложиш себе си? — подигравателно го попита Вейла. — Струваше ми се, че дори на човек с неизкореним егоизъм като твоя, не би могло да му мине подобна мисъл.

Паламаброн се направи, че не й обръща внимание.

— Защо и аз не съм един от часовите? — попита той Улф. — Не ми ли доверяваш?

— Щом държиш, утре можеш да застъпиш първа смяна — успокои го Улф. — А сега е време за малко сън.

И Улф остана на пост, докато останалите се натъркаляха по твърдата земя. Той се заслуша в далечните животински шумове: познатия рев-вой, ръмжене, както и някои нови звуци — остро свирукане, умолителен хленч. Веднъж дори се разнесоха удари на гонг, а след това над главата му изпърхаха криле. Отвреме-навреме ставаше на крака и бавно оглеждаше във всички посоки, завъртайки се около оста си. Изтече половин час, в края на който той събуди Лува и му даде излъчвателя. Нямаше часовник за да определи точно времето, но подобно на всички Повелители вградания му часовник беше достатъчно точен. Още като малък той бе изкарал серия хипносенаси, след които можеше да засича изтеклите секунди с точността на хронометър.

Въпреки желанието си, известно време не можа да заспи. Безпокоеше го мисълта за първата смяна на следващата нощ, когато Паламаброн щеше да вземе в ръцете си излъчвателя. Той беше определено най-нестабилният от всички Повелители. И мразеше Вейла повече от останалите. Щеше ли да устои на изкушението да я убие, докато тя спеше? Улф реши, че се налага да поговори с брат си още на сутринта. Паламаброн трябваше да разбере, че ако убие нея, ще трябва да убие и всички останали. Нямаше проблем да го направи с излъчвателя, но оттам нататък щеше да разчита само на себе си. Това наистина беше странно. Колкото и да се мразеха един друг, Повелителите още по-трудно понасяха мисълта да останат напълно сами. При други обстоятелства те може би не биха понесли компанията на околните. Но тук ги обединяваше общият им смъртен страх от баща им и те намираха някакво утешение в това да споделят мъката и опасността с още някой.

И точно когато започна да се унася, през главата му мина една мисъл. Той изруга. Защо не се беше сетил досега? Защо това не бе хрумнало на никой от останалите? А беше толкова очевидно! Изобщо не се налагаше да пълзят по сушата. Ако имаха лодки щяха да пътуват много по-бързо и по-безопасно. Щяха да бъдат в безопасност от хищниците. Трябваше да види какво можеше да се направи по този въпрос на следващата сутрин.

Някакви викове го изтръгнаха от съня му. Изправи се навреме за да види как Тармас стреля по гривесто животно, точно като онзи хибрид между лъв и крокодил, който бе изплашил снощи, опърляйки козината му. Звярът се спускаше по склона бързо с характерния звук на отлепящи се смукала. Зад него се виждаха труповете на още три. Оцелелият се добра на десет стъпки от тях и едва тогава рухна на земята. Половината от издължената му муцуна липсваше.

Тармас гледаше мъртвото тяло и продължаваше да стиска излъчвателя. Улф му извика да го изключи. Лъчът се забиваше в хълма пред тях. Тармас изведнъж дойде на себе си, осъзна какво прави и деактивира оръжието. Но по-голямата част от заряда вече беше изхабена. Простенвайки в себе си, Улф си взе оръжието обратно. Беше му останал единствен пълнител.

Останалите бързо се хванаха на работа. Редувайки се с ножовете на Вейла и Теотормон, те одраха жилавите кожи на мъртвите хищници. Работата вървеше бавно от една страна поради несръчността им, от друга защото се задържаха с труд върху плъзгавата повърхност. И разбира се, не можеха да се въздържат от оплаквания, изтъквайки, че целият този тежък труд е за нищо. От какво щеше да сглоби рамките на лодките, които планираше да изработи? Дори тези кожи да ставаха за корпусите им, те бяха недостатъчни.

Той им каза да млъкнат и да продължават да работят. Знаеше какво прави. Отиде до близките храсти заедно с Лува, Вейла и Теотормон. Тук, уви, се наложи да изхаби още малко от останалия заряд, за да убие животното, което закусваше с плодовете и отказа да се отдалечи доброволно. Приличаше на китайски дракон. Съскаше и замахваше към тях дълго преди те да се бяха доближили достатъчно, за да ги достигне. Кожата му беше дебела и груба като рицарска броня, така че се наложи да използва излъчвателя на пълна мощност. Дори очите му бяха защитени. Върху тях паднаха прозрачни клепачи, когато Улф се опита да го убие с по-малък разход на енергия. Съществото започна да размахва главата си толкова енергично, че Улф с мъка удържаше лъча в приблизително едно и също място. В края на краищата успя да пробие бронята отзад на главата и тогава то падна и се преобърна, разкривайки назъбените защитни плочи и малките смукалца, с помощта на които беше способно да се придвижва.

— Ако продължим все така, скоро ще останем без излъчвател — отбеляза той сухо пред останалите. — Молете се това да не се случи.

Улф опита здравината на кората по клоните на храстите и я намери за задоволителна. Да секат храстите и нарежат клоните им така че да сглобят от тях рамките на лодките, които виждаше в съзнанието си, щеше да бъде дълга и тежка работа, след която мечът на Вейла най-вероятно щеше да остане неизползваем. Но когато хвърли поглед към туловището на дракона, както го бе нарекъл за себе си, той видя готов плавателен съд. Е, не съвсем завършен, но допълнителната работа по него беше много по-малко от онази, която бе изчислил, че ще бъде необходима за първоначалния вариант на лодките.

Хванат в здрава ръка, мечът се оказа на нивото на задачата да бъдат отделени плочите за придвижване на дракона от бронята на тялото му. С допълнителната помощ на ножа, не след дълго и вътрешните органи бяха нарязани на достатъчно малки парчета. Към тях се бяха присъединили и останалите Повелители и всеки взе участие в тежката работа. Скоро всички се изплескаха с кръв, която направи хлъзгавата повърхност наоколо дори още по-хлъзгава. Привлечени от миризмата, няколко кроколъва атакуваха като подивели. Наложи се Улф да изразходва още от скъпоценната енергия, за да ги убие.

Единственото, от което можеха да изработят гребла бяха извитите като деветки клони на дърветата. Но кората им беше прекалено твърда даже и за меча. Отново дойде ред Улф да използва излъчвателя. Той наряза достатъчно клони за десет гребла — три в повече, защото Теотормон не можеше да хване гребло с перките си. За щастие тънките власинки лесно се махаха само с ножа.

Резултатът беше едно доста еластично кану, дълго към шейсет стъпки. Единствените дупки в него, за които трябваше специално да се погрижат, бяха тези на ноздрите и муцуната на дракона. Намериха решение като извиха нагоре и назад кухата предна част и притиснаха, завързвайки един камък за нея с пелерината на Вейла. Тежестта на камъка трябваше да попречи на жилавата кожа да се разпъне обратно… или поне се надяваха да бъде така. Отново се наложи Улф да вкара в действие излъчвателя, за да разчисти парчетата хрущял и съсиреците кръв, полепнали по вътрешните стени на бронята. Накрая всички Повелители избутаха на колене самоделната лодка към реката.

Когато наближиха брега, всички се изправиха на крака и по двойки, едновременно от двете страни, за да не се преобърне драконовата лодка, се прехвърлиха през борда й. Останаха само Улф и Вейла и те доизбутаха плавателния съд до реката. За щастие, брегът на това място леко се спускаше. Когато лодката набра скорост, те увиснаха от двете страни на борда й и другите ги изтеглиха вътре.

На хоризонта изгря носещата нощ луна, а драконовата лодка се носеше по течението. Двама от Повелителите дежуреха на греблата, за да я държат по средата на реката, а останалите се опитаха да поспят. Луната мина по небосклона и залезе, оставяйки след себе си просветляващо червено небе.

Водите на реката бяха спокойни. Пътешествениците минаха през някакъв каньон и след него отново излязоха в равнинна леко хълмиста местност. Денят мина без да бъде запомнен с нищо. Всички се дразнеха от вонята и кръвта, която така и не бяха съумели да доизмият. Шегуваха се един с друг, когато някой изпиташе нужда да облекчи физическите си нужди. Оплакваха се от липсата на сън миналата нощ. Говореха за онова, с което може би щяха да се сблъскат когато — ако това изобщо се случеше — намереха вратата, която щеше да ги прехвърли в двореца на баща им.

Измина още един ден, след него още една нощ. Няколко часа след второто утро, те завиха по широк завой на реката. Пред тях се виждаше скала, която се издигаше в самия център на коритото. Скалата представляваше бяла купол към трийсет стъпки висок. На върха на купола се извисяваха две златни шестоъгълни врати.

10

Улф замислено изучаваше проблема, пред който се бяха изправили, стоейки на брега на реката, където бяха изтеглили драконовата лодка. Беше безполезно да се опитват да изкачат почти перпендикулярната скала, изградена от същото крайно плъзгаво вещество, което покриваше познатата им част на планетата. Трябваше странична помощ. Може би въже с примка, която да се захване за някаква изпъкналост. Шестоъгълниците бяха твърде големи, за да надянат примката върху тях.

Кука за захващане можеше да им свърши работа. При положение, че другата страна на вратата — онази, която трябваше да се надяват, че излиза на друга планета — щеше да даде на куката възможност да се залови за нещо.

Можеха да използват кожите на животните, да ги нарежат на ивици и да ги съшият заедно, за да направят от тях необходимото им въже, но ивиците трябваше да се ощавят, за да добият необходимата еластичност. Големият проблем щеше да бъде намирането на метал за самата кука.

Не бе изключено на планетата да имаше метал, при това дори недалече от тук. Но как да стигнат до него по тази плъзгава повърхност? Оставаше само едно, а той не очакваше, че главните действащи лица в този проект щяха да му окажат желаното съдействие.

Така и беше: Вейла не искаше да се раздели с меча си, а Теотормон отказа да даде ножа си.

Улф прекара няколко часа в спор с тях, изтъквайки им, че ако не дадат оръжията си сега, това е равносилно на приемането на смъртта в някой момент от бъдещето.

След поредния енергичен отказ от страна на Теотормон, Улф каза:

— Много добре! Останете си твърдоглави. Но ако ние останалите намерим някакъв начин да минем през вратата, вие ще си останете тук. Кълна се в това! Ще бъдете избутани обратно в този безличен плъзгав свят и ще живеете, докато не ви изядат хищниците или не умрете от дълбока старост.

Вейла огледа кръга на събралите се около тях Повелители, усмихна се и отговори:

— Значи така! Добре, можеш да вземеш меча ми.

— Но няма да вземеш ножа ми, запомни това! — каза Теотормон.

Другите започнаха да се приплъзват по задник към него. Той се изправи и се опита да избяга. Огромните му ходила му даваха по-добра опора, но Улф се пресегна и го дръпна за глезена. Теотормон падна обратно на земята и започна да се бори под купчината тела. Накрая, плачейки от безсилие, той се предаде. След малко, мърморейки гневно, се отправи към брега на реката и седна там в усамотение.

Улф намери някакъв по-мек варовит камък и начерта няколко линии върху меча на Вейла. После нагласи излъчвателя на пълна мощност и бързо наряза триъгълниците. Нагласи трите парчета заедно с няколко кръгли метални къса от меча върху тях. Пак с помощта на излъчвателя, вече в режим на намалена мощност, той завари трите зъбци и останалите метални парчета в едно цяло. Закали ги в студена вода, после нагря зъбците само в средата и ги изчука така че леко да се закривят. Изви още една метална ивица от меча и чукайки и нагрявайки последователно, успя да я изкове във форма, позволяваща за нея да бъде завързано въже.

Върна на Теотормон ножа му, понеже не се наложи да го използва. После изряза края на меча на Вейла в острие и го превърна пак в меч, малко по-къс от предишния. Даде й го, успокоявайки я, че и това е по-добро от нищо.

Изработването на въжето им отне няколко дни. Не беше трудно да убият и одерат животните, нито да нарежат кожата им на тънки ивици. Проблем беше щавенето. Колкото и да търсиха необходимите им материали, така и не се намери нищо подходящо. Накрая Улф реши да намаже суровата кожа с животинска мас и да се надява, че това ще е достатъчно.

Една сутрин, веднага след като сянката на луната се скри, те пуснаха драконовата лодка във водата доста над скалата с вратите. Останалите Повелители започнаха да гребат назад, стараейки се да удържат лодката на място, а Улф застана на носа, завъртя въжето с куката в кръг над главата си и го хвърли нагоре.

Куката мина през вратата и изчезна. Той започна да опъва въжето, теглейки и лодката, докато тя не се опря в основата на скалата. За момент помисли, че куката се е захванала. Но в следващия миг тя се изплъзна, появи се летейки обратно във въздуха, въжето се отпусна и той залитна назад. Успя да се задържи на крака, но лодката се заклати, зачерпи вода през борда си, преобърна се и потъна. Всички се вкопчиха в обърнатото към повърхността дъно, а Улф успя да задържи в ръка въжето с куката.

Половин час по-късно, експериментът беше повторен.

— Не се отчайвай — каза Улф на останалите. — Това е една земна поговорка.

— Моля те, спести ми поговорките си — сопна се Ринтра. — Мокър съм до кости и се чувствам отвратително. Наистина ли мислиш, че има нужда пак да опитваме?

— Че какво друго ни остава? Я да се хващаме на работа. Да се напънем като в доброто старо време.

Останалите го погледнаха неразбиращо и после неохотно се хванаха за греблата. Този път Улф опита по-трудно хвърляне. Прицели се в самия връх на шестоъгълника. Понеже вратата беше висока към дванайсет стъпки, общата височина ставаше над четиридесет стъпки. Въпреки трудната цел, хвърлянето се получи удачно и куката се захвана за другия ръб на рамката.

— Успях! — ухили се Улф доволно. После дръпна въжето, за да го обере. Лодката се плъзна по дясната страна на скалата, отривайки се в нея. После започна да завива, носена от течението. Застанал на носа, Улф разбираше, че ако се остави да бъде носен от лодката, куката ще се откачи в мига, когато минат от задната страна на вратата.

Затова увисна на въжето и остави лодката да мине под него. Краката му докосваха водата. Той ги опря в стената като алпинист, но те се плъзнаха встрани. Така че изостави тази техника и с груба сила се заизкачва само на мускули. Не беше много лесно: въжето бе мазно, скалата леко се извиваше, оставяйки въжето да минава близко до повърхността й, а това увеличаваше натоварването върху китките му. Изкачването ставаше бавно. Някъде по средата, въжето се отпусна в ръцете му. Нещо над главата му леко изпука. С вик на разочарование той полетя надолу във водата.

Когато Вейла и Енион му помогнаха да излезе на брега, се разбра, че два от зъбците се бяха отчупили от заварката си върху напречната планка. Парчетата сега, разбира се, бяха някъде на дъното на реката.

— Сега какво? — озъби му се Паламаброн. — Ти използва всичките ни оръжия и изхаби толкова от енергията на излъчвателя. А сме не по-близо до вратата, отколкото бяхме в началото. Според мен, дори и по-далече. Я ни погледни. Погледни мен: отвсякъде изпускам вода, като измъчена, наистина изтерзана дълбоководна риба, извадена на сухо.

— Защо не го духаш? — сряза го Улф. — Това е друг земен израз.

В същия миг спря, очите му се разшириха и той прошепна:

— О, питам се дали…

— Не, само не още една от налудничавите ти идеи! — възкликна Паламаброн и вдигна ръце във въздуха.

— Налудничави или не, поне са идеи — възрази Улф. — Поне до момента, аз съм единственият, който има какво да предложи по-различно от оплаквания, хленчене и зъбене.

После легна по гръб и се загледа в пурпурните небеса, дъвчейки парчето месо, което Лува му бе подал. Наистина ли идеята за хвърчило беше налудничава? Дори да можеха да го направят, щеше ли това да им помогне?

Не, хвърчилото нямаше да свърши работа. Ако го направеха достатъчно голямо, за да изтегли нагоре тежка и здрава кука, то нямаше да мине през шестоъгълника. Момент, момент! Ами ако хвърчилото носеше въже, от което висеше куката, и се издигнеше достатъчно високо, за да прелети над шестоъгълника? Той простена и отново се опита да забрави за хвърчилото. Не можеше да им помогне по никакъв начин.

Изведнъж рязко се изправи в седнало положение и извика:

— Може! Ако са две!

— Две какво? — сепна се Лува от дрямката си.

— Не хвърчила!

— Че кой е казал нещо за хвърчила? — отговори Лува.

— Две лодки и двама души, които да хвърлят — възбудено заговори Улф. — Може да стане. И най-добре е този път да стане. Защото започвам да изчерпвам идеите си, а виждам, че никой от вас няма намерение да ми помогне. Използвали сте си мозъците с хилядолети я наред с една-единствена цел: да се избивате. Не ставате за нищо друго. Но, в името на Лос, аз ще ви накарам да правите нещо по-различно!

— Изморен си — опита се да го успокои Вейла. — Легни и си почини — тя му се усмихваше. Това го изненада. Какво толкова весело имаше в ситуацията им? Също както другите и тя беше мокра и скапана от умора.

Да не би все пак да таеше някаква любов към него под омразата? Може би се гордееше, че от всички именно той продължаваше да изпровизира и да се боди с трудностите, докато останалите мислеха само за наложените им неудобства.

Или се опитваше да го накара да си мисли, че все още го обича и се гордее с него? Имаше ли някаква скрита причина за тази открита проява на добронамереност от нейна страна?

Не знаеше. Да си Повелител означаваше да се усъмняваш в мотивите на останалите Повелители и то със сериозни основания за това.

Когато завършиха изработването на двете примитивни лодки, Улф вече имаше нов план. Първоначално бе решил, че е най-добре да приближат към скалата, заобикаляйки я с двете лодки от двете страни. Но след това прецени, че три лодки дават още по-добри шансове за успех.

Използвайки клони от храстите и дърветата и свързвайки ги с въжета от сурова кожа, той изработи високо скеле. И четирите му крака бяха в лодки: единият в драконовата, а останалите три — в новоизработените три плетени лодки. Улф взе решение за провеждане на операцията едва след дълги тренировки с останалите Повелители. Бавно и безкрайно внимателно, лодките, които носеха основата на правоъгълното скеле, бяха пуснати на вода. Течението на реката в близост до брега не беше така силно, както както в средата, така че Повелителите можеха да контролират доста добре своя ход. Докато останалите плуваха и се мъчеха да задържат лодките относително неподвижни, Улф се изкачи по тясната стълба, построена на единия опорен крак на скелето. Точно този крак се поддържаше от драконовата лодка, така че тежестта на Улф не доведе до потъването му. Имаше един опасен миг, в който му се стори, че всичко всеки момент ще рухне във водата. Но той се притисна с всички сили до крака и равновесието остана ненарушено.

Работейки на малки групи, другите Повелители се качиха в малките плетени лодки и в драконовата. Направиха го едновременно, за да намалят клатенето до минимум. Вейла, Теотормон и Лува вече бяха в малките лодки и помогнаха на Паламаброн, Енион и Аристон да се качат по един при тях. Тармас прояви невероятна ловкост: той се качи сам на драконовата лодка с трудно извиване на тялото си.

След това Повелителите започнаха внимателно да гребат, насочвайки скелето. В началото имаше проблеми, понеже плетените лодки, които по-скоро имаха формата на вани, отколкото на истински лодки, бяха трудни за управление. Но понеже бяха потеглили към скалата много над нея срещу течението на реката, разполагаха с достатъчно време, за да овладеят тромавите си плавателни съдове и да синхронизират действията си преди да стигнат до целта. Улф се притискаше в мостика в предната част на конструкцията, който се издигаше високо над водата. Мостикът се люшкаше и пропадаше и на два пъти той затвори очи убеден, че лети към водата. Но в края на краищата видя бялата скала с двете златни шестоъгълни врати точно по курса пред себе си. Извика предупредително на останалите Повелители и те загребаха назад. Беше особено важно скелето да не налети на скалата с прекалено голяма скорост. Конструкцията беше толкова крехка, че бе немислимо да издържи на силен удар.

Улф бе решил да използва лявата врата, тъй като предишния път бяха минали през дясната. В последния миг скелето се заклати. Мостикът се насочи силно наклонен към левия шестоъгълник, Улф застина приклекнал и в мига, в който скелето се заби с оглушителен трясък в скалата, той скочи напред. Прелетя през шестоъгълната рамка с излъчвател на пояса и въже през рамото.

11

Нямаше ни най-малка идея какво ще намери от другата страна. Очакваше да се озове или на друга планета или в крепостта на Уризен. Подозираше, че Уризен не беше приключил играта си с тях и че по-скоро ще попадне на третата от планетите, обикалящи около Апирматцум. И пристигането му на тази планета можеше да е под формата на спокойно приземяване, хвърляне в яма с диви животни или пускане в пропаст.

В мига, когато усети нещо твърдо под краката си той осъзна, че се намира върху наклон. Моментално сви крака и изпъна напред ръце и така успя да блокира удара в камъка. Повърхността му беше гладка, макар и не с изкуствено понижен коефициент на триене и се намираше под наклон от четиридесет и пет градуса. Той се обърна и разбра защо зъбците на куката се бяха изплъзнали от вратата при първия експеримент. Цялата основа на шестоъгълната рамка от тази страна беше облицована с камък. Беше невъзможно нещо да се задържи по тази повърхност.

Усмихна се, разбирайки, че баща му беше предугадил номера с куката и бе взел мерки срещу това. И все пак синът му беше минал през вратата.

Улф мина през привидно празната зона в очертанията на шестоъгълника. За разлика от вратата, през която бяха пристигнали на водния свят, тази не беше еднопосочна. По една или друга причина Уризен не се вълнуваше дали те ще се върнат на планетата с пурпурните небеса. А може би знаеше, че те никога няма да пожелаят да го направят.

Изкатери се по каменния улей, иззидан в склона на някакъв хълм. Завърза единия край на въжето около ствола на малко дърво и се върна обратно при вратата. После хвърли свободния край на въжето през нея. Въжето се натегна и не след дълго във вратата се появи лицето на Вейла. Той й помогна да мине, а после двамата с нея издърпаха един по един и останалите Повелители.

Когато пристигна и осмия, Ринтра, Улф пъхна глава във вратата, за да хвърли на света, който току-що бяха напуснали един последен поглед. Направи го бързо, защото се изплаши от мисълта, че тялото му се намира на планета, обикаляща на двайсет хиляди мили от планетата, където беше главата му. Каква зловеща шегичка би било, ако Уризен в този момент решеше да деактивира вратата! Напълно в негов стил.

Краят на мостика се намираше само на три стъпки от шестоъгълника. Скелето по някакво чудо още стоеше изправено, макар да бе въпрос само на време кога течението на реката щеше да завърти една от лодките, в които се намираха краката му и щеше да събори цялата конструкция.

Той дръпна обратно главата си с усещането, че шията току-що му се бе изплъзнала от ножа на гилотина.

Повелителите би трябвало да ликуват, но бяха прекалено изморени, а и ги терзаеше мисълта за неясното им бъдеще. Вече бе ясно, че се намират на друг от сателитите на Апирматцум. Небето тук беше наситено жълто. Ако се изключеше хълма на който се намираха в момента, околността беше равнинна, покрита с шестинчова трева и много храсти. Те доста приличаха на земните храсти, които Улф помнеше добре. Различаваха се поне една дузина видове, отрупани с плодове с най-различни форми, размери и цветове.

Но всички плодове имаха нещо, което ги обединяваше. От тях се носеше определено неприятна миризма.

Хълмът се издигаше непосредствено на брега на море. Широка пясъчна ивица се простираше докъдето им стигаха очите. Улф погледна към вътрешността на сушата и видя планини. Обърнатата към тях страна на една от планините беше осеяна от някакви природни формирования, които му напомняха за лице. И колкото по-дълго се взираше в тази планина, толкова по-сигурен ставаше, че това наистина е образ на лице.

— Баща ни е оставил указание — обърна се той към останалите Повелители. — Пътепоказател към следващата врата. Но ми се струва, че не го прави само за наше добро.

Те потеглиха през равнината към далечната планина. След известно време стигнаха до широка река и тръгнаха по брега й. Установиха, че водата е чиста, прясна и чудесна за пиене. Хранеха се с плодовете, които предвидливо бяха донесли от света на пурпурните небеса. Скоро над хоризонта надвисна диска на луната. Тук тя беше бледоморава на цвят и подобно на другите планети, появата й предвещаваше падането на онзи здрач, който в тази вселена заместваше нощта.

Преспаха и на другия ден продължиха нататък. Вървяха мълчаливо. Бяха изморени, краката ги боляха, а нервите им бяха опънати поради липсата на оръжие. Мълчанието им добре се вписваше в тишината, спуснала се над този свят. Около тях не се разнасяха крясъци на птици, нито рев на животни. Не се виждаха никакви следи на живот, освен тях самите и пищната растителност. На няколко пъти им се стори, че виждат малки животни в далечината, но когато приближаваха, там нямаше нищо.

Планините се оказаха на три дни път от хълма с вратата. Лицето ставаше все по-отчетливо и вече ясно се различаваха чертите на Уризен. Той им се усмихваше, а погледът му беше сведен към тях. Това подтискаше Повелителите, които просто не можеха да избегнат гигантското каменно присъствие. Той сякаш им се надсмиваше.

На четвъртия ден стигнаха полите на планината, озовавайки се точно под колосалната брадичка на Уризен. Планината представляваше монолитна скала от розов и много твърд камък. Близо до мястото, където бяха застанали, се виждаше пукнатина или по-скоро нещо подобно на тесен каньон, издигащ се към върха на планината на около десет хиляди стъпки над главите им.

— Май няма никакъв заобиколен път нагоре — отбеляза замислено Улф. — Разбира се, бихме могли да се уверим в това, ако обиколим планината. Но нещо ми подсказва, че това ще бъде напразна загуба на време.

— Защо да постъпваме както баща ни иска? — попита Паламаброн.

— Нямаме друг избор — отговори Улф.

— Добре тогава, нека играем по свирката му, докато не ни излови и не ни набучи на шиш, за да ни изпече — иронизира го Паламаброн. — Предлагам да се откажем от този тежък и изнурителен път.

— И къде предлагаш да се заселим? — поинтересува се Вейла. — Тук? В този рай? С твоята тъпота, ти наистина едва ли си го забелязал, братко, но храната ни е на привършване. Изядохме всичкото месо, а тази сутрин довършихме и последните плодове. Досега поне не срещнахме нищо, което става за ядене. Ти можеш да опиташ плодовете, ако искаш. Но според мен те са отровни.

— О, Лос! Да не искаш да кажеш, че Уризен си е поставил за цел да ни умори от глад? — възкликна Паламаброн.

— Наистина ще умрем от глад, ако не намерим нещо за ядене — намеси се Улф. — Но ако стоим все така тук, няма да намерим нищо.

Той ги поведе нагоре в каньона. Пътеката минаваше по гладка скала, която личеше, че едно време е била корито на река. Реката се бе преместила към една от стените на каньона и сега ромолеше на няколко стъпки под каменните си брегове. Отвреме-навреме се натъкваха на храсти, поникнали в каменната твърд на планината.

Цял ден вървяха Повелителите по извиващата се пътека. Когато настана нощта, изядоха последните си запаси храна. Когато дойде денят, те се надигнаха с празни стомаси и чувството, че този път късметът им е обърнал гръб. Улф потегли напред с бърз ход, мислейки, че колкото по-бързо се измъкнат от мрачния каньон, толкова по-добре щеше да се отрази това на психиката им. Освен това, тук беше невъзможно да намерят каквато и да е било храна. В реката нямаше риба и до момента не бяха забелязали наличието даже на насекоми.

На втория ден зърнаха първото живо същество. Току-що бяха излезли от широк завой, вървейки бавно и безшумно. Това, заедно с факта, че вървяха срещу вятъра, им помогна да се приближат до съществото преди то да ги усети. Беше високо към две стъпки, стоеше изправено в стойката на кенгуру на задните си крака и държеше някакъв клон с подобните на лемур предни лапи. Когато ги видя, то спря да яде плодовете и избяга с големи скокове. Видя се че има тънка, но твърда опашка.

Улф понечи да го догони, но веднага се отказа, осъзнавайки превъзходството му в скорост. Животното спря на стотина метра и се обърна с лице към тях. Главата му имаше формата на чистокръвна персийска котка с разликата, че ушите бяха като на заек. Тялото му бе с убит кафеникав цвят, главата беше шоколадова, а ушите виолетови.

Улф предпазливо запристъпва към него, но то бързо се скри от погледа им. Тогава реши, че би било добре всеки Повелител да носи тояга, която да използва, ако по някакво стечение на обстоятелствата се окаже в непосредствена близост до един от тези скокливци. Захвана се със задачата да насече клони, достатъчно здрави за да свършат работа.

Паламаброн го попита защо не бе използвал излъчвателя за да убие животното. Улф му напомни, че се опитва да запази колкото може повече енергия. А и създанието се бе отдалечило от тях на такава скорост, че той не бе уверен дали ще може да го улучи. Следващият път обаче, независимо от всякакви съображения, щеше да стреля. Трябваше нещо да ядат. Продължиха по пътя си и започнаха все по-често да се натъкват на скокливците. Първият обаче вероятно бе предупредил останалите, защото всички се държаха на безопасно разстояние.

Два часа по-късно стигнаха до широка пукнатина в стената на каньона. Улф навлезе в нея и установи, че тя извежда в каменно дере, което се спускаше на трийсет стъпки под нивото на каньона, беше широко към триста метра и стигаше в дълбочина на около четиристотин метра. Дъното на тази каменна кутия бе застлано с храсти, сред които той зърна едни скокливец.

Върна се при останалите и им каза какво трябваше да направят. Лува и Теотормон останаха на входа, а останалите се пръснаха из заграденото отвсякъде място. Оформиха широк кръг, които смятаха да свият и да хванат по този начин скокливеца.

Той стоеше на едно открито място, носът му неспокойно потрепваше, а главата му бързо се въртеше от едната страна на другата. Улф нареди на останалите да спрат и бавно тръгна към него, скрил тоягата зад гърба си. Животното го изчака да се приближи на десетина стъпки. И изчезна.

Улф мигновено се извърна, мислейки, че бе скочило толкова светкавично, че не бе успял да забележи. Но зад него нямаше нищо. Там бяха само Повелителите, който гледаха зяпнали и едва след това попитаха какво бе станало.

Приблизително три секунди след изчезването си животното се появи отново. Сега се намираше на трийсет стъпки от него. Улф направи крачка и то моментално изчезна.

Три секунди по-късно на откритото място стояха две животни. Едното беше на десет стъпки от Вейла. Другото беше на петнайсет стъпки вляво от Улф.

— Какво, по дяволите, става? — възкликна Улф. Той трудно се изненадваше. Но сега бе напълно объркан. Беше направо смаян.

Животното до Вейла изчезна. Беше останало отново само едно. Улф се затича към него с вик и вдигната тояга, надявайки се да го стресне до такава степен, че да име шанс да го удари.

То изчезна. След малко се появи отдясно. Заедно с втория скокливец.

Повелителите тръгнаха към тях. Двете животни изведнъж се превърнаха в пет.

След това настана хаос от викове, крясъци и пълна суматоха. Няколко животни се материализираха зад гърбовете на Повелителите и те се втурнаха да ги преследват.

В следващия миг останаха само две от съществата, които Улф щеше да нарече темпусфъджери.

Двата станаха три в продължилото три секунди преследване.

След това остана само един.

Повелителите го подгониха и изведнъж се оказа, че пред тях има два.

След три секунди вече преследваха три.

После само един.

Повелителите се носеха във всички посоки на пълна скорост. Появиха се две същества, едното точно пред Паламаброн. Той се изненада, опита се рязко да спре, спъна се и падна по лице. Животното го прескочи и изчезна в мига, когато Ринтра замахна с тоягата си към него.

Появиха се две.

Три.

Изведнъж изчезнаха всички.

Повелителите спряха да тичат и се изгледаха в недоумение. В теснината се чуваше само запъхтяното им дишане и вятъра.

Неочаквано в центъра на групата се материализираха три от съществата.

Гонитбата започна отново.

Остана едно.

После пет.

Три.

Шест.

За шест секунди пак три.

Отново шест.

Улф сложи край на безсмисленото преследване. Всички заедно се върнаха на входа и седнаха за да възстановят дишането си. След това започнаха да обсъждат случилото се, но всеки задаваше едни и същи въпроси, на които никой не знаеше отговора.

Улф разглеждаше шестте животни от стотина метра, които ги разделяха. Те бяха забравили за паниката си, но не и за нейната причина и сега кротко похапваха от плодовете на храстите.

Повелителите се смълчаха. Всички погледнаха замисления си брат и после Вейла се реши да го попита:

— Какво мислиш за всичко това, Джадауин?

— Мислех за момента, когато изчезна първото същество — отговори й той. — Опитвах се да пресметна продължителността на изчезванията им и да съпоставя бройката им в даден момент и веднага след това. — Той поклати глава: — Не знам. Може би. Просто не ми се струва възможно. Но как иначе би могло да се обясни? Или ако не да се обясни, поне да се опише… Кажете ми, някой от вас чувал ли е за Повелител, който с провел успешни експерименти с пътуване във времето?

Паламаброн се изсмя.

— Глупак! — изсъска му Вейла и се обърна към Улф: — Чувала съм, че Слепия Орк в продължение на много дълго време се е опитвал да разкрие принципите на времето. Но уж се бил отказал. Чули го да заявява, че да се опитваш да узнаеш тайната на времето било също толкова непосилна задача, колкото да обясниш произхода на Вселената.

— Защо се интересуваш? — попита Аристон.

— Съществува една елементарна частица, която учените на Земята са нарекли неутрино — обясни Улф. — Тя няма електрически заряд и е с нулева маса в покой. Разбирате ли какво ви говоря?

Всички поклатиха отрицателно глави. Лува каза:

— Знаеш, че всички сме били изключително образовани на времето, Джадауин. Но минаха хиляди години, през които се интересувахме от наука, колкото да използваме техниката, оставена ни на разположение.

— Вие наистина сте една сбирщина от невежи богове — въздъхна Улф. — Най-могъщите същества във вселената, които не са нищо повече от неграмотни божества.

— Какво общо има всичко това с настоящата ситуация? — попита Енион. — И защо ни оскърбяваш? Нали сам каза, че ако искаме да оцелеем, трябва да забравим за обидите.

— Извинете ме — каза Улф. — Просто понякога наистина не мога да проумея абсурдността на тази… да оставим това. Както и да е, неутриното се държи доста особено. Държи се по начин, който може да обясни особеностите му, ако на него се гледа като на частица, движеща се обратно във времето.

— Така ли е в действителност? — попита Паламаброн.

— Съмнявам се. Но поведението му може да се опише в термините на пътуване във времето, при което то се движи на задна хронологическа скорост. Аз мисля, че същото има отношение към тези гризачи. Може би те могат да се движат напред-назад във времето. Кой знае, Уризен може би разполага с техниката за създаване на такива създания. На мен не ми се вярва. Склонен съм да допусна, че ги е намерил някъде във вселената и ги е пренесъл тук на тази планета. Но какъвто и да е произходът им, те притежават някаква способност, която ги прави да изглеждат като скачащи във времето. С уточнението, че обхватът им на действие е три секунди.

Той начерта окръжност в почвата с края на тоягата си.

— Нека това представлява единичното животно, което видяхме в самото начало. — После прекара една линия от кръга и в края й начерта втора окръжност. — Това представлява изчезването му, излизането му от нашето време. За нас това изглежда като придвижване напред във времето.

— Готова съм да се закълна, че когато първия път изчезна, това беше за по-малко от три секунди — обади се Вейла.

Улф начерта нова линия, започваща от втората окръжност и нарисува трета окръжност в края й. След това начерта линия перпендикулярна на втората и я зави в обратна посока, непосредствено до втората окръжност.

— Скача напред във времето или можем да мислим, че постъпва така. След това се връща в интервала от време, през който не го е имало по време на първия му скок. Така че когато видяхме съществото за шест секунди, ние не знаехме, че то е скочило напред и се е върнало назад… След това, създанието — нека го наречем темпусфъджър[1] — отново скача напред във времето материализирайки се в момента, когато прототипът на всички е излязъл от първия си скок. Това обяснява появата на двете животни. Макар на практика да става дума само за едно, размножено от пътуването във времето. Добре, едното от тях отново скача на три секунди напред и през този интервал ние не го виждаме. Другото не скача никъде, ни кара да го гоним насам-натам. Скача едва когато темпусфъджър 2 се появява отново. Но номер 1 скача назад в мига, когато номер 2 излиза от прехода. Така че отново имаме два.

— Но в един момент бяха пет. Как става това? — попита Ринтра.

— Да видим. Имахме два. Добре, номер 1 е направил скок и е първия от петте. Скача обратно, за да стане един от предишните два. После напред, за да стане номер 3 от петте. Номер 2 е скочил, когато е имало само един темпусфъджър, за да стане номер 2 от петте. Номера 1 и 2 скачат напред и веднага назад, превръщайки се в номера 4 и 5 от петте. Номера 4 и 5 скачат напред в момент, когато е имало само два. Междувременно номер 1 е скочил на три секунди, номер 4 не е скочил, номер 5 е скочил. При това положение във въпросния момент е имало само два.

Той се усмихна при вида на лицата им.

— Сега разбирате ли?

— Това е невъзможно! — заяви Тармас. — Пътуване във времето! Сам знаеш, че е невъзможно.

— Естествено, че знам. Но ако тези животни не пътуват във времето, какво тогава правят? Ти знаеш точно толкова за тях, колкото и аз. Защо възразяваш, след като аз мога да опиша поведението им като хроносалто, още повече, че това описание може да ни помогне да ги заловим?

— Защо не използваш излъчвателя? — намеси се Ринтра. — Всички сме много гладни. А след цялото това тичане, краката ми направо треперят.

Улф сви рамене, стана и се отправи към фъджърите. Те продължиха да се хранят, но внимателно го наблюдаваха. Когато ги доближи на трийсетина метра, те отскочиха назад. Той ги последва, така че не след дълго ги притисна към задната стена. Те се разпръснаха. Той нагласи излъчвателя на половин мощност и се прицели в един от тях.

Може би темпусфъджърът беше изненадан от вдигането на оръжието. Той изчезна в мига на изстрела, така че енергията на лъча порази само камъка зад него.

Улф изруга, изключи лъча и се прицели в друг. Той скочи встрани и избегна първия изстрел. Улф продължи да натиска пластинката на спусъка и завъртя лъча в плавна дъга. Животното отново скочи, изплъзвайки се на косъм. Когато лъчът отново се приближи до него, той просто изчезна. Улф бързо завъртя лъча обратно към групата. Един от фъджърите скочи точно пред него и белият лъч го близна.

В същия миг съществото изчезна. Зад него се разнесе вик. Той се обърна и видя Повелителите да сочат мъртвото животно отляво зад него. Лежеше на малка купчинка и козината му беше изгоряла.

Той премигна. Вейла изтича при него и му обясни:

— Падна от въздуха. Беше мъртво и обгоряло в мига, когато докосна земята.

— Но аз не бях улучил нищо допреди миг — възрази той. — А животното, което улучих още не се е появило.

— Този фъджър беше мъртъв още с пристигането си преди три секунди, може би дори малко повече — каза тя. — Три секунди преди да улучиш другия. — В същия миг спря да се усмихва и прошепна: — Какво казах… другия? Но това е същият, който ти удари. Убит преди да си го улучил. Или точно когато си го улучил. Само че скочил назад във времето.

— Ти да не искаш да ми кажеш, че първо съм го убил, а после застрелял? — попита я Улф.

— Не, но изглежда като че ли точно това е станало. Просто не знам. Обърках се.

— Е, поне има какво да ядем — каза той. — Макар да не е кой знае колко. Това месо доникъде няма да ни стигне.

Той рязко се извърна и описа широка хоризонтална дъга с лъча. Облиза няколко камъка и един фъджър. В следващия миг лъчът изгасна.

Улф продължи да държи излъчвателя насочен право срещу фъджъра, който стоеше изправен на задните си крака и примигваше с големите си очи.

— Край на последния заряд — каза той. Извади батерията и пъхна оръжието в пояса си. Сега беше напълно безполезно, но той нямаше намерение да го захвърля. Можеше да дойде време, когато щеше да може да го зареди отново.

Искаше да продължи лова с тояги. Другите единодушно му се противопоставиха. Гладни и изнемощели, те имаха нужда от храна веднага. И макар месото да беше само полуизпечено, те с настървение го изядоха. Коремите им шумно се разбунтуваха. След кратка почивка всички отново станаха на лов за темпусфъджърите.

Планът им беше да започнат от широк кръг и постепенно да го свиват, докато не съберат всички животни в място, достатъчно тясно за да могат да ги поразят с тоягите си. Фъджърите диво започнаха да скачат във времето. В един момент, когато всички едновременно бяха решили да скочат или напред или назад, те изчезнаха вкупом. Беше направо невъзможно да се опише какво ставаше по време на този невероятен лов.

Улф не се и опитваше да ги брои. Бяха шест, после нула, пак шест, след това три, отново шест, един, седем.

Напред-назад във времето, докато Повелителите диво крещяха, виеха като вълци и скачаха във всички посоки, размахвайки слепешката тоягите си с надеждата да поразят случайно някой от фъджърите в момента на излизането му от хроноскока. Изведнъж тоягата на Тармас се удари с тъп звук в главата на едно от животните в момента на материализацията му. Той рухна, конвулсивно пририта няколко пъти и издъхна.

Бяха се появили осем. Един беше останал поразен на земята, а останалите мигновено се скриха. Следващият път трябваше да бъдат седем, но отново се показаха осем. След три секунди бяха три, след нови три секунди, девет. Нула. Девет. Два. Единайсет. Седем.

Два.

Единайсет и Улф хвърли тоягата си, улучвайки един по гърба. Зверчето рухна по лице. Вейла връхлетя върху него със своята тояга и го доуби преди да бе успяло да се съвземе.

Станаха петнайсет, но успешните попадения на Ринтра и Паламаброн ги намалиха на тринайсет. После нула.

В течение на следващата минута фъджърите сякаш подивяха. Ужасени от сипещите се върху им удари, те започнаха да скачат напред-назад във времето: двайсет и осем, нула, двайсет и осем, нула, петдесет и шест. Улф реши на око, че са толкова. Естествено, беше невъзможно точно да се преброят. Малко по-късно той беше сигурен благодарение на простата аритметика на удвояването, че пред тях се мятаха хиляда седемстотин деветдесет и два.

Повече жертви сред тях, които да намалят това число, нямаше. Повелителите не можаха да убият нито един, защото бяха изтласкани от дивата орда, събаряни от мятащите се във всички посоки скокливци, които се материализираха пред тях, зад тях, отстранина тях, върху тях и драскаха, ритаха и се блъскаха.

Изведнъж дребните животни се понесоха към изхода на каньона. Масата за миг се заблъска около тесния проход, но необяснимо как в редиците настъпи ред и те организирано напуснаха ловното поле.

Измъчени, разтреперани и посмачкани, Повелителите бавно се надигнаха. Погледнаха четирите мъртви животни и поклатиха глави. От почти хиляда и осемстотинте лесни жертви — лесни на теория поне — им бяха останали тези четири нещастни трупа.

— Е, по половин фъджър на човек не е чак толкова зле — опита се да окуражи останалите Вейла. — По-добре е от нищо. Но какво ще правим утре?

Никой не й отговори. Всички се заеха да съберат дърва за огън. Улф взе ножа на Теотормон и се захвана да одере кожите.

На сутринта закусиха с остатъците от вечерята. После Улф отново поведе групата нагоре. Каньонът оставаше все така притихнал, като се изключеше ромонът на водата в реката. Стените все така се опитваха сякаш да ги затиснат. Небето все така жълтееше над главите им. Фъджърите се мяркаха на голямо разстояние. Улф опита да хвърля по тях камъни. Едва не улучи един и го видя как изчезва във въздуха. Появи се отново след три секунди на двайсет стъпки от него и се понесе скачайки, сякаш внезапно си беше спомнил за важна среща, която не искаше да изпусне.

Два дни след като бяха яли за последен път, Повелителите бяха готови да опитат от плодовете на храстите. Паламаброн се опитваше да убеди останалите, че неприятната миризма не означава задължително лош вкус. Но дори да беше така, кой можеше да бъде сигурен, че плодовете са отровни. Така и така щяха да умрат тук, защо да не опитат най-напред от плодовете.

— Давай — окуражи го Вейла. — Теорията си е твоя, ти експериментирай. Яж де!

Тя му се усмихваше с особена усмивка, сякаш се наслаждаваше на конфликта между глада и страна му.

— Не — заяви Паламаброн. — Няма да се превръщам в опитното ви свинче. Защо точно аз да се жертвам за останалите? Ще ям от плодовете само ако всички едновременно ги опитат.

— Така че да умреш в компания — намеси се Улф. — Хайде, Паламаброн. Само ни губиш времето в безсмислени спорове. Направи го сам или забрави за това.

Паламаброн подуши плода, който беше откъснал, направи гримаса на отвращение и го пусна на каменната пътека. Улф отново тръгна напред, а останалите го последваха. Час по-късно той видя ново отклонение за страничен каньон. Преди да влезе в него, подбра камък, подходящ за хвърляне. Надяваше се да може да се промъкне близо до някой фъджър и да го улучи с камъка, в момент, когато не гледа към него.

Каньонът се оказа много по-малък от първия, в който бяха провели онзи незабравим лов. В далечния му край се виждаше самотен фъджър, който ядеше плодове. Улф бавно запълзя по корем към него. Възползваше се от всяка неравност на терена и съумя да преполови разстоянието преди животното нещо да заподозре. В следващия момент то неочаквано спря да дъвче, изправи се на задните си крака и се огледа, помръдвайки с нос, докато ушите му вибрираха като телевизионна антена на силен вятър.

Улф се притисна в земята, не смеейки да помръдне. Беше потен от положените усилия, защото гладът го бе изтощил значително. Искаше му се да скочи, да изтича към фъджъра, да се хвърли върху него, да го разкъса с ръце и да го изяде суров. Беше сигурен, че можеше да изяде цялото същество започвайки с ушите и свършвайки с края на твърдата му опашка, след което щеше да разчупи костите и да изсмуче мозъка от тях.

Но се насили да остане неподвижен. Гризачът сигурно скоро щеше да преодолее боязливостта си, след което Улф щеше да поднови приближаването към него.

И в този миг иззад камъка непосредствено до фъджъра се появи друг звяр. Беше сив с изключение на червените вълчи уши, имаше издължено лице, рунтава опашка, а на големина беше нещо средно между лисица и койот. Звярът скочи върху темпусфъджъра, издебвайки го отзад в мига, когато гледаше на другата страна.

Зъбите му изщракаха във въздуха. Фъджърът беше изчезнал, изплъзвайки се от зъбите буквално на косъм.

Хищникът също изчезна преди още да се бе приземил след скока.

Появиха се три животни: два фъджъра и един хищник. Улф, който обичаше да дава имена на нещата, го нарече за себе си хроновълк. Той за първи път виждаше съществото, поставено от природата — или Уризен — тук, за да попречи на фъджъра да завладее цялата планета.

Сега Улф разполагаше с време да прецени какво се разиграваше около него. Бяха два. След това нито един. После три. Значи оригиналният фъджър и хроновълкът бяха скочили напред във времето. Но фъджърът беше останал само за микросекунда и отново бе скочил назад. Репродуцирайки се по този начин, той беше предоставил на хроновълка две цели за преследване.

Животните отново изчезнаха. Появиха се пак, вече четири. Два фъджъра и два хроновълка. Преследването продължаваше при това не само в пространството, но и напред-назад в странните сиви коридори на времето.

Нов едновременен скок в нищото. Улф се възползва от отсъствието им и изтича до една скала, заобиколена от няколко храста. Хвърли се сред тях и надникна през листата.

Седем. Този път вълкът се бе материализирал веднага след жертвата си. Хвърли се напред и челюстите му се затвориха около врата на фъджъра. Разнесе се силно изпукване и фъджърът умря. Седем живи и един мъртъв. Някой от фъджърите се беше пренесъл мигновено напред и отново назад.

Живите изчезнаха. Явно вълкът не възнамеряваше да остане и да изяде улова си на спокойствие.

Наоколо заскачаха шест. Вълкът прегриза врата на следващия.

Нищо за три секунди. Улф изскочи от храстите и се хвърли на земята. Макар този път да не беше скрит зад нищо, той се надяваше, че ако остане неподвижен, ужасът на фъджърите и опиянението от кръвта на вълците ще им попречат да го забележат.

Нов вълк се появи от утробата на времето. Какво беше това, партеногенеза[2] на хроносъщества?

Двата хроновълка се нахвърлиха един срещу друг, докато третият ги наблюдаваше, а фъджърите скачаха наоколо в пълно объркване.

Хищникът-наблюдател стана участник, но не в схватката, а в лова. Той хвана между зъбите си един от фъджърите, който в паниката си бе скочил точно срещу него.

Един фъджър и един вълк умряха.

Живите отново изчезнаха. Когато пак се появиха, вълкът хвана един от фъджърите и му пречупи врата.

Улф бавно се изправи на крака. В момента, когато един от вълците умря, той хвърли камъка към победителя. Съществото вероятно беше зърнало нещо с периферното си зрение, защото изчезна миг преди да бъде ударено. Когато отново се върна от утробата на времето, то се понесе с цялата възможна бързина на четирите си крака към изхода на каньона.

— Съжалявам, че ти развалих победата — извика Улф след него. — Но ти можеш да подновиш лова си и на друго място.

Той се върна да извика останалите Повелители и да им каже, че късметът най-сетне им се беше усмихнал. Шестте животни бяха достатъчни за да напълнят стомасите им и дори щеше да остане нещо и следващия ден.

Следващите три дни Повелителите отново не ядоха нищо. Бяха измъчени, бузите им хлътнаха, очите им дебнеха от тъмните пещери на очните кухини, коремите им се залепиха за гръбнака. Същият ден Улф разпрати всички по двойки на лов. Искаше да бъде сам, но Вейла настоя да вземе Лува със себе си. Каза че иска да ловува сама. Улф я попита защо държи на това и тя му отговори, че не желае да остава в компанията само на един мъж.

— Да не те е страх, че може да станеш жертва на канибал? — попита той.

— Точно от това ме е страх — отвърна му тя. — Досещаш се, че ако продължим да гладуваме, рано или късно ще започнем да се ядем един друг. Кой знае дали замисълът на Уризен не е бил точно такъв. О, какво удоволствие би му доставило да ни види да се избиваме взаимно и да натъпчем стомасите си с плътта на брат си.

— Нека бъде както искаш — съгласи се Улф. Двамата с Лува потеглиха с намерение да изследват разположените наблизо странични каньони. В единия забелязаха няколко фъджъри да се хранят край храстите и предпазливо се промъкваха към тях в продължение на няколко часа. Бяха само на крачка от успеха. Камъкът, хвърлен от Улф, мина на косъм от главата на един от тях. След това всичко беше загубено. Фъджърите дори не се главоболиха да търсят спасение във времето, а с няколко скока избягаха в друг каньон.

Улф и Лува продължиха да търсят, докато не стана време луната да донесе със себе си поредната мъчително гладна нощ. Когато стигнаха на предварително уговореното място на срещата, намериха останалите крайно обезпокоени. Паламаброн и партньорът му по лов Енион още ги нямаше.

— Не знам как се чувствате вие — сопна се Тармас, — но аз съм прекалено скапан за да тръгна сега да търся проклетите глупаци.

— Но май се налага да направим точно това — обади се Вейла. — Може именно те да са имали по-голям късмет от нас и точно в този момент да си тъпчат търбусите с крехко месце, вместо да го разделят с нас.

Тармас изруга. Но въпреки мъчителното предположение, той отказа да тръгне да ги търси. Каза им, че щял да разбере по лицата им дали са имали късмет. Съмнявал се, че можели да скрият задоволството си от него. И ако се окажело така, щял да ги убие за егоизма и алчността им.

— Те едва ли биха направили нещо, на което и ти да не си способен, ако ти се откриеше подобен шанс — напомни му Улф. — И за какво са всички тези вълнения? Никой от нас не знае със сигурност дали причината за отсъствието им е успешния лов. Това не е нищо повече от едно предположение на Вейла. Неподкрепено с абсолютно нищо.

Останалите изръмжаха недоволно, но не след дълго заспаха непробудно от умора.

Улф също заспа, но се събуди посред нощ. Стори му се, че чува вик в далечината. Седна и хвърли поглед към останалите. Всички бяха тук с изключение на Паламаброн и Енион.

Вейла също се изправи.

— Не чу ли и ти нещо, братко? — обади се тя. — Или това беше само воят на стомасите ни?

— Разнесе се нагоре по течението на реката — каза той. После стана на крака. — Ще отида да видя.

— И аз ще дойда с теб — спря го Вейла. — И без това повече няма да заспя. Мисълта, че ония двамата пируват, няма да ми даде мира.

— Не мисля, че основното блюдо са малките скокливци.

— Искаш да кажеш… — започна тя и не довърши.

— Не знам. Ти спомена за подобна възможност. И тя става все по-вероятна.

Той взе тоягата си и двамата се отправиха по брега на реката. Не беше трудно да се ориентират накъде вървят. Луната носеше със себе си само нещо като здрач. Макар в теснината на каньона да бе по-тъмно отколкото на открито, светлината беше напълно достатъчна, за да се придвижват уверено.

Зърнаха Паламаброн преди той да ги види. Главата му за миг се показа зад една скала близо до стената на каньона. Видяха го за миг в профил, после главата му изчезна. Те тихо се промъкнаха към него. Вятърът донасяше към тях шумовете, които той издаваше. Изглеждаше като че ли удря два камъка едни в друг.

— Дали не се опитва да разпали огън? — прошепна Вейла.

Улф не отговори. Повдигаше му се при мисълта за причината, поради която Паламаброн можеше да се нуждае от огън. Когато застанаха от другата страна на канарата, зад която се намираше Паламаброн, той се поколеба. Не искаше да гледа онова, което мислеше, че ще види като заобиколяха канарата.

Паламаброн стоеше с гръб към тях. Беше коленичил пред купчина клонки и листа и удряше с кремък по богатата на желязо скала.

Улф въздъхна с облекчение. Тялото до Паламаброн беше на фъджър.

Но къде бе Енион?

Улф тихо се приближи зад Паламаброн с вдигната във въздуха тояга.

— Е, Паламаброн? — каза той с висок глас.

Повелителят изпищя и се преметна през купа клонки. Изтърколи се и се изправи на крака. Държеше в ръката си грубо издялан нож от кремък.

— Мой е — озъби се той. — Аз го убих и го искам. Трябва да го изям! Ще умра, ако не го изям!

— Същото се отнася и до нас — напомни му Улф. — Къде е брат ти?

Паламаброн се изплю и отговори:

— Това чудовище! Той не ми е никакъв брат! Откъде да знам къде е? Защо изобщо това трябва да ме интересува?

— Двамата тръгнахте заедно — напомни му Улф.

— Нямам представа къде е. Разделихме се още по време на лова.

— Стори ни се, че чухме вик — обади се и Вейла.

— Мисля, че беше фъджъра — каза Паламаброн. — Да, той беше. Убих го преди малко. Намерих го заспал, убих го, а той изврещя докато умираше.

— Може би — съгласи се Улф. Той отстъпи заднешком, докато не се озова на безопасно разстояние. Продължи нагоре по брега. Преди да бе изминал и сто метра, видя една ръка да стърчи зад някаква скала. Заобиколи скалата и намери Енион. Тилът му беше разбит.

До тялото му се виждаше окървавения камък, с който беше убит.

Върна се при Паламаброн и Вейла. Тя все още беше там, но Повелителя и фъджъра ги нямаше.

— Защо не го спря? — попита я той.

— Аз съм само една жена — сви рамене тя и се усмихна. — Как бих могла да го спра.

— Знам, че би могла — отговори той. — Мисля, че искаш да изпиташ наслаждението от преследването му. Е, добре, ще ти кажа, че преследване няма да има. Никой от нас няма силите да се катери насам-натам из тези места. А след като се нахрани, той ще разполага с достатъчно сили да се измъкне на всеки преследвач.

— Добре тогава — съгласи се тя. — Какво ще правим сега?

— Ще продължим да вървим и ще се надяваме да ни провърви.

— Умирайки от глад! — отбеляза тя. После посочи скалата, зад която лежеше тялото на Енион. — Има достатъчно храна за всички ни.

Улф не отговори. Не му се бе искало да мисли за тези неща, но след като се налагаше, той щеше да направи онова, което трябваше да бъде направено. Вейла беше права. Без тази храна, колкото и ужасно да звучеше това, те можеха да умрат. Можеше да се каже, че Паламаброн им беше направил услуга. Беше поел върху себе си вината за убийството на един от тях. Сега можеха да се нахранят без да се смятат за убийци. Не че убийството би възпряло който и да е от останалите. За себе си можеше да каже, че би живял в агония, ако се озовеше в положение, в което се налага да убие човешко същество, за да оцелее.

Що се отнася до самата храна, той изпитваше само леко отвращение. Гладът беше притъпил естествения му ужас пред самата мисъл за канибализъм.

Върна се да събуди останалите, а Вейла взе камъните изпуснати от Паламаброн. Когато се се събраха, тя не само бе наклала огъня, но и беше готова да се захване с разфасовката. Улф се поколеба за момент. После, решавайки, че след като смята да яде от храната, следва да вземе участие и в работата, той взе ножа на Теотормон. Другите също предложиха услугите си, но той отказа на всички. Сякаш искаше да се самонакаже, свършвайки най-мръсната част от работата.

Когато сготвиха месото, или по-точно преди още да се бе сготвило както трябва, той взе своята част и се скри зад скалата. Не беше сигурен дали дори така можеше да задържи изяденото в себе си, но бе уверен, че като гледа другите да ядат, със сигурност ще повърне. Без да може да обясни причината, чувстваше, че ако остане сам нещата няма да изглеждат толкова лоши.

Утрото ги завари докато продължаваха да готвят. Поеха отново на път едва когато денят беше преполовен. Недоизяденото месо беше увито в листа.

— Ако Уризен ни наблюдава — изкоментира Улф, — той сигурно умира от смях.

— Нека се смее — каза Вейла. — Моят ред предстои.

— Твоят ред ли? Искаш да кажеш, нашият ред.

— Можеш да постъпиш както пожелаеш. Мен ме интересува какво ще направя аз.

— Колко типично за Повелителите — каза Улф, без да навлиза в подробности. Остана загледан в нея. Тя изглеждаше невероятно жизнена. Може би руменината в бузите и енергичната й походка се дължаха на погълнатата храна. Не, той не мислеше, че това бе причината. Дори по време на глада тя като че ли не бе страдала толкова колкото останалите, нито бе загубила силите си толкова бързо.

Да, ако някой оцелееше и имаше шанс да се докопа до гърлото на баща им, това щеше да бъде Вейла, мина през главата му.

Дано не бъда много зад нея, помисли си той. Не толкова за да отмъстя на Уризен, макар да го желая искрено, колкото за да спася Хризеис.

[1] Oт fudge (англ.) — мамя, отбягвам, изплъзвам се, измислям си — Бел.пр. ↑

[2] Безполово размножаване — Бел.пр. ↑

12

Отново не бяха яли цял ден, когато най-сетне излязоха от каньона. До самия хоризонт се простираше равнина. Но по-важното бе, че на четвърт миля от тях се издигаше малък хълм, а на върха му се виждаха познатите им две шестоъгълни рамки на вратите.

Спряха се и със смесени чувства изгледаха целта, към която се бяха стремили с цената на такива усилия.

— Предлагам незабавно да минем през една от вратите — каза Улф. — Може би от другата страна ще има нещо за ядене.

— А ако няма? — поинтересува се Тармас.

— Предпочитам да умра бързо, опитвайки да преодолея защитната система на Уризен, отколкото да угасна умирайки от глад. Което в момента изглежда като…

Не довърши започнатата фраза, защото виждаше, че Повелителите и без това бяха отпаднали духом.

Всички го последваха до основата на златните, украсени със скъпоценни камъни рамки. Той се обърна към Вейла:

— Сестро, имаш честта да избереш лявата или дясната врата, през която да минем. Моля те, направи го. Само че бързо. Просто усещам как последните ми сили ме напускат.

Тя взе един камък, обърна се е гръб към вратите и го хвърли през глава. Камъкът мина през дясната врата, като едва не удари рамката.

— Така да бъде — каза Улф. Погледна останалите и се засмя: — Каква гледка! Смелите Повелители! Скитници нещастни! Тояги, счупен меч, един нож, мускули, тресящи се от слабост и стомаси, които стенат за къс месо! Питам се бил ли е някога някой Повелител атакуван в собствената му крепост от подобна сбирщина!

Вейла също се засмя и отговори:

— На теб явно ти е останал малко дух, Джадауин. Това поне е нещо.

— Надявам се да е така — каза той, засили се и скочи през дясната врата. Озова се под синьо небе, а почвата под краката му леко изпружинира. Местността беше равнинна с изключение на няколкото по-стръмни хълмове, толкова тъмни и каменисти, че повече приличаха на израстъци, отколкото на могили. Съмняваше се, че бяха изградени от пръст, понеже това, върху което стоеше, не беше почва. Материалът бе кафеникав, но гладък и с някакви дупки в него. От всяка дупка излизаше стебло, високо към една стъпка и дебело колкото пръст на ръка.

Като кожата на гигант, мина през главата му.

Единствената растителност, ако можеше да бъде наречена така, бяха няколкото дървета, израсли на голямо разстояние едно от друго. Достигаха на височина към четиридесет стъпки, имаха тънки стволове и гладки остри клони, излизащи под четиридесет и пет градуса от стеблото. Клоните бяха по-тъмни на цвят от повърхността и по тях се виждаха издължени листа, достигащи на дължина към две стъпки.

Чу зад гърба си гласовете на другите Повелители, които също бяха минали пред вратата.

— Доволен съм, че не се натъкнах на нищо, с което не бих могъл да се справя без помощта ви — каза им той.

— Всички бяха сигурни, че този път вратата ще ни изведе в крепостта на Уризен — обади се Вейла.

— И ще може би аз ще активирам някоя клопка, преди да загина — допълни я Улф. — С което ще ви дам шанса да оцелеете някоя друга минута повече от мен.

Никой не му отговори. Той погледна укоризнено Лува, чиито бузи почервеняха.

Улф изпробва вратата. Тя беше или деактивирана или бе еднопосочна. Видя дълга черна линия, която можеше да бъде брега на море или на езеро. Този свят, за разлика от другия, който току-що бяха напуснали, не даваше никакви указания в каква посока да потеглят. Но в посоката, в която бе погледнал веднага след минаването си през вратата, се виждаха два тъмни хълма, разположени близко един до друг. Това можеше да бъде някакъв знак на Уризен. Макар че можеше и да не означава нищо. Имаше само един начин да се провери и Улф без колебание реши да го направи.

Той тръгна по еластичната повърхност, следван по петите от останалите. Над главите им мина сянката на птица и всички погледнаха нагоре. Беше бяла с червени крака, имаше размерите на орел, лицето й бе маймунско, но на мястото на носа се виждаше извит птичи клюн. Тя прелетя толкова ниско, че Лува хвърли тоягата си по нея, която мина под разперената опашка. Птицата изграчи възмутено и се издигна във въздуха.

— Онова там ми прилича на гнездо — каза Улф и посочи едно от дърветата. — Я да видим няма ли в него яйца.

Лува изтича напред за да си вземе тоягата и изведнъж спря. Улф погледна в посоката, в която той сочеше.

Земята се надигаше. По нея се носеха високи към един инч вълни, които се отправяха в посока на тоягата. Лува се обърна, за да избяга, размисли и изтича да вземе тоягата си. Земята зад гърба му се надигна и се отпусна, давайки началото на вълна, която се понесе напред като вълна на прибой.

Улф изкрещя. Лува се извърна, видя опасността и изтича настрани от нея. Тичаше под ъгъл към края на вълната. Улф тичаше зад вълната без да има представа как точно би могъл да помогне на Лува, но надявайки се да направи нещо.

В следващия миг вълната изчезна. Улф и Лува спряха едновременно. неочаквано Улф усети, че почвата се надига под краката му и видя нова вълна да потегля на десетина стъпки от Лува. И двамата се обърнаха и се затичаха настрани, преследвани от земята… или каквото и да беше това.

Успяха навреме да стигнат района около вратите, където всичко беше спокойно. Поне засега, надяваха се те.

Добраха се тук точно навреме за да избегнат неочакваното пропадане на почвата. Появи се дупка, широка и плитка в началото. Постепенно тя се стесни и стана дълбока. Стените й се затвориха с мляскащ звук, после процесът протече в обратна посока: дупката се разшири и се разглади, изчезвайки напълно. Единствено странните стръкове, излизащи от останалите дупки, продължаваха да потрепват.

— Какво е това, в името на Лос? — развълнувано повтаряше Лува. Беше пребледнял, а луничките по лицето му изпъкваха като цяла галактика на страха.

Самият Улф беше не съвсем на себе си. Това разтреперване на земята под краката му бе досущ като при земетресение. Всъщност, в началото бе помислил, че е именно това.

Някой извика зад гърба му. Обърна се и видя Паламаброн, който се опитваше да мине обратно през вратата, през която току-що бе влязъл. Вероятно ги бе следвал и бе изчакал известно време, надявайки се те вече да са се отдалечили от вратата. Сега беше попаднал в същата клопка.

Дори бе в още по-лошо положение, понеже Улф имаше специални планове за него. Той разбута останалите, които се бяха нахвърлили върху му и им извика да го оставят на мира. Те се оттеглиха, а Паламаброн се изправи разтреперан и с тракащи зъби.

— Паламаброн — обърна се към него Улф, — ти си осъден на смърт, защото наруши примирието между всички ни и уби своя брат.

Разбрал, че няма да бъде убит веднага, Паламаброн събра кураж. Сигурно си мислеше, че има някакъв шанс.

— Аз поне не изядох брат си! — извика той. — Освен това, трябваше да го убия! Той първи ме нападна!

— Енион беше убит с удар в тила — напомни му Улф.

— Добре де, съборих го! — призна той. — А когато видях, че се надига, взех един камък и го ударих с него. Не е моя вината, че беше обърнат с гръб към мен. Нали не искате да го бях изчакал да се завърти?

— Този разговор е безсмислен — заяви Улф. — Но ти можеш да си вървиш. Не искаме да цапаме ръцете си с твоята кръв. Но не може да останеш при нас. Никой не би се чувствал спокоен да спи или да стои обърнат с гръб към теб.

— Пускате ме да си вървя? — недоверчиво каза Паламаброн. — Защо?

— Не ни губи времето с приказки — отсече Улф. — Ако не се махнеш от погледите ни до десет минути, ще разреша ха останалите да се оправят с теб. Мисля, че е по-добре да се махнеш. И то веднага!

— Я почакайте малко — проточи Паламаброн. — Тук има нещо много подозрително. Не, отказвам да се махна.

Улф направи знак на другите.

— Действайте. Убийте го!

Паламаброн изкрещя и побягна с всички сили. Изглеждаше отпаднал и в началото краката му едва-едва се движеха. Озърна се няколко пъти и когато видя, че никой не го преследва, спря да тича.

Замята зад него набъбна и се издигна докато стигна на височина два пъти колкото ръста му. В мига, когато беше в най-високата си точка, Паламаброн пак се обърна. Той видя носещата се към него гигантска вълна, изпищя и побягна с все сили. Вълната рухна, сътресението достигна до краката на Паламаброн и го събори на земята. Той бързо се изправи и пак продължи да тича, но този път залиташе.

Пред него се разтвори дупка. Той изкрещя ужасено и отскочи настрани, намирайки нови сили в себе си. Дупката изчезна, но пак пред него се бързо се образува втора. Той отново я отбягна, този път диагонално.

Пред него се надигна втора вълна. Той се извърна, подхлъзна се, падна лошо, претърколи се настрани. Вълната, образувала се в място между него и Повелителите, се издигна толкова високо, че го скри от погледите им. После застина за момент леко потрепервайки, накрая постепенно се отпусна и равнината отново се изглади, а на мястото където беше Паламаброн остана шест изпъкналост дълга към шест стъпки.

— Погълна го — прошепна Вейла. Тя изглеждаше превъзбудена. Очите й бяха широко отворени, устата й полуразтворена, долната й устна влажна. Езикът й два пъти облиза двете устни.

— Баща ни наистина ни е създал едно добро чудовище — обади се Улф. — Кой знае, може би цялата планета е покрита с кожата на този… Weltthier.

— Какво? — попита Теотормон. Очите му още бяха замъглени от изживения ужас. Макар да бе губил от теглото си по време на глада в предишния свят, през последните две минути сякаш се бе смалил с нови петдесет фунта. Кожата му висеше на гънки.

— Weltthier — повтори Улф. — „Свят-животно“. На немски — един от земните езици.

Планета, покрита с кожа, помисли си той. А може би никаква кожа, ами амеба с размерите на континент, проснала се върху планетата. Идеята за това го замайваше.

Кожата все пак съществуваше — този факт бе неоспорим. Но как оцеляваше това същество? Нали милионите тонове протоплазма трябваше да бъдат нахранени. Дори да ядеше животни, беше абсурдно да се мисли, че успяваше да се изхрани по този начин.

Улф реши да изследва този проблем, ако някога му се отдадеше шанса да го стори. Той беше крайно любопитен — като маймуна или като сиамска котка — и проверяваше, анализираше, обмисляше, правеше предположения. Не се успокояваше, докато не вникнеше в същността на нещата.

Седна да почине, докато не измисли какво да правят по-нататък. С изключение на Вейла, останалите също насядаха. Вейла напусна „зоната на безопасността“ и внимателно запристъпва. Той се загледа в нея, разбирайки идеята й. Защо сам не се бе сетил за това?

Тя избягваше контакта с растенията (космите?), които изникваха от дупките (порите?). След като описа кръг с радиус около двайсет и пет метра, тя се върна при тях. Кожата не бе потрепнала нито веднъж през това време.

Улф се изправи на крака и извика:

— Браво, Вейла. Ти се сети преди мен. Този звяр или каквото и да е това, установява наличието на живот чрез сигналите изпращани му от космите. Ако маневрираме внимателно като кораби сред рифове, сигурно ще можем да пресечем това нещо. Единственият проблем е как да минем през онова там — и той посочи издатините, които още в началото му бяха заприличали на израстъци. Космите в основата им растяха нагъсто и след тях се простираха като килим.

— Не знам — сви рамене тя.

— Е, ще му мислим като опрем до тях — каза той. После тръгна гледайки внимателно пред краката си за да не докосне някой от датчиците. Повелителите го последваха в индианска нишка и отново Вейла направи изключението. Тя ги последва по курс, успореден на неговия, но на пет-шест метра вдясно от него.

— Трудничко ще бъде да се ловува в тези условия — отбеляза той. — Ще трябва да държим едното око върху космите, а другото върху животното. Много неприятно.

— Аз не бих се безпокоила — отговори тя. — Тук може изобщо да няма животни.

— Е, за едно съм сигурен, че съществува — заяви Улф. Той не добави нищо повече, макар да бе ясно, че Вейла се питаше какво ли бе имал предвид. Улф се насочваше към „дървото“, на чийто клон бе забелязал онова, което му бе заприличало на гнездо. Странната конструкция от клонки и листа беше заклещена между ствола и един от клоните и в диаметър имаше към три стъпки. Някаква лепкава субстанция задържаше клонките заедно.

Той пристъпи между последните два „косъма“, подпря тоягата си на дървото и се изкачи по него. Някъде по средата на височината му зърна върховете на двата шестоъгълника на вратите върху един от стръмните хълмове. Когато се добра до гнездото, той обхвана ствола му с двата си крака и едната ръка, а с другата започна да рови сред листата в горната му част. Намери две яйца, напръскани на зелени и черни точки и два пъти по-големи от яйцата на пуйка. Внимателно ги извади едно по едно и ги пусна на Вейла.

В този момент се завърна майката — по-голяма от орел, бяла, със сини пера около главата. Беше настръхнала с лице на маймуна, клюн на сокол, зъби на тигър, уши на вълк, криле на прилеп, опашка на археоптерикс и крака на лешояд.

Беше пикирала към него с прибрани криле до момента, в който трябваше да нанесе удар с клюна си. В следващия момент ги разпери с изплющяване във въздуха и нададе остър писък. Целта сигурно беше да се парализира противника от страх. Ако идеята беше такава, тя напълно се провали. Улф просто престана да стиска ствола между краката си и се плъзна надолу. Над него се разнесе ново изплющяване и удар, последвани от втори писък, но този път в него прозвуча объркване и разочарование. Птицата явно се бе забила в отчасти в дървото, отчасти в гнездото, разчела пикирането си така, че да порази тялото на Улф. Вероятно в яростта си не бе пресметната точно скоростта, с която бе атакувала.

Улф стигна до земята и се претърколи странично, знаейки, че докосва космите. Не можеше да направи нищо друго. Изправи се, пазейки се с ръка от дъжда слепени клонки, който се посипа от разбитото гнездо. Отдръпна се встрани само миг преди край него да падне полупарализираната птица. Дори да не бе успял да отскочи, ударът едва ли щеше да се получи с пълна сила, понеже съществото все пак бе съумяло да забави падането си инстинктивно разпервайки криле.

Почвата под краката им вече беше реагирала на сигналите, получени от датчиците. Но не само Улф беше станал причината за тези сигнали. Другите Повелители също се бяха разпръснали при спускането на Улф и също бяха докоснали космите около дървото.

— Обратно на дървото — извика им Улф. Вейла беше предугадила съвета му и вече се бе изкачила наполовината. Той започна да се катери след нея и в същия миг усети как някакви остри и горещи като нажежени куки нокти се забиват в гърба му. Летящото създание беше дошло на себе си и се бе вкопчило в него. За втори път му се наложи да се пусне и да падне обратно. Все пак успя да се оттласне с крака и да полети по полегата дъга настрани от дървото. В резултат падна тежко, но съществото остана под него.

Чу се мощно изпускане на въздух: от неговите гърди и от тези на съществото. Пострадал от падането несравнено по-леко, Улф се претърколи настрани, стана бързо и го срита в ребрата. Устата под зловещия му клюн зееше, а двата остри зъба бяха покрити със слюнка и кръв. Улф отново го ритна и се отправи обратно към дървото. Беше избутан настрани от двама от спътниците си, които отчаяно се мъчеха да се доберат на безопасно място. Тармас стъпи на главата му и я използва като трамплин за да скочи върху ствола. Ринтра го дръпна надолу, блъсна го настрани и започна да се катери пред него. Неуспял да се хване добре за ствола, Тармас падна върху Улф, който в този момент се изправяше на крака.

Кацнала на един клон високо на дървото, Вейла се заливаше в истеричен смях. Тя се удряше с юмрук по бедрото, но в един миг замлъкна, после неочаквано изпищя. Беше загубила опора и полетя надолу, счупи един клон, преобърна се във въздуха и тежко падна на рамото си. Остана да лежи замаяна в основата на дървото.

От всички най-изплашен изглеждаше Теотормон. Все още огромен въпреки многото тлъстина, която се беше стопила по него, затруднен от това, че имаше перки вместо ръце, той беше изправен пред почти непосилната задача да се изкатери по дървото. Опитваше и веднага се плъзваше надолу. През цялото време се обръщаше през рамо, бърборейки несвързано.

Улф успя най-сетне да се изправи на крака. Кожата около дървото беше като побесняла. Надигаше се на високи вълни, които преследваха Аристон и Лува. Двамата обикаляха дървото на висока скорост и беше ясно, че ужасът придава на изнурените им тела свежи сили. Вълните зад гърба им постепенно затихнаха. Но пред тях се образуваха нови вълни, а в краката им зейнаха дупки.

С едно последно върховно усилие Лува и Аристон се хвърлиха напред и различните движещи се образувания непосредствено зад тях се сблъскаха. Главата на Улф се замая от хаоса на извиващи се, блъскащи се, подскачащи, мляскащи форми от протоплазма. Сцената пред очите му наподобяваше фантастична колекция от малки водовъртежи.

Преди да успее да реорганизира сигналите, на които реагираше, кожата загуби следите на Аристон и Лува. Те се добраха до дървото, но си пречеха един на друг да се качат по него. Докато се блъскаха, Улф вдигна тялото на летящото създание и го хвърли колкото можеше по-надалеч от себе си. Трупът падна точно на гребена на една започваща да се надига вълна, която спря хода си в мига, когато усети тялото. Около и под него него се оформи вдлъбнатина и трупът бавно потъна под повърхността. Устните на дупката се затвориха над него и единствено издатината и постепенно размиващия се шев върху нея подсказваха, че отдолу може би има нещо.

Постъпката на Улф бе равностойна на жертвоприношение, защото той смяташе да задържи тялото на животното за храна. Районът около дървото се успокои, няколко последни потрепвания пробягаха напосоки и после всичко замря. Повърхността стана така неподвижна, сякаш наистина беше от земя. Улф заобиколи дървото, за да види как се чувства Вейла. Тя вече беше седнала, дишаше тежко и лицето й беше изкривено от болка. Благодарение на еластичността на кожата, ударът, макар и от такава височина, не се бе оказал толкова тежък, както би бил на твърда почва. Рамото й беше ожулено, както и едната буза, а в допълнение на всичко още не можеше да помръдне ръка.

Но най-тежко от всичко бе наранено достойнството й. Тя проклинаше всички, наричайки ги сбирщина страхливи глупаци, мъже, годни само да бъдат роби, а дори не и това. Виждаше се, че Повелителите бяха засегнати от нейните оскърбления. Все пак чувстваха, че в думите й има истина. Но никога не биха признали гласно това.

Всичко това изведнъж се стори смешно на Улф. Той се разсмя, после мъчително изправи гръб със стон. Беше забравил за дълбоките драскотини, които ноктите на летящото същество бяха оставили по тялото му. Лува погледна гърба му и съчувствено цъкна с език. Кръвта продължаваше да се стича, но по-всичко личеше, че скоро щеше да се спре. Лува се надяваше, че раните няма да се инфектират, защото групата не разполагаше с каквито и да са било лекарства.

— Нещо ти е весело — отбеляза Улф. После се огледа за яйцата. Едното се бе счупило и разтекло в основата на дървото. Другото никъде не се виждаше и можеше да се предполага, че вече е погълнато от кожата.

— О, Лос! — изохка Аристон. — И какво ще правим сега? Предстои ни да умрем от глад, загубихме се и не можем да напуснем това дърво без това чудовище да ни погълне. Баща ни се разправи с нас, а ние дори не се доближихме до крепостта му.

— Наистина вие Повелителите и Създателите на вселени се превръщате в достойни за съжаление същества, когато излезете извън стените на вашите палати и ви бъде отнето оръжието — сряза го Улф. — Ще ти кажа още една земна поговорка: „Има много начини да се одере една котка“.

— Каква котка? Къде е? — извика Теотормон. — Точно в момента бих могъл да изям една дузина котки.

Улф извъртя поглед към небето, но не отговори. Вместо това нареди на другите или да отидат от другата страна на дървото, или да се качат на него. После взе ножа на Теотормон и се отдалечи на няколко крачки от дървото. Клекна и го заби до дръжката с всичката си сила. Щом кожата беше толкова еластична, че да образува псевдоподии или дупки, то следваше, че тя е и уязвима.

Измъкна ножа от раната, стана и се отстъпи. Кожата се сви настрани от него, направи първо дупка, после конус, около раната, след това конусът се издигна нагоре като бавно оформящ се кратер. Улф чакаше търпеливо. Скоро кратерът се разстла и разкри самата рана. Но вместо кръв, както можеше да се очаква, от раната бликна тънка струйка белезникава течност.

Той се приближи до нея, внимавайки да не докосне намиращите се в непосредствена близост косми. Бързо заби ножа си отново, изряза част от потръпващата маса и изтича обратно при дървото. Отново избухна буря от протоплазмени форми: вълни, кратери, изпъкналости, бързи надигания, по време на които плътта оформяше странни колони подобни на тирбушон. После всичко затихна и се успокои.

— Като че ли кожата непосредствено около дървото е по-твърда и не така еластична както по-надалече от него — отбеляза Улф. — Мисля че сме в безопасност докато не се отдалечаваме много, но кой знае… кожата може да е в състояние да образува приливна вълна, която да но помете. Както и да е, поне има какво да ядем.

Другите Повелители на свой ред отидоха да се отрежат различни по големина късове. Суровата плът беше жилава, лепкава от изтичащия жизнен сок, и отвратителна на миризма, но можеше да се сдъвче и погълне. Напълнили стомасите си, те се почувстваха по-силни.

Дори се върна и част от оптимизма им. Някои легнаха да поспят, но Улф се отправи към брега. Вейла и Теотормон го последваха, а Лува, като ги видя да се отдалечават, също реши да се присъедини към тях. „Сушата“ свършваше като отсечена с нож и нямаше никаква преходна зона на крайбрежна ивица. По самия край на водата космите бяха толкова нарядко, че всички малко се поотпуснаха. Улф се загледа отблизо във водата. Въпреки че нямаше слънце, което да му помогне с лъчите си, прозрачната вода позволяваше на погледа да надникне дълбоко в нея.

Виждаха се много разнообразни по размери, форма и цветове риби, които плуваха почти до самия бряг. Но още докато наблюдаваше, той видя едно дълго белезникаво пипало да се стрелва някъде изпод брега и да сграбчва една по-едра риба. Рибата се замята, но бързо бе изтеглена обратно под брега. Улф се отпусна на колене и се надвеси през ръба за да разгледа по-добре съществото, което така ловко бе уловило жертвата си. За нещастие той стоеше на издаден над основата на брега перваз, който му пречеше да разгледа добре. Всъщност, той изобщо не можа да види основата на брега. Вместо това видя сноп извиващи се пипала, в много от които се мятаха други риби. По-назад имаше още пипала, но те се губеха увиснали над бездънната бездна. И докато гледаше, едно от тях се сви, измъквайки от тъмнината огромна риба.

Улф бързо дръпна глава назад, защото друго от пипалата се прокрадваше нагоре в неговата посока.

— Чудя се как едно такова чудовище може да се изхрани — каза той. — Разполага само с морска храна. Готов съм да се обзаложа, че това върху което стъпваме, е едно гигантско плаващо същество. Подобно на островите във водния свят, то също се движи свободно, неприкрепено към никаква основа.

— Чудесно е да научим това — обади се Лува. — Но по какъв начин може да ни помогне тази информация?

— Ние имаме нужда от още храна — отговори Улф. — Теотормон, ти си плувецът измежду всички ни. Защо не скочиш и не наловиш малко риба? Дръж се близо до брега и бъде готов моментално да изскочиш от водата. Знам, че можеш да го направиш с бързината на тюлен.

— Защо точно аз? — попита Теотормон. — Ти не видя ли лекотата, с която онези пипала сграбчваха рибите?Мисля, че те шареха напосоки. Не знам, може би са в състояние да долавят вибрациите във водата. Но съм убеден, че ти си достатъчно бърз, за да ги избегнеш. А и пипалата непосредствено под ръба на брега са малки.

— Не, няма да рискувам живота си заради вас! — поклати отрицателно глава Теотормон.

— И ти ще умреш от глад като нас, ако не го направиш — опита се да го убеди Улф. — Разбираш добре, че не е възможно да продължаваме с изрезки от кожата. Нали видя колко силно се бунтува тя срещу това.

Той посочи с пръст една риба, която плуваше непосредствено под повърхността. Беше тлъста с глава оформена като сфинкс.

— Не би ли искал да забиеш зъби в това?

От устата на Теотормон потече слюнка, а коремът му изгромоля, но той не се хвърли във водата.

— Добре, дай ми ножа си тогава — въздъхна Улф. Издърпа оръжието от ножницата му, преди Теотормон, който стоеше на един крак, да има време да вдигне и другия и да хване с пръстите му дръжката. Обърна се, засили се и скочи във водата, колкото можа по-навътре. Рибата, естествено, се стрелна настрани от него. Беше бавна, но не чак толкова бавна, че да може да я хване. Но той и не се бе надявал на това. Интересуваше го дали някое пипало, усетило вибрациите от скока му и загребванията с ръце, няма да провери какво става тук.

И настина, едно от тях се насочи към него. То се измъкна от плетеницата в основата и започна да се приближава. Улф заплува бавно обратно към брега, без да вдига глава от водата, за да може да вижда по-добре развитието на нещата. Когато видя, че то рязко се ускорява с приближаване към него, той протегна ръка и го хвана за края. До този момент не можеше да знае дали пипалото не е отровно подобно на медузата например. За щастие, енергично съпротивляващата се в ръката му плът не създаваше впечатление, че е отровна.

Пипалото се нагъна, изви се и обгърна тялото му. Той пусна края му, обърна се и го сграбчи на десетина инча по-навътре. Започна да го реже с ножа, който се справяше изненадващо леко със задачата. Пипалото изостави опитите си да го обхване през кръста и започна да се дърпа. Но той продължаваше да го стиска и да реже. Водата притъмня, защото тялото му бавно беше притегляно под брега. В следващия миг ножът се справи с пипалото и той енергично заплува нагоре без да изпуска израстъка.

Хвърли го на брега, когато извади глава на повърхността, и точно бе започнал да се изтегля навън, когато нещо се обви около десния му глезен. Погледна надолу и видя края на друго пипало. Смукалото нямаше зъби, но беше достатъчно силно, за да не разхлабва захвата на глезена му. Той вкопчи двете си ръце в брега и изхриптя:

— Помогнете ми!

Теотормон направи няколко крачки към него на гумените си крака и се спря. Вейла спря поглед върху пипалото и се усмихна. Лува изтегли скъсения меч от ножницата на кръста й и скочи във водата. Вейла се изсмя и го последва. Тя бързо изплува, взе кинжала от ръката на Улф и отново се гмурна. Двамата с Лува се захванаха с пипалото, започвайки да го секат на няколко стъпки от края му. Малко по-късно Улф успя да се изкатери на брега, а ампутираното пипало все така упорито продължаваше да стиска глезена му.

Двата къса месо можаха да бъдат изядени едва след като ги удряха достатъчно дълго в дънера на дървото за да станат по-крехки. Но дори и след това те приличаха на гума. Все пак, това беше храна.

Те тръгнаха по равнината и след малко стигнаха до първия по-стръмен хълм, от който нататък космите започваха да растат съвсем нагъсто. Оттук вече добре виждаха своята цел: на половин миля от тях, на върха на висок хълм, се виждаха две златни шестоъгълни рамки.

Улф взе клона, който се бе откършил при падането на Вейла. Хвърли го с всичка сили и с внимание проследи как пада върху космите. Цялата околност в мястото на падането му реагира моментално и много по-бурно, отколкото местността, където космите растяха по-нарядко. Кожата буквално изригна.

— О, Лос! — възкликна Аристон. — Това е краят ни! Никога няма да можем да пресечем тази част — той размаха юмрук към небето и извика: — Ти, татко! Мразя те! Ненавиждам те и проклинам деня, когато семето, с което съм бил заченат, е напуснало слабините ти!

Може би си мислиш, че си ни хванал в капана си? Не, в името на Лос и гърбавата Енитармон, кълна се, че че се доберем до теб!

— Ето, това е дух — каза одобрително Улф. — За миг ми се стори, че отново ще захленчиш като болнаво куче. Добре му го каза на дъртия мръсник! Надявам се, че те е чул.

Аристон, който дишаше тежко и със свити юмруци, каза:

— Да, смело на думи. Би ми се искало да знам какво да направя.

— Някакви идеи? — обърна се Улф към останалите.

Всички поклатиха глави.

— Къде остана дяволската хитрост и онази безподобна изобретателност, с която се предполага, че са надарени децата на Уризен? Чувал съм страхотни истории за всеки от вас — още се разказва как сте атакували крепостите на много Повелители и как благодарение на съобразителността и силата си сте им отнемали вселените. Какво ви стана точно сега?

Отговори му Вейла:

— О, те бяха смели и умни, когато имаха под ръка своите оръжия! Но на мен ми се струва, че те все още не са преодолели шока от осъзнаването колко лесно бяха заловени от баща ни. И колко лесно им бяха отнети въпросните любими оръжия. А без тях те губят онова, което ги прави Повелители! Сега са само най-обикновени мъже, при това доста измъчени!

— Изморени сме — поясни Ринтра. — Мускулите ми ме болят и сякаш горят. Отпуснали са се сякаш се намираме на планета с повишена гравитация.

— Мускули! — повтори Улф. — Мускули!

Поведе всички обратно при дървото. Въпреки режещата болка в гърба всеки път когато откършваше клон, той работеше с желание. Останалите му помагаха и скоро всеки държеше наръч клони в ръцете си. Върнаха се на периферията на гъсто обраслата местност и започнаха да хвърлят клоните колкото можеха по-надалече сред космите. Не го направиха едновременно, а през равни интервали от време. Кожата се надигна като море по време на ураган. Вълни и кратери се носеха напред-назад.

Скоро обаче реакцията на кожата започна да става по-умерена. А когато клоните бяха на привършване, гърчовете бяха преминали в уморено помръдване. Последният клон не предизвика нищо повече от една малка и бързо размила се вълна.

— Умори се най-сетне — проговори Улф. — Но сигурно може бързо да възстанови силите си. Предлагам да потегляме веднага.

И той пое бързо напред. Кожата потрепваше и леко се надигаше в отговор на сигналите, изпращани от космите. Появиха се плитки дупки, които Улф хладнокръвно заобикаляше. След малко реши, че няма да им попречи, ако се затичат. И не спря докато не стигнаха хълма, към който се бяха насочили. Той изглеждаше като огромен израстък, като кокоши трън върху кожата. Макар склоновете му да се издигаха почти перпендикулярно, по тях имаше достатъчно грапави места, които даваха възможност да катерене. Макар и не леко, то беше напълно възможно. Не след дълго всички стигнаха до върха без никакви премеждия.

— Честта отново е твоя, Вейла — обърна се към нея Улф. — Коя врата?

— До момента поне тя не може да се похвали с особен късмет — намеси се Аристон. — Защо й даваш все тя да избира?

Но Вейла се обърна към него като тигрица:

— Братко, избирай ти, ако имаш претенциите, че ще се справиш по-добре! Но знай, че ще трябва да докажеш увереността си като минеш първи през вратата!

Аристон отстъпи напред с примирително вдигнати ръце:

— Много добре. Да не променяме традицията точно сега.

— А, значи това вече било традиция — иронично каза Вейла. — В такъв случай, избирам лявата.

Улф не се поколеба. Макар да очакваше, че този път можеше да се озове в крепостта на Уризен, безпомощен и невъоръжен, той престъпи през вратата.

За миг не можа да се ориентира къде се намира, нито какво става около него, защото беше замаян, а нещата, които се въртяха над него бяха толкова странни.

13

Намираше се върху огромен метален сив цилиндър, който бързо се въртеше. Над него, както и от двете му страни, а също така изплуващи пред погледа му с въртенето на цилиндъра, се виждаха други сиви цилиндри. Небето над тях беше бледорозово.

Цилиндрите бяха свързани с по три виолетови лъча. Те започваха на около десет стъпки от центъра на плоските им основи. Отвреме-навреме по дължината на лъчите пробягваха светлинни импулси. Червени, оранжеви, черни, бели, пурпурни — те се носеха по лъчите сякаш подскачащи по обтегнато въже. Когато наближаваха до към дванайсет стъпки от цилиндрите, те ярко проблясваха и бързо изчезваха.

Улф затвори очи, за да се пребори със замайването и повдигането. Когато отново ги отвори видя, че и другите бяха минали през вратата. Аристон и Тармас паднаха на повърхността на цилиндъра и се притиснаха към нея с всичка сила. Теотормон седна сякаш се страхуваше, че въртенето може да го плъзне по повърхността или дори да го запрати в пространството между цилиндрите. Само Вейла беше запазила присъствие на духа. Тя се усмихваше, но това можеше да бъде само демонстративна проява на смелост.

Дори и в този случай тя заслужаваше възхищение.

Улф се опита да разгледа обстановката, в която бяха попаднали, колкото може по-добре. Цилиндрите бяха с големината на небостъргачи.

Не разбираше защо центробежната сила не ги бе изхвърлила до момента. Беше очевидно, че тези тела имаха незначителна сила на притегляне.

Но изглежда все пак не можеше да бъде пренебрегната.

Може би — всъщност, можеше ли да става дума за „може би“ когато бе намесен Уризен? — Тук беше налице много прецизен баланс на силите, за да могат тела с подобни гравитационни полета да се преместват в пространството на толкова близки разстояния без да падат едно върху друго. И дали цветните импулси пробягващи по лъчите не бяха проявления на механизмите за постоянна пренастройка на динамиката на тези странни обекти.

Единственото, което Улф знаеше с увереност бе, че науката, наследена от Повелителите, надхвърляше невъобразимо много онова, което земляните знаеха.

Цилиндрите може да бяха стотици, ако не и хиляди. Намираха се на около миля един от друг, въртяха се около осите си и бавно променяха взаимното си разположение в строен и сложен танц.

Улф се помисли, че от голямо разстояние тази система от движещи се тела сигурно би изглеждала като единствен твърд обект. Нищо чудно това да бе една от планетите, които бе наблюдавал от водния свят.

Трудната ситуацията, в която бяха попаднали предполагаше едно-единствено предимство за тях: едва ли щеше да се наложи да търсят далече за да намерят следващите врати. И все пак от Уризен не можеше да се очаква, че ще направи живота им прекалено лесен.

Улф отстъпи към вратата и се опита да мине през нея. Естествено, озова се от другата страна на рамката, но пак върху цилиндъра. Обърна се и изпробва минаване в обратна посока, но ефектът беше същият. След това тръгна на обиколка по околната повърхност на цилиндъра с надеждата да намери следващия комплект врати. И преди още да бе изминал и половината обиколка, той видя двата шестоъгълника.

Те се намираха в края на цилиндъра и висяха на няколко инча над повърхността. През междината от долната част на рамката и цилиндъра се виждаше ивица от бледорозовото небе. Следван от другите, той се отправи към вратите. Опитваше се да гледа само към тях и да не обръща внимание на въртящите се около него тела.

Понеже водеше групата, той първи забеляза неочакваното поведение на двойката врати. Когато се приближиха на петдесетина стъпки, те започнаха да се отдръпват. Той ускори ход, те също се дръпнаха по-бързо, но все пак разстоянието помежду им се скъси. Спря и вратите също спряха да се движат. Скочи към тях, но те се дръпнаха едновременно със скока му. Отново ускори ход и отново скъси с малко разделящото ги разстояние.

Другите Повелители се движеха зад него. Краката им шляпаха по металната повърхност, а пъшкането им отекваше в атмосферата. Улф отново спря. Вратите замръзнаха. Останалите с изключение на Вейла го наобиколиха и заговориха едновременно.

— Лос! Първо иска да умрем от глад, а след това иска да ни умори от ходене.

Улф изчака да възстанови дишането си и ги прекъсна:

— Мисля, че можем да ги настигнем. Когато аз ускоря ход, те малко се забавят. Зависимостта е обратно пропорционална. Но не мисля, че бих могъл да вървя достатъчно бързо и достатъчно дълго, за да се доберем до тях. Кой тук е най-бързият?

Обади се Лува:

— Винаги съм ви побеждавал на дълго ходене. Но сега съм толкова слаб и изморен…

— Опитай! — настоя Улф.

Лува неуверено му се усмихна и пристъпи към вратите. Те плавно се отдръпнаха. Той спринтира напред и след малко кривината на цилиндъра го скри от погледите им. Улф се обърна и се затича в обратна посока. Вейла тръгна след него. Замайващо близкият хоризонт сякаш скочи върху им. След малко видя Лува и вратите. Лува беше скъсил дистанцията на десетина стъпки, но вече забавяше ход. Краката му отказваха да се движат толкова бързо, колкото той изискваше от тях, дишането му със свистене излизаше от гърдите. Вратите бавно се отдалечаваха от него.

Улф застана зад тях. Когато се оказа на същото разстояние както Лува, те се изплъзнаха странично като влажен сапун, стиснат между дланите. Вейла се приближаваше под ъгъл, но те отбягнаха и нея. Задъханите Повелители спряха, застанали в трите ъгъла на квадрат, а вратите се установиха в четвъртия.

— Къде са другите? — попита Улф.

Лува направи жест с палец. Улф се обърна и ги видя да се влачат по повърхността на миниатюрния свят. Извика им и гласът му прозвуча странно в не по-малко странната атмосфера. Лува понечи да тръгне напред, но Улф го спря.

Аристон, Тармас, Ринтра и Теотормон се разгърнаха в редица. Под указанията на Улф, те застанаха по ъглите на петоъгълник, а вратите останаха в края на две от страните на фигурата. Всички едновременно започнаха да затварят кръга около целта си. Поддържаха разстоянието между тях еднакво и се придвижваха с една и съща скорост. Вратите потрепваха напред-назад, но не опитаха да се изплъзнат.

След две минути бавно и търпеливо скъсяване на разстоянието, Повелителите най-сетне успяха да заклещят едната врата. Улф си спести ритуала да пита Вейла през коя врата да мине. Пред него беше лявата и той мина през нея.

Другите го последваха по петите и изумлението на лицата им беше точно отражение на неговото. Намираха се на друг цилиндър, в края на който се виждаше друга двойка шестоъгълници.

Последва повторение на уморителната процедура по заграждането на вратите. Отново минаха през едната, този път дясната. И отново се прехвърлиха на нов цилиндър.

Направиха това общо пет пъти. Спогледаха се: лицата им бяха почервенели, а очите — хлътнали от изтощение. Краката им трепереха, гърдите ги боляха. Кожата им беше плувнала в пот, но отвътре се чувстваха пресъхнали като вятър в пустиня.

— Не можем да продължаваме по същия начин — въздъхна Ринтра.

— Не говори очевидни неща — сряза го Вейла. — Опитай поне веднъж да кажеш нещо оригинално.

— Добре: толкова съм жаден, че мога да изпия кръвта ти. И като нищо ще го направя, ако скоро не пийна глътка вода.

— Ако се приближиш до мен, ще те промуша с меча — изсмя се Вейла. — Кръвта ти може да е рядка и воняща, но поне е достатъчно мокра.

Улф ги прекъсна:

— Не знам как, но досега винаги минавахме през врата, която водеше къде ли не, само не при Уризен. Защо този път не се разделим? Така поне някои от нас ще имат шанса да попаднат при него.

Другите започнаха да спорят и само Вейла и Лува се въздържаха. Накрая Улф отсече:

— Аз минавам през едната с Вейла и Лува. Останалите минавате през другата. Толкова!

— Защо точно с Вейла и Лува? — подозрително попита Теотормон. Гласът му прозвуча леко жалостиво: — Защо с тях? Да ни би вие тримата да знаете нещо, което не ни е известно? Сигурно планирате да ни изоставите!

— Взимам Лува, защото той е единственият на когото имам доверие… поне така мисля — обясни избора си Улф. — А Вейла, както самата на няколко пъти изтъква изтъкна, е най-добрият мъж измежду вас.

Остави ги да се карат и мина със сестра си и Лува през лявата врата. Няколко минути по-късно се появиха и останалите. Те изглеждаха също толкова озадачени да видят пред себе си Улф, Вейла и Лува.

— Но ние минахме през дясната врата — оплака се Ринтра.

Вейла се засмя и каза:

— Татко отново ни извъртя мръсен номер. И двете врати извеждат на един и същи цилиндър. Подозирам, че това се отнася до всички двойки.

— Той не играе честно! — извика Аристон. При тези думи Улф и Лува се засмяха, а миг по-късно към тях се присъединиха и останалите. Без Аристон.

Когато истеричният им смях, в който се долавяше нотка на отчаяние, пресъхна, Улф каза:

— Може и да бъркам. Но мисля, че на всеки един от хилядите цилиндри в този странен свят има комплект врати. Ако продължим по същия начин, ще минем през всяка една от тях. Само че ще умрем преди да сме изминали и част от целия път. Трябва да сменим стратегията с нещо ново.

Настъпи мълчание. Те седяха или лежаха на твърдата сива повърхност, въртяха се и наблюдаваха другите цилиндри, които също се въртяха в мълчалива сарабанда. Шестоъгълниците в края висяха във въздуха и сякаш им се присмиваха.

Накрая Вейла се обади:

— Не мисля, че сме захвърлени тук без шанс да се измъкнем. Не е в стила на баща ни да спре играта, докато в гърдите поне на един от нас има глътка въздух и желание за борба. Той би желал да продължи агонията ни, докато не ни пречупи напълно. И съм убеден, че планира да ни позволи накрая на попаднем на онази врата, която ще ни изведе в неговата крепост. Сигурно ни е подготвил специално посрещане и ще бъде разочарован приготовленията му да останат напразни… Изводът е, че не сме използвали главите си достатъчно. Явно тези врати водят към други врати на други цилиндри. Така е, ако продължим да минаваме в същата посока — откъм страната, инкрустирана със скъпоценни камъни. Ами ако вратите са биполярни? Защо да не допуснем, че минаването в другата посока ще ни изведе където искаме?

— Аз минах в другата посока още когато пристигнахме тук — съобщи й Улф.

— Да, но си опитал само вратата, през която дойдохме. И не си изпробвал какво ще стане с някоя от останалите, нали?

— Изтощението и жаждата са ми взели ума — въздъхна Улф и поклати глава. — Трябваше сам да се сетя. Така или иначе, това е единственото, което ни остава.

— Тогава да ставаме и да пробваме — предложи Вейла. — Съберете силите си, това може да напускането на този проклет свят.

За пореден път те заградиха двойката врати. Вейла мина първа през неукрасената страна на рамката. Тялото й изчезна и Улф я последва. Когато преходът беше извършен и той видя, че пак е на повърхността на цилиндър, изживя огромно разочарование. Но в следващия миг видя вратата на края и разбра, че бяха направили верния ход.

Пред тях имаше единствен златен цилиндър. Той също плуваше на няколко инча над повърхността. Но се въртеше около оста си и правеше един оборот за около секунда и половина.

Другите се присъединиха към тях и ругатните им ясно показваха какво изживяват при гледката на поредния цилиндър. Но когато зърнаха въртящата се врата, лицата на едни просветнаха, а на други посърнаха при мисълта за поредната опасност.

— Защо се върти? — попита със слаб треперещ глас Аристон.

— Наистина не бих могъл да ти отговоря, братко — каза Вейла. — Все пак, познавайки баща ни, бих заподозряла, че тази врата има само една-единствена безопасна страна. Искам да кажа, че ако я улучим, ще минем без да ни се случи нищо лошо. Но ако изберем лошата страна… Нали забелязваш, че и двете страни не са украсени, голи са. Значи няма никакъв начин да отличим едната от другата.

— Толкова съм изморен, че изобщо не ми пука — въздъхна Аристон. — Дори бих предпочел смъртта. Да заспя завинаги, освободен от бремето на тази душевна и телесна агония — това е всичко, което искам.

— Ако наистина чувстваш това — каза му Вейла, — тогава ти трябва да минеш пръв.

Улф не каза нищо, но останалите се присъединиха към подканянето на Вейла. Сега обаче Аристон не изглеждаше преизпълнен с желание да прегърне смъртта — той протестираше и заявяваше, че не е чак такъв глупак, че да загине заради другите.

— Не само си слабак, ами си и страхливец, братко — заяви му Вейла. — Добре тогава, аз ще мина първа.

Ужилен от думите й, Аристон се отправи към въртящия се шестоъгълник, но спря на няколко крачки от него. Загледа се без да помръдва, докато Вейла му се присмиваше. Накрая тя го блъсна настрана с такава сила, че той падна върху сивата повърхност. Тя приклекна пред златната рамка и остана известно време в тази поза, разглеждайки я напрегнато. Изведнъж се хвърли към нея и скочи с главата напред. Вратата се завъртя, а тя изчезна.

Аристон стана без да поглежда останалите и без да реагира на насмешливите им подвиквания. Пристъпи до вратата, приклекна и скочи в нея.

И падна от другата страна.

Улф първи стигна до него и го обърна по лице.

Челюстта на Аристон беше провиснала, погледът в очите му беше застинал, кожата на лицето му бе посивяла.

Улф се изправи и се обърна към останалите.

— Не улучи правилната страна. Сега вече знаем що за врата е тази.

— Онази кучка Вейла пак имаше късмет! — изсъска Теотормон. — Забеляза ли някой през коя страна мина тя?

Улф поклати глава. Той заби поглед върху въртящата се в розовия полумрак златна рамка. Липсата на каквито и да е било белези по нея правеше невъзможно да се направи разлика между двете й страни. Той се обърна към Лува и двамата хванаха тялото на Аристон за краката и раменете. Засилиха го с няколко разклащания и по сигнал на Улф го запратиха през вратата. Трупът мина през рамката и тупна от другата страна.

Улф и Лува заобиколиха и отново хвърлиха тялото през рамката. Този път то изчезна.

— Броиш ли? — обърна се Улф към Ринтра.

Ринтра кимна. Улф му каза:

— Повдигни пръст и когато правилната страна се завърти към теб, посочи я. Но го направи бързо!

Ринтра изчака за сигурност два оборота и посочи с пръст. Улф се хвърли през рамката, надявайки се Ринтра да не беше направил грешка. Приземи се върху тялото на Аристон. Чуваше се шума на разбиващи се вълни, а над главите им се простираше пурпурно небе. Вейла стоеше наблизо и тихо се смееше, сякаш наистина се наслаждаваше на шегата на баща им.

Бяха се върнали на един от островите на водния свят.

14

Един по един, завършвайки с Ринтра, пристигнаха и другите Повелители. Не изглеждаха толкова обезсърчени, колкото можеше да се очаква. Може би защото се бяха върнали на познато място, едва ли не у дома. И, както каза Теотормон, можеха да ядат всичко, което пожелаеха.

Бяха се завърнали през дясната врата от огромната двойка. Самите врати се намираха на нисък хълм. Теренът наоколо им изглеждаше познат. След като отидоха до брега, за да утолят жаждата си, Повелителите приготвиха и изядоха рибата, която Теотормон налови.

Определиха нощните часови и легнаха да спят. Следващият ден беше посветен на изучаване на околността.

Нямаше никакво съмнение, че се намираха на големия остров, известен сред местното население като „Майката на островите“.

— Според мен тези врати са същите, през които започнахме пътешествието — каза Улф. — Помня, че се прехвърлихме през дясната врата. Следователно, лявата може да води в света на Уризен.

— Може би… — започна Теотормон, — ами, това може и да не е най-прекрасния от световете. Но не е ли по-добре да се радваме на живота тук, отколкото да умрем или да живеем в болка из килиите на Уризен. Защо не забравим, че има и друга врата? Тук има вода, храна и местни жени. Нека Уризен си седи в трона вечно и изгние в очакване да се доберем до него.

— Ти май забрави, че без специалните медикаменти ще остарееш и умреш — напомни му Улф. — Това ли искаш? Нещо повече, няма никаква гаранция, че след като ние не отиваме при Уризен, той няма да реши сам да ни посети. Не, ти стой тук и медитирай щом така ти харесва, но аз смятам да продължа да се боря.

— Нали разбираш, Тармас — криво се усмихна Вейла, — Джадауин има по-силен стимул от нас: жена му — която между впрочем не е Повелителка, а низше същество, родено на Земята — е отвлечена от Уризен. И той няма да намери спокойствие, докато знае, че тя е в ръцете на баща ни.

— Решавайте сами — решително каза Улф. — Но аз съм господар на самия себе си. — Той изучаващо огледа пурпурните небеса, спря поглед на двете огромни планети увиснали над главите им и на тънката нишка, която можеше да бъде черна комета. После продължи: — Защо да минаваме през парадния вход, където ни причаква Уризен? Нека се промъкнем през задната врата? Или, за да бъде метафората още по-добра, защо не влезем при него през прозореца?

И в отговор на въпросите, които заваляха, той обясни идеята, която му беше хрумнала, докато бе гледал планетите и кометата. Общото мнение беше, че е полудял. Замисълът беше фантастичен и това бе най-малкото, което можеше да се каже за него.

— Защо не? — реторично попита той. — Както ви казах, всичко от което имаме нужда може да се намери, дори да се наложи да минем още веднъж по същия маршрут. А Апирматцум е само на двайсет хиляди мили. Защо да не стигнем там с кораб, както ви предлагам?

— Космически балон? — ехидно попита Ринтра. — Джадауин, животът на Земята ти е взел ума.

— Имам нужда от помощта на всички ви — търпеливо обясни Улф. — Това начинание е мащабна и сложна операция. Ще ни отнеме много часове труд и огромни усилия. Но може да се направи!

— Дори да можеше да се направи — обади се Вейла, — какво ще попречи на баща ни да открие кораба, докато се реем в пространството между този свят и неговия?

— Ще трябва да поемем риска и да се надяваме, че не е настроил детекторите си за космически кораб. Защо му е да го прави? Единственият вход за неговата вселена е през вратата, която сам е инсталирал.

— Ами ако един от нас е предател? — настоя тя. — Помислял ли си, че някой от нас може да работи за Уризен?

— Разбира се, че разгледах и тази възможност. Както и всеки от останалите, предполагам. Но някак не мога да си представя един предател, който доброволно се подлага на всички мъчения и опасностите, през които минахме.

— А как можем да сме сигурни, че Уризен не чува и не вижда всичко, каквото става в момента, например? — попита Теотормон.

— Не можем да сме сигурни. Това е другият риск, който се налага да поемем.

— По-добре е да не правим нищо — завърши Вейла.

Последваха дълги спорове, които завършиха с това, че Повелителите все пак се съгласиха да му помогнат в реализирането на плана. Дори противниците осъзнаваха, че ако Улф по някакво чудо успее, онези, които са отказали да помогнат, ще останат завинаги на този остров. Мисълта, че братята им можеха отново да се превърнат в истински Повелители, а те да останат в положението на местните диваци, беше твърде много за инакомислещите.

Първата задача на Улф бе да провери как могат да се развият отношенията им с местните племена. За своя изненада установи, че те не се враждебно настроени. Те бяха видели Повелителите да влизат и да се връщат през вратите. Според техните представи това беше по силите единствено на полубогове, следователно Повелителите бяха по-особени и, при всички случаи, опасни същества. Диваците проявиха готовност да помагат на Улф. Това решение беше предопределено от религията им — опростена версия на оригиналната религия на Повелителите. Те вярваха в добрия бог Лос и злия — Уризен, който превъплъщаваше тяхното понятие за Сатаната. Пророците и лечителите им твърдяха, че един ден злият бог Уризен ще бъде победен. И когато това се случеше, те щяха да отидат на Алулос — техния рай.

Улф не се опита да им разяснява фактите. Беше доволен да вярват в каквото искаха, стига да му помагаха. Той се залови с онези неща, които можеха да бъдат изработени веднага с материалите достъпни на този свят. След това мина през вратите, които водеха из другите светове. Лува го придружаваше. Двамата бяха екипирани с пристегнати с ремъци на гърбовете им газови мехури. Въоръжението им се състоеше от къси копия и лъкове със стрели. Те минаваха през вратите и търсеха нещата, които Улф си беше отбелязал, че ще му трябват. Вече знаеха какво ги очакваше и от какво да се пазят. Но дори и така, приключенията им по време на това пътуване и многото следващи можеха да запълнят цяла книга. Повече жертви обаче не бяха дадени.

По-късно към експедициите им се присъединиха Вейла и Ринтра. Те донесоха обратно късове от стъклоподобната маса от света-пързалка, населен от съществата със смукала. От Weltthier донесоха торби пълни с птичи изпражнения. Добавени към собствените им „запаси“ и тези на диваците, те щяха да обезпечат необходимите за плана на Улф кристали натриев нитрат.

Живакът им бе предоставен от диваците, които бяха складирали огромни количества като спомен от дъждовете, съпровождащи прелитанията на черните комети. Живачните капки се считаха за религиозни амулети, затова ги дадоха на Улф едва когато той обеща, че ще бъдат използвани срещу Уризен. Случайно той откри, че едно от растенията на острова е източник на дървесен спирт. В този свят на изобилна растителност получаването на дървени въглища не беше никакъв проблем. Планетата на темпусфъджърите им даде сяра.

За да получи азотна киселина, Улф се нуждаеше от платинов катализатор. Още докато бяха на планетата на въртящите се цилиндри, през главата му беше минало, че те са или от чиста платина или от платинена сплав. Този метал имаше точка на топене 1773.5°С и беше особено неподатлив на рязане. Улф нямаше възможност да разтопи платината в самия свят на цилиндрите, нито разполагаше със специалните инструменти, които биха му дали възможност да отреже необходимите му късове от тялото на цилиндрите. Сам Лува му изтъкна това затруднение, на което Улф отговори, че ще използват за това техниката на самия Уризен.

Той взе всички Повелители със себе си, макар че Теотормон и Тармас бурно се съпротивляваха. Заградиха мобилните врати и ги избутаха до края на цилиндъра. Едва тук Теотормон разбра защо беше необходимо и неговото присъствие. Голямото му тегло бе използвано да се притиснат вратите наполовина през ръба на цилиндъра. Силите, които ги задържаха в изправено положение, бяха големи, но не устояха на комбинацията от тежест и мускули на Повелителите.

Кривината на цилиндъра беше такава, че поставянето на вратата върху ръба на долната му стена означаваше, че част от него минава през вратата. Ако вратата беше неподвижна това би означавало единствено, че част от цилиндъра ще се подаде през другата врата върху друг цилиндър. Но когато вратата беше плъзната странично по ръба, нещо трябваше да отстъпи. Вратата изигра ролята на ножица и отсече онази част от цилиндъра, която бе проникнала в нея.

Изправиха вратата и се прехвърлиха през нея. Озоваха се пред огромен къс платина. Използваха следващата врата, за да го донарежат на по-малки парчета.

Когато стигнаха на цилиндъра с въртящата се врата, Улф провери действието й с няколко камъка. Когато един от тях изчезна, той маркира вратата с жълта боя, донесена от водния свят. Оттук нататък вече нямаха затруднения с различаването на опасната от безопасната страна.

Улф организира прехвърлянето на тези от вратите в различните светове, които можеха да се местят, на по-удобни за използване места.

Островът на водния свят се превърна в една огромна ковачница. Огромен стълб дим се издигаше над него. Повелителите и местните жители горчиво се оплакваха. Улф ги изслушваше, отхвърляше исканията им, смееше се, заплашваше, уговаряше — все според случая. И продължаваше както преди. Триста и шестдесет тъмни луни минаха над главите им. Работата напредваше бавно, носеше им много разочарования и криеше доста опасности. Улф и Лува продължаваха да пътуват из световете, пренасяйки суровините, от които имаха нужда.

Космическият балон бе построен наполовина. Когато го завършеха, той щеше да се издигне с Повелителите на борда, докато не излезеше над атмосферата. Псевдогравитационното поле тук отслабваше бързо — така поне твърдеше Теотормон — и корабът щеше да бъде притеглен от луната, за да донабере скорост. Барутните ракетни двигатели щяха да му придадат допълнително ускорение. Насочването щеше да става чрез коригиращи курса експлозии на барут или чрез изпускане на газ от газовите мехури.

Гондолата щеше да бъде херметична. Улф още не бе решил проблема с пречистването на въздуха, рециклирането на отходните продукти и редица други затруднения, свързани най-вече с безтегловността. Всъщност, те трябваше да живеят в условията на известна гравитация. Нямаше да излязат в космоса по начина, по който го правеха ракетите, при които беше задължително достигането на втората космическа скорост за да се отделят. Те просто щяха да се издигат благодарение на разширяващия се газ в мехурите, докато атмосферата не свършеше. В този момент балонът им, разбира се, щеше да загуби плаваемостта си и сега всичко щеше да зависи от притеглянето на луната и не толкова мощната реактивна тяга, обезпечавана от слабите барутни двигатели. Надяваха се това да е достатъчно да се изплъзнат от полето на планетата.

Не биваше да се забравя, че ако успееха в това си намерение, съществуваше сериозната опасност да се окажат в плен на луната.

— Няма начин да определим по математически път точната скорост на откъсване и необходимия ни вектор, който хем да ни позволи да използваме притеглянето на луната, хем да ни гарантира, че няма да паднем върху нея — обясни Улф на Лува. — Трябва да свирим по слух.

— Е, да се надяваме, че няма да се окажем музикални инвалиди — въздъхна Лува. — Наистина ли мислиш, че имаме някакъв шанс?

— Да, наистина мисля — отговори му Улф. — Но точно в този момент предпочитам да мисля за други неща. Например за космическите ни скафандри. Ще трябва да ги носим докато сме в гондолата, понеже не можем да сме абсолютно уверени в нейната херметичност.

Направиха гърмящ живак[1] за детонаторите. Това беше тъмнокафяв[2] прах, получен след реакция на живак, спирт и концентрирана азотна киселина[3].

Азотната киселина, с която окислиха сярата до сярна киселина[4], бе получена в резултат на дълга серия от химически реакции. Натриевият нитрат, получен след кристализирането на птичите и човешки изпражнения, беше загрят заедно със сярна киселина (която получиха от съвместното изгаряне на сяра и селитра, т.е. калиев нитрат).

Свободният азот във въздуха беше свързан с водород (от газовите мехури) до получаването на амоняк. Смесиха след това амоняка с кислород (от мехури генериращи кислород) при необходимата температура, а сместа на свой ред бе продухана през фина мрежа от платина, играеща ролята на катализатор.

Получените в резултат на реакцията азотни оксиди бяха прекарани под вода. Крайният продукт бе силно разредена азотна киселина, от която можеше да се получи концентрирана след дестилация на водата.

Пещите, контейнерите и тръбите бяха изработени от стъклоподобната материя от планетата на кънкьорите.

Накрая получиха черен барут след смесването на дървени въглища, сяра и селитра.

Улф успя дори да получи амониев нитрат — мощен експлозив с унищожителна сила.

Един ден Вейла му каза:

— Не мислиш ли, че произвеждаш прекалено много експлозиви? Сам разбираш, че на кораба ще можеш да вземеш само една малка част от всичко това. Иначе никога няма да можем да се отделим от земята.

— Вярно — отговори й той. — Може би също се чудиш защо складирам експлозивите в отдалечени едно от друго места. Причината за това е, че барутът е нестабилен продукт. Не искам да загубя всичко, ако избухне една от купчините.

Някои от Повелителите пребледняха. Ринтра извика:

— Да не искаш да кажеш, че експлозивите, които ще вземем с нас на кораба могат да избухнат всеки момент?

— Да. Това е поредният риск, който се налага да поемем. Нали разбирате: в цялото това начинание няма нищо безопасно. Но искам да ви ободря. Представяте ли си каква ирония на съдбата ще бъде, ако успеем? Защото сам Уризен ще ни е в ръцете всичко, което ни е било необходимо за собственото му унищожение. И с тези прости оръжия ние ще сме победили неговата супертехнология.

— Ще се смеем, когато доживеем до този момент — внесе отрезвителна нотка Ринтра. — Засега обаче ми се струва, че последен ще се смее Уризен.

— Има един земен израз: „Поне ще го накараме да се поизпоти“. И една поговорка: „Най-добре се смее този, който се смее последен“.

Същата нощ Улф отиде в колибата на Лува. Усетил ръката му върху рамото си, Лува се събуди моментално и понечи да изтегли кремъчния си нож, с който не се разделяше още от планетата на темпусфъджърите.

— Тук съм за да поговорим, а не за да убивам — обади се Улф. — Лува, ти си единственият на когото мога да се доверя и от когото мога да поискам помощ. Защото имам нужда от помощ.

— Това ми прави чест, братко. Ти определено си най-достойният мъж сред нас. И знам, че няма да ми предложиш съзаклятничество в предателство.

— Част от това, което планирам, първоначално може да ти се стори като предателство. Но е необходимо да се направи. Изслушай ме внимателно, по-млади ми братко.

Час по-късно двамата напуснаха заедно колибата. Нарамили инструменти за копаене и сечене, те поеха нагоре по хълма, на върха на който се намираше двойката врати. Тук ги пресрещна група местни жители, на които Улф беше сигурен, че можеше да се довери. Всички заедно започнаха да копаят и секат преплетените полуизгнили стебла и корени, които образуваха самия остров. Работеха бързо, така че когато луната залезе и отнесе нощта със себе си, вече бяха изкопали тесен изкоп около хълма. Продължиха да се трудят докато не стигнаха на дълбочина, при която от водата под тях ги отделяха само няколко инча корени. Местните жители поставиха амониев нитрат и детонатори от гърмящ живак в изкопа. Приключвайки, те нахвърлиха обратно насечените клони и стебла в опит да заличат следите от дейността си.

— Всеки може да види отдалече, че тук някой е копал — каза Улф. — Разчитам на това никой да не дойде насам. Вече ви казах, че днешният ден е обявен за почивен, така че не е необходимо да ставате рано. — После хвърли поглед към вратите: — Сега двамата с теб трябва да направим една пълна обиколка. При това, колкото може по-бързо.

Когато пристигнаха на планетата на темпусфъджърите, Улф даде на Лува едно от духалата. Оръжието беше изработено от кухото стебло на едно подобно на бамбук растение, което растеше на „Майката на островите“. Местните жители изстрелваха през него парализиращи стрелички, изработени от костите на особен вид риба. Използваха ги за лов на птици и плъхове.

Улф и Лува влязоха в един от страничните каньони и удариха пет от фъджърите. След това Улф откри входа за една от дупките, където се криеха хроновълци. Вкара в тесния й отвор дулото на духалото и изстреля стреличката. Изчака минута, бръкна с ръка и изтегли приспания вълк.

Животните, все още замаяни, бяха хвърлени във вратата, която се предполагаше, че води в крепостта на Уризен. Беше напълно възможно и двете врати да осъществяват преход към следващата планета-спътник, точно както бяха настроени вратите на света на въртящите се цилиндри.

— Надявам се, че малките гризачи ще активират алармената система на Уризен — обясни действията си Улф. — И това ще ангажира вниманието му за известно време. Съществува още и вероятността, че способността на вълците и фъджърите да се размножават чрез скокове във времето ще им позволи да оцелеят известно време. Нищо чудно да плъзнат из двореца му и да задействат много от клопките и охранителните системи. В началото Уризен няма да разбере какво му се е стоварило на главата. И вниманието му ще бъде отклонено от вратата, през която очаква да пристигнем.

— Не може да си сигурен в това — възрази му Лува. — Както тези две врати тук, така и онези на водния свят, могат да водят само до някоя от планетите сателити.

— Нищо не е сигурно в нито една от тези многообразни вселени — отговори му Улф. — Смъртта дебне зад ъгъла дори всеки от безсмъртните Повелители. Така че нека завием зад ъгъла.

Двамата минаха през вратата, която извеждаше на Weltthier. Нямаше никаква следа от хроносъществата. Улф се зарадва, защото според него това увеличаваше шансовете, че животните бяха попаднали именно в света на Уризен.

Когато се върнаха обратно на водния свят, Лува потегли да изпълни задачата си. Улф го проследи с поглед. Може би бъркаше, че подозира Вейла в съюз с баща им. Но тя винаги бе имала късмета да си намери безопасно убежище, когато надвиснеше опасност. А и бе действала прекалено бързо. Освен това, не можеше да забрави колко самоуверена се бе чувствала тя на планетата на плъзгавите скали и с каква лекота бе плувала в реката. Подозираше, че в корсета й е монтирано устройство, което й помага да се държи във водата. И накрая, изборът й на вратите, през които да минат. Как така се бе случило, че всеки път без изключение те бяха минавали през врата, която извеждаше на планета-сателит? Бе проявила наистина голяма самоувереност — прекалено голяма дори и за нея. Изглеждаше като че ли играе някаква игра.

Макар да мразеше баща си, не бе изключено да бе обединила сили с него с крайната цел да бъдат убити всичките й братя и братовчеди. Нищо чудно да имаше предаватели имплантирани в тялото й. По този начин Уризен би могъл да чува, а най-вероятно и да вижда, всичко на което тя ставаше свидетел. Подобна игра би й доставила удоволствие — дори може би още по-голямо удоволствие, ако беше свързана с малко истински риск и реални опасности. Това би било напълно в стила на склонната й към перверзия натура.

И за самия Уризен сигурно бе занимателно да наблюдава всичко на екрана на монитора си.

Улф се върна на хълма, за да постави началото на предпоследната фаза. Местните бяха свършили да товарят кораба с черен барут, амониев нитрат и гърмящ живак. Недовършеният балон представляваше два скелета от свързани бамбукови стебла, в които бяха вградени газовите мехури. Засега беше построена само долната палуба на бъдещият кораб, горната щеше да бъде завършена по-късно.

Още от самото начало му беше напълно ясно, че е невъзможно да се направи космически полет по този начин дори възползвайки се от странните физически закони, които управляваха тези вселени. Знаеше, че дори всички обстоятелства да се стечаха максимално благоприятно, опитът да се прелети от тук до Апирматцум, е лишен от всякакви шансове за успех.

Но се бе преструвал, че е преизпълнен с оптимизъм, така че работата по този налудничав проект бе вървяла в пълен ход. Освен това, ако сред тях имаше шпионин, работещ за Уризен, той също щеше да бъде заблуден.

Дали Уризен не го наблюдаваше точно в този миг? Може би недоумяваше какво възнамерява да прави. Ако бе така, то когато разбереше, вече щеше да бъде много късно.

Диваците освободиха привързващите въжета на двете половини на кораба. Те се издигнаха на няколко стъпки и увиснаха ниско над повърхността, защото бяха претоварени с няколко тона експлозиви. Но тази височина бе напълно достатъчна за целите на Улф. Той даде сигнал и хората започнаха да бутат половинките на бъдещия кораб нагоре към вратите, докато носовете им едва не минаха през рамките. Размерът им бе напълно достатъчен за да се промъкнат през тях. Улф беше наредил строежът да се извършва върху двете половини поотделно, защото изцяло завършеният кораб не би могъл да мине през вратата. В сегашният им вариант конструкциите бяха пресметнати така, че оставаше пролука по-широка от инч от всички страни.

Улф запали фитилите и даде втори сигнал на помощниците си. Пеейки някаква бойна песен, те избутаха носещите се във въздуха конструкции през вратата. Първата сякаш бе всмукана. Малко по-късно във рамката изчезна килът и на втората.

В този момент от джунглата излезе Лува, метнал през рамо отпуснатото тяло на Вейла. Зад него вървяха останалите Повелители, обезпокоени, изненадани, гневни и изплашени. Улф им обясни какво смяташе да направи. Завърши с думите:

— Не можех да кажа на никой друг освен на Лува, защото вярвам само на него. Подозирам, че Вейла шпионира за баща ни, но възможно е и да е невинна. Както и да е, не мога да рискувам по този въпрос. Затова накарах Лува да се справи с нея докато тя още спеше. Ще я вземем с нас просто за в случай, че не е виновна. Когато се свести, събитията ще са точно в кулминацията си. И за нея ще бъде достатъчно късно да направи каквото и да е било срещу нас… Сега, облечете защитните облекла. Както ви обясних, те действат еднакво добре както под вода, така и в безвъздушното пространство. Дори по-добре, защото са проектирани за спускане на голяма дълбочина.

Лува хвърли поглед към вратите.

— Мислиш ли, че взривът е експлодирал?

— Няма как да разберем — сви рамене Улф. — Вратата, разбира се, е еднопосочна, така че няма никаква индикация какво става от другата страна. Но се надявам, че капаните на Уризен в близост до входа, през който ни очаква, са унищожени. И още повече се надявам в този момент той да е сериозно разстроен и да се пита какво сме направили.

Лува навлече костюм на Вейла, след което сам се облече. Улф лично инспектира запалването на фитилите за експлозивите, заложени в изкопа около хълма. Фитилите минаваха през кухи бамбукови тръби до огромни количества барут, амониев нитрат и гърмящ живак.

[1] Известен още като живачен фулминат — Бел.пр. ↑

[2] По-скоро бял (преминаващ в жълт под въздействието на светлината) или сив — Бел.пр. ↑

[3] И в присъствието на мед; освен това става дума за етилов алкохол, а не изобщо спирт — Бел.пр. ↑

[4] Или по-скоро до серен диоксид (възприета е налагащата се тенденция в химията съединенията на кислорода, известни в миналото като окиси, да бъдат наричани оксиди), който заедно с водните пари би образувал сярна киселина — Бел.пр. ↑

15

Разнесе се глух тътен и земята се разтресе. Огромен облак от черен дим понесе със себе си нагоре изгнила растителност и корени. Докато отломките попадаха и димът се разсейваше, Улф поведе Повелителите към хълма. Той бързо потъваше — слабата му опора, върху която се бе намирал след изкопаването на обкръжаващия го ров, се бе разкъсала и долната му част бе буквално унищожена. Тежестта на масивните златни врати бе напълно достатъчна за да повлече хълма надолу във водата.

Улф хвърли няколко бомби със запалени фитили в основата на вратите, за да ускори потъването им. Вратите започнаха да се накланят. Улф задържа хората си, докато горната част на вратите не рухна в ямата, образувана от експлозията. Когато вратите се скриха в тъмните води, той даде знак на всички да скочат след тях. С маска на лицето, включени резервоари за кислород, стиснал копие с кремъчен връх в едната ръка и запъхнал кремъчен нож и кремъчна секира в колана си, той също скочи във водата.

Когато изплува на повърхността, за да огледа обстановката, видя че горната част на вратите вече се бе скрила под повърхността. Водата представляваше гъста каша от накъсани корени и хумус, така че в нея не можеше да се различи каквото и да е било. Той улови опипом горния край на рамката и се отпусна. Спускаха се към дъното, но той можеше да си позволи само част от това дълго пътуване.

Усети Лува, който държеше Вейла за едната ръка, да го стиска за глезена. Друг от Повелителите трябваше да се държи за глезена на Лува. Теотормон бе оставен като единствения свободен плувец, докато не минеха през вратата.

За последен път Улф провери, че се е хванал за лявата врата. След това загреба с ръце. Мина без никакъв проблем през вратата. Нахлуващият заедно с него поток морска вода го понесе със себе си.

Течението го повлече през огромен салон. Стените излъчваха достатъчно собствена светлина, така че можеше да различава подробностите. Успя да види, че някои врати са изтръгнати от рамките си или са извити. В далечния край на салона се виждаха две дебели метални врати, които бяха гротескно деформирани. Експлозията беше свършила работата си добре. По вида им можеше да се предположи, че в нормално състояние тези врати щяха да бъдат в състояние да запечатат останалата част от двореца от водния поток. В края на краищата налягането на водния стълб сигурно щеше да ги избие, но дотогава Повелителите отдавна щяха да са намерили смъртта си.

Улф мина през избитите врати и пое по някакъв коридор. Когато стигна до края му, той се изви с краката напред. Водата се блъскаше в преградата и се насочваше по нов леко наклонен коридор. Улф пое удара в стената с крака, оттласна се и течението го понесе в новата посока. Светлината му позволи да зърне участък с набодени дълги метални шипове. Без съмнение, те бяха предназначени за неканените гости, които сега благодарение на водата минаваха над тях.

Коридорът изведнъж пропадна и водата полетя с увеличена скорост по петдесетградусов наклон. Улф едва има време да забележи, че тунелът има две разклонения, преди да бъде изхвърлен през огромния прозорец в края.

Полетя превъртайки се във въздуха и видя как стените на двореца се стрелват покрай него. В последния миг успя да зърне някаква градина под себе си. Носеше се стремглаво към нея във водопад, образуван от морето, което се изливаше през същия прозорец.

Падането в басейна на дъното на водопада го замая. Успя по някакво чудо да остане в съзнание, изплува нагоре под ъгъл и след малко показа глава в края на басейна. По замисъл това беше градина, а не басейн. Идеята с потапянето на вратата се бе оказала далече по-удачна отколкото си бе мислил. Без нея сега щеше да лежи размазан върху камъните. Улф се изтегли на мускули навън от басейна и установи, че все още държи копието си. Един по един се появиха и останалите Повелители. Теотормон бе първи, Лува втори, а дошлата в съзнание изплашена Вейла изплува след него. Няколко секунди по-късно се показа и Ринтра. Тармас плуваше в края на басейна. Беше по лице във водата, а ръцете му бяха разперени. Улф го придърпа и го обърна по гръб. Вероятно се бе ударил в прозореца преди да бъде изхвърлен през него. Единият му крак беше пречупен в коляното, а едната страна на лицето му беше разбита.

Вейла се нахвърли върху Улф. Той й нареди да млъкне, защото нямаха време за разправии. Обясни й с няколко думи какво бе направил и защо.

Те бързо се овладя. Усмихна се, макар да беше все още малко бледа, и каза:

— Ти отново се оказа на ниво, Джадауин! Обърна цялата система на Уризен срещу него самия.

— Не знам със сигурност дали си виновна в сговор с баща ни или не — започна Улф. — Може би съм прекалено подозрителен, макар това понятие да е безсмислено, когато става дума за Повелител. Ако си невинна, ще ти се извиня. Ако не си… е, тогава баща ни вече сигурно се е убедил, че си го предала и в момента си се съюзила с нас. Тогава ще те убие преди да можеш да му обясниш, освен ако не го убиеш ти преди това. Нямаш избор.

— Джадауин, ти винаги си бил по-хитър и от лисица! Така да бъде! Ще убия баща ни при първа възможност. Кой знае, може да имам този късмет! Само допреди няколко часа бих се заклела, че ще попаднем в капаните му в мига, когато се появим тук! А ето че не само сме тук, ами сме го поставили в смъртно опасно положение!

Тя посочи към огромния прозорец, от който продължаваше да се излива морето.

— Явно от тази страна вратата е била поставена на най-високото ниво на двореца. Водата тече надолу. Ако не направи нещо, той скоро ще се удави като плъх в собствената си дупка.

Тя се обърна за да им покаже околността извън двореца.

— Както виждате, дворецът е разположен в долина и е заграден от всички страни от високи планини. След известно време цялото море на водния свят ще се излее тук, освен ако вратите във водния свят не са потънали в плитчина. Цялата долина ще се наводни, после водата ще прелее през планините и се залее останалата част от планетата.

Ринтра попита:

— Защо тогава не се изкачим на върха на планината и не видим как баща ни се дави?

— Не, Хризеис е там — поклати глава Улф.

— Че какво ни интересува това? — каза Ринтра.

— Уризен със сигурност разполага с някакви летателни апарати — обясни Улф. — Ако успее да избяга от двореца с един от тях, няма да му трябва много време за да се захване отново с нас. Дори да се скрием от него, ние ще бъдем обречени. Стига му дори само да ни остави тук. В крайна сметка, целият този свят ще се озове под водата. И ние ще бъдем в капана, а началото отново ще бъде гладуване. Не, ако искате да се махнете оттук и да се върнете по собствените си вселени, ще трябва да ми помогнете да убия Уризен.

После се обърна към Теотормон::

— На теб ти е била разрешена известна свобода докато си бил негов затворник тук. Ако можем да намерим това място сега, това ще ни помогне да избегнем някои от капаните.

— Има вход в края на потопената градина — обясни Теотормон. — Най-добре е да влезем оттам. Можем да изплуваме до нивата, които още не са наводнени. Ако избягваме всякакъв контакт с пода и стените, ще можем да предотвратим активирането на клопките му.

Те скочиха във водата и придържайки се към стените на басейна, за да избегнат водната маса, която се стоварваше отгоре, заобиколиха водопада. Лесно намериха портата, защото водата изтичаше с мощен рев през нея. Оставиха се на течението да ги поеме, после стигнаха до някакво стълбище. Беше широко и изработено от изкусно издялан червен и черен камък. Изплуваха нагоре по него и след много завои стигнаха до по-горното ниво. То също беше наводнено, така че продължиха да се изкачват. Още по-следващият етаж беше наводнен само с няколко инча дълбок слой вода, но бързо се пълнеше. Повелителите се изкачиха по стълбището, докато не стигнаха четвъртия етаж.

Дворецът на Уризен беше като двореца на кой да е от Повелителите — великолепен във всяко едно отношение. При други обстоятелства Улф би се позадържал за да разгледа рисунките, завесите, скулптурите, съкровищата награбени от много светове. Но сега в главата му имаше само две мисли: да убие Уризен и да спаси съпругата си Хризеис.

Улф се огледа преди да даде знак да продължат нататък.

— Къде е Вейла? — попита той.

— Само допреди миг беше зад мен — обади се Ринтра.

— Тогава значи не й се е случило нищо лошо — заключи Улф. — Но ние сме в опасност. Защото ако тя намери Уризен и двамата обединят силите си…

— По-добре да тръгваме преди да го е направила — предложи Лува.

Както можеше да се очаква, Улф тръгна напред, очаквайки всеки момент да се активира някой от капаните на Уризен. Имаше някакъв шанс той да не бе инсталирал тук такива. Без съмнение, всеки вход се охраняваше. Но Уризен може да бе решил, че тук ще се намира в безопасност. Нещо повече, водата изливаща се над тях, може да бе повредила захранващия блок на двореца. Каквито и да бяха изненадите, за които Уризен се бе подготвял, едва ли някога му бе минавало през главата, че в собствения му дворец ще се отвори дупка на дъното на другопланетно море!

— ДЪржаха ме затворник на етажа над нас — обади се Теотормон. — Там се намират и покоите на Уризен.

Улф се заизкачва по първото стълбище, на което се натъкнаха. Вървеше бавно и напрегнато се взираше за каквито и да е било следи на капани. Но за всеобща изненада, стигнаха до следващия етаж без никакви произшествия и спряха за миг. Колкото повече се приближаваха до Уризен, толкова по-неспокойни ставаха. Към омразата им започваше да се примесва и малко от детинското им страхопочитание към него.

Намираха се в огромна зала с мраморни стени. Бяха украсени с барелефи, представляващи сцени от други планети. Единият изобразяваше Уризен, седнал на трон. Една нова вселена се раждаше от хаоса в краката му. Друга сцена го показваше на поляна, заобиколен от играещи деца. Улф позна себе си, братята, сестрите и братовчедите си. Отдавна забравени щастливи времена, макар още тогава да бе имало сенки, които предвещаваха днешните дни на омраза и безпокойство.

— Чувате ли грохота на водата горе — каза Теотормон. — Не след дълго и този етаж ще бъде наводнен.

— Хризеис вероятно е държана на същото място, където си бил затворен и ти — обади се Улф. — Води ни нататък.

Теотормон потегли бързо. Огъващите му се крака действаха като пружини. Без никакво колебание той намери пътя през сложна плетеница от стаи и коридори, които за новодошлия сигурно биха изглеждали като лабиринт.

После спря пред високата арка на вход от аленочервен камък, в който се забелязваха инкрустирани в тъмночервено силуетите на крилати същества. През арката се виждаше друго помещение, което беше осветено от червена светлина.

— Ето, в тази стая прекарах по-голямата част от времето си — обясни той. — Но ме е страх да мина под арката.

Улф протегна копието си към арката. Теотормон го спря:

— Почакай малко. Може да е със забавено действие.

Улф продължаваше да държи в ръка копието си. Броеше на ум секундите, представяйки си къде би се намирал във всеки следващ момент в стаята, ако беше влязъл незабавно. Блесна ярка светлина, която го накара да накара да залитне назад заслепен.

Когато възвърна зрението си, установи, че копието му е като прерязано надве. Разширилият се от топлината въздух в стаята ги лъхна и те доловиха мириса на обгоряло дърво.

— Късмет, че по-голямата част от енергията беше концентрирана и топлината се разсея нагоре — каза Теотормон.

Клопката действаше в една отсечка от около двайсетина метра. Оттам нататък намиращият се в стаята сигурно беше в безопасност. Но как да се минеше през зоната на смъртта?

Той отстъпи няколко крачки, хвърли остатъка от копието през арката и се обърна с гръб. Отново последва ярко светване, от което Повелителите оставиха сенки по стените, а после после ги лъхна и горещата въздушна вълна. Улф се обърна, хвърли една стрела в стаята, после отново се скри и преброи пак. Беше сигурен, че клопката се задейства след три секунди.

Той отдаде разпореждане и всички се върнаха при стълбището, наполовина скрито под издигащите се води. Сложиха кислородните си маски и се потопиха във водата. След това изтичаха обратно по коридора, надявайки се, че ще стигнат преди водата по телата им да е изсъхнала. Когато стигнаха пред арката, Улф хвърли нова стрела. В мига когато светкавицата угасна, но преди горещата вълна да се бе разсяла, той се хвърли през охраняваната зона. Следваха го Теотормон и Лува. Разполагаха с три секунди за да изминат към двайсет метра. Успяха да го направят. Топлата вълна изсуши влагата по телата им и стопли гърбовете им. Но минаха.

Ринтра последва примера на Улф и също хвърли стрела в стаята. Двамата с Тармас се втурнаха през горещия въздух. Улф се обърна за да ги наблюдава в мига, когато светкавицата угасна. Той неволно извика, защото Тармас се поколеба. Тармас не се слуша в предупреждението му да изчака и да опита след това, може би защото не го чу. Той тичаше отчаяно, широко разтворил очи зад стъклата на очилата си. Улф извика на другите да се обърнат в мига, когато Ринтра се пронесе покрай тях. Пореден блясък, писък, последван от глух удар. Огнена вълна обля Повелителите. Носовете им доловиха миризмата на овъгления костюм от рибешка кожа, а после и тази на изгоряла човешка плът.

Тармас представляваше тъмна маса на пода. Пръстите на ръцете и краката му бяха изгорели.

Без да кажат нито дума, четиримата се обърнаха и поеха нататък през стаята. Преди да стигнат до другата арка, Теотормон ги поведе през много тесен коридор, макар да не посмя да го направи преди да опитат дали е безопасно. Озоваха се в полусферична зала, с диаметър най-малко сто метра. В залата имаше много клетки, но всички с изключение на една бяха празни.

Улф първи забеляза кой беше в клетката.

— Уризен! — извика той.

16

Клетката бе с размери десет на десет стъпки. На пода й имаше тънко одеяло, освен това се виждаха кран за вода, дупка на клозет и автомат за храна. Човекът вътре беше много висок и много тънък. Чертите на брадясалото лице напомняха за измъчен от глад сокол. Косата му стигаше до глезените, а брадата до под коленете. Черните косми бяха прошарени със сиви и по това Улф разбра, че Уризен бе прекарал много дълго време в тази клетка. Дори след спирането на така наречените „лекарства на безсмъртието“ ефектът им продължаваше с години.

Уризен се приближи до решетката, но пролича, че отбягва докосването до тях. Улф тихо предупреди останалите да се държат назад. След това пристъпи напред и протегна ръце, с очевидното намерение да се хване за металните пръти. Уризен го наблюдаваше с хлътналите си трескави очи, но не отвори уста. Улф спря на няколко инча от решетката и проговори:

— Наистина ли още ни мразиш толкова силно, татко, че си готов да ни оставиш да умрем? — и прекара върха на една от стрелите си по решетката. Миг по-късно някакви лъчи пробягаха по метала.

Уризен се усмихна и заговори с кух, пълен с болка глас:

— Докосването на решетката е само болезнено, а не смъртоносно. Ах, Джадауин, ти винаги си бил хитър като лисица! Никой друг освен теб не ми могъл да стигне чак дотук. Никой, освен може би сестра ти Вейла и… Червения Орк.

— Значи тя избягна всичките ти клопки и вкара самия теб в капана — заключи Улф. — Сестра ми е наистина една забележителна жена.

— Къде е тя? — попита Уризен. — Умря ли най-сетне? Знам че е била с теб, защото ми разказа какво възнамерява да направи.

— Те я в двореца и все още се налага да се съобразяваме с нея — отговори Улф. — Но през цялото време, докато бяхме заедно, успя да ни заблуди, че ти седиш в Трона на властта. И разиграваше театър с нас, споделяше опасностите, преструваше се, че е наш съюзник. Подозирах, че е в сговор с теб, но нямах и представа каква е истината.

— Аз съм обречен — въздъхна Уризен. — Не мога да изляза, а ти не можеш да отвориш тази клетка, за да ме освободиш. Дори да бе искал, не би могъл да го направиш. И скоро ще умра, ако някой не ми помогне. Вейла ми имплантира бавно развиващ се раков тумор.

Всъщност направи го за трети път, но досега го отстраняваше, когато смъртта ми наближеше, след което ме лекуваше докато не оздравеех напълно.

— Ще те излъжа, ако ти кажа, че съжалявам и ти го знаеш — отговори му Улф. — Защото получаваш онова, което си заслужил.

— Ти ли ми четеш морал, Джадауин? — изненада се Уризен. Погледът му блесна със стария огън и Улф усети нещо в него да трепва. Страхът от баща му още не бе умрял в него.

— Чух, че много си се променил след живота си на Земята, но не можех да повярвам. Сега знам, че е истина.

— Не съм дошъл, за да споря с теб. А и нямаме много време за разговори. Кажи ми, татко, как можем безопасно да стигнем до залата за управление. Ако искаш за теб да бъде отмъстено, трябва да ни кажеш. Вейла отново ни се изплъзна и сега вероятно е в тази зала.

— Защо да ти казвам каквото и да е? — попита Уризен. — Аз ще умра, но поне ще имам удоволствието да знам, че ти, Ринтра, Лува и Теотормон ще загинете заедно с мен.

— И ще ти достави ли удоволствие последната ти мисъл да бъде, че Вейла е победила? Че тя ще продължи да живее? Че твоето тяло, като телата на много други, ще бъде изкормено и препарирано, за да бъде поставено в залата с ловните трофеи?

— Но ако аз ти кажа каквото искаш — усмихна се горчиво Уризен, — тогава Вейла ще умре, а ти ще живееш. Какъв отвратителен избор, не разбираш ли? Както и да постъпя, аз все губя.

— Ти може и да ни мразиш — каза Улф, — но ние никога не сме ти сторили нищо лошо. А Вейла…

— Морето скоро ще залее това ниво — напомни Теотормон. — Тогава всички ще умрем. А Вейла ще се смее доволно в безопасност. И после ще направи с Хризеис каквото е решила.

Улф почувства безпомощността си. Не можеше с нищо да заплаши Уризен, за да го принуди да говори. Какво повече би могъл да му направи след страданията, през които бе минал.

— Да вървим — каза той. — Повече не можеш да си позволим никакво губене на време. — Обърна се към баща си и допълни: — Последно сбогом, татко. Надявам се скоро да умреш. Знам че страстно желаеш да си отмъстиш на Вейла и би го постигнал, ако проговориш, но виждам, че не искаш да го направиш. Омразата ти така те е заслепила, че те кара да действаш против самия себе си.

— Почакай! — извика Уризен след него.

Улф се върна при клетката. Уризен облиза устни и продължи:

— Ще ти кажа, но ще ми направиш ли една услуга в замяна?

— Не мога да те освободя, татко — заяви Улф. — Знаеш, че нямам време да проучвам как може да бъде направено това. Честно ще ти кажа, дори да можех, пак не бих го направил. По-скоро бих те убил, вместо да те пусна на свобода.

— Точно такава е услугата, която ти искам — успокои го Уризен. — Смърт. Аз съм в предсмъртна агония, сине. Единствено гордостта ми попречи да ти го кажа досега. Дори една минута само от този живот ми се струва като хиляда години изтезания. Ако не беше гордостта ми, щях да съм паднал на колене пред теб още в началото и щях да те моля да ми спестиш мъченията. Но аз просто не мога да го направя. Уризен никога не се моли! Виж, ако става дума за сделка, тогава въпросът стои по-иначе.

— Съгласен съм — обеща Улф. — Една стрела през решетката ще свърши работата.

Уризен сниши глас и с няколко думи му прошепна онова, което им трябваше. Едва бе свършил, когато в далечния край на залата проехтя смях. Улф рязко се извърна и видя Вейла да крачи към тях. Той сложи стрела на тетивата, разбирайки вътре в себе си, че Вейла не би се показала така открито, ако не беше подходящо защитена.

В следващия миг видя през тялото й стената зад нея и разбра, че пред тях има само холограма. Надяваше се, че не бе успяла да долови думите на Уризен. Защото, ако ги беше подслушала, сега можеше да направи каквото пожелаеше с тях.

— Не би могло да се случи по-добре, дори ако го бях замислила по този начин — проговори образът й. — Колко подходящо е и колко точно съвпада с намеренията ми вие всички да умрете заедно. Едно щастливо събиране на семейството! Ще ви дам възможност да наблюдавате последните си гърчове. Колко приятно наистина! А след това ще напусна тази планета и тази вселена, и ще се захвана с последния ми жив брат и сестра ми, Анана. Но преди това ще си почина и ще се позабавлявам с твоята Хризеис.

— До момента се провали и ще продължиш да се проваляш! — извика Улф. — Дори да ни убиеш, пак няма да живееш достатъчно дълго, за да се насладиш на триумфа си! Помниш ли за отровата ецфагво, която жителите на водния свят използват? И че тя може да се сервира в храната, защото няма вкус? А след това изведнъж влиза в действие и довършва жертвата си в ужасни страдания, които траят с часове. И накрая, помниш ли, че за нея няма противоотрова? Чуй сега, Вейла! Подозирах те в предателство. Снощи поставих ецфагво във вечерята ти. Скоро ще се задейства, Вейла, и тогава никак няма да ти е до смях.

Улф, разбира се, не беше постъпил така и дори не му бе минавало през ума да го прави. Но бе решил, че ако ще умират, Вейла трябва да заплати с поне няколко часа душевни терзания.

Образът се изкриви от ярост и отчаяние. После каза:

— Лъжеш, Джадауин! Не си го направил, просто не би могъл да го направиш! Само се опитваш да ме изплашиш!

— Много скоро ще разбереш дали съм ти казал истината или не! — отново извика Улф. Обърна се и прониза Уризен със стрела през решетката, изпълнявайки последната му молба. В същия миг изображението на Вейла изчезна. Веднага след това скрити в тавана тръби започнаха да бълват зеленикава пяна. Тя бликаше под налягане, разстилаше се, издигна се до коленете на Повелителите и те започнаха да кашлят от вонящите й пари. Очите на Улф се насълзиха и той се преви надве. Наведе се да вземе лъка и колчана със стрели, които бе изпуснал. Парите го накараха да се закашля още по-силно.

Изведнъж усети, че пяната беше стигнала до шията ми. Той с мъка се опита да си пробие път до вратата в далечния край, макар да бе сигурен, че там ги очаква друга клопка. Пяната се издигна над главата му. Той спря да диша и си сложи въздушната маска. После надигна единия й край и издуха пяната, която бе успяла да я напълни. Надяваше се другите двама да запазят присъствие на духа и да се сетят за своите маски.

Не можеше да ги види, защото бяха зад гърба му. Сам той бе обърнат с лице към арката, към която се бе опитвал да се придвижи. Помъчи се да помръдне с ръце и крака и установи, че може да помръдва съвсем малко. Необходимо беше огромно усилие, за да се премести с един инч напред. В следващия момент желето, подобно на приливна вълна, го върна на мястото му и се донамести около него. Системата за дишане бе със затворен цикъл, така че рециклираше използвания въздух без да изхвърля въглеродния двуокис. В случая това се оказа предимство: ако бе отворена, той вече би бил мъртъв — желето ги бе притиснали толкова плътно, че издишаният въглероден двоукис не би имало къде да излезе.

Оставаше му може би към половин час живот. Вейла сигурно вече се заливаше от смях. А Хризеис, красивата Хризеис с големите очи, какво ли правеше тя в този момент? Дали не я бяха накарали насила да гледа картината на последните им минути? Или слушаше с отвращение описанията на Вейла за онова, което й предстоеше да изживее?

Изминаха петнайсет минути, през които мислите му бяха насочени към евентуалните пътища за спасение. Но такива нямаше. Това наистина бе краят на 25000 години живот и могъщество на бог. Беше ги изживял за нищо, просто можеше и да не е раждан. Щеше да умре, Хризеис също щеше да умре, после телата им щяха да бъдат препарирани и изложени в залата за ловни трофеи.

Не, поне това нямаше да се случи. Вейла беше принудена да напусне това място. Изливащото се в най-горното ниво на двореца море щеше да я накара да се махне оттук. Нямаше да може да си позволи тази последна гавра с телата им. Те — неговото и на Хризеис — щяха да останат под морето, в мрак и студ, докато плътта им не изгниеше и теченията не разпръснеха костите им.

Водите! Беше забравил, че в момента в двореца се носи мощен поток, който нахлува през стълбищата надолу. Ако…

Първият напор заля коридора и откъсна само парче от желето. Минути по-късно, коридорът беше изцяло наводнен и желето започна да се разтваря. Процесът обаче щеше да отнеме време. Водите се пробиваха път към него и размиваха желето обратно на зелена пяна, която се абсорбираше в течността. Изтече повече от половин час от момента, когато бе преценил, че запасите му въздух ще стигнат за още трийсетина минути живот. Имаше усещането, че всяка глътка въздух е последната.

Превърналото се обратно в зелена пяна желе, затрудняваше виждането. Но лепкавите окови се бяха стопили и той отново бе свободен. Макар че се намираше в не по-малка опасност. Потопен във водата, животът му зависеше от количеството останал му въздух.

Заплува към другите, които виждаше през зелената пелена върху маската. Изтегли ги от желето, което още не ги бе пуснало и видя, че Ринтра бе мъртъв. Беше си сложил маската навреме, но нещо се бе повредило. Улф направи знак на Теотормон и Лува да го последват към другия изход. Това беше единствената им надежда. Немислимо бе да се опитват да се измъкнат през вратата, през която нахлуваше водата. Без да се съобразява дали това влиза в намеренията им, потокът ги влачеше към арката на другия изход.

Улф разрови с пръсти желето, втвърдило се около вратата, освобождавайки път на водата, която го понесе с главата напред в съседната стая. Братята му го последваха и скоро всички се скупчиха един върху друг до срещуположната стена. Изтърколиха се странично от основното течение и се изправиха на крака. Улф изключи подаването на въздух и вдигна маската си. Трябваше на всяка цена да им каже някои неща, а разполагаха само с няколко минути преди и тази стая да се напълни, след което щяха да разчитат на неизвестните запаси въздух, които им оставаха.

— Уризен ми каза, че имало таен вход за резервна контролна зала! Подготвил го преди много време за в случай, че някой съумее да завладее основната му контролна зала. Средствата за управление там позволяват да се деактивира работата от основната контролна зала. За да се доберем до нея, трябва да минем през вратата, която се охранява от лазерния лъч. Нямаше време да ми каже как се изключва защитата! Ще си сложим маските, когато нивото на водата се вдигне и ще минем с нея. Дано повреди лазера. Надявам се!

Те нагласиха маските върху лицата си и се свиха в един ъгъл в близост до входа, за да се защитят от силата на течението. Мощната струя морска вода се блъскаше в стената срещу арката, после се оттичаше по пода през вратата. Виждайки, че водата не активира защитната система, Улф хвърли каменната си брадва през вратата. Дори през затворените си очи долови ослепителното блясване. Когато ги отвори, видя че водата кипи. Брадвата му бе увлечена от потока през вратата.

Нивото бързо се покачваше, повдигайки Повелителите към тавана със себе си. Беше останала само около една стъпка междина между водата и тавана, когато те отново сложиха маските си. Улф се гмурна колкото можа по-близо до пода и заплува към вратата. Изведнъж въздухът му спря. Той задържа каквото бе останало в гърдите му и продължи да плува. Ярък блясък го заслепи и водата като че ли попари тила му оголените части на ръцете. Той се удари странично в рамката на арката и се озова в съседната стая. Опря крака в пода и се оттласна нагоре. Вдигна ръце, за да смекчи удара в тавана, който не виждаше.

Главата му се удари в нещо твърдо, после той свали маската и пое въздух. Дробовете му се напълниха, но в следващия миг една вълна го плисна през устата и той се задави. Отново можеше да вижда. Теотормон и Лува бяха до него. Улф вдигна ръка и посочи надолу.

— Следвайте ме!

Гмурна се без да затваря очи и плъзна ръце по стената. Видя зелена статуетка от нефрит висока не повече от една стъпка. Представляваше идол на нечий народ в някоя от вселените, който клечеше в някаква ниша. Улф завъртя главата му и една част от стената се отвори навътре. Тримата Повелители бяха понесени от течението в голяма зала. Изправиха се с мъка на крака, после Улф изтича до един от няколкото пултове за управление и дръпна лост с червена дръжка. Вратата бавно се затвори, съумявайки все пак да преодолее напора на водата. В залата остана само към една стъпка вода на пода.

Откривайки пулта, за който Уризен му бе съобщил (а в залата имаше над трийсетина подобни), Улф натисна правоъгълна плочка, на която имаше символ изписан с древното писмо, използвано някога от Повелителите. Отстъпи крачка назад и на лицето за първи път от много време се появи усмивка.

— Вейла не само че няма да може да контролира положението от своята зала, ами в допълнение към безпомощността си ще бъде и затворена там — обясни той. — Всички врати за преход в залата й също са деактивирани. Остават включени само постоянно действащите, като тази която е отворена във водния свят.

Улф се пресегна към бутона, с помощта на който щеше да включи камерите за видеовръзка между двете зали. Ръката му увисна във въздуха, после той я отдръпна и остана така замислен за момент.

— Колкото по-малко знае сестра ни за истинското положение на нещата, толкова по-добре — каза той. — Теотормон, ела и ме изслушай внимателно…

Улф и Лува се скриха зад един от пултовете и надзъртаха през тясната пролука между пулта и свързания с него екран. Теотормон натисна бутона с края на перката си. Вейла втренчи поглед в него изумена. Дългата й тъмночервена коса беше мокра, а лицето й бе изкривено от ярост.

— Ти! — успя да промълви тя.

— Привет, сестрице — отговори й Теотормон. — Изненадана ли си, че ме виждаш все още жив? Интересно как ли ще се почувстваш след като ти кажа, че съм те затворил в онази зала и съм ти отнел всякаква възможност да упражняваш контрол над ситуацията?

— Къде са братята ти, които те превъзхождаха във всичко? — попита го Вейла, опитвайки се да разгледа на своя екран залата зад гърба му.

— Мъртви. Резервоарите им с въздух се изпразниха, както и моя. Но тялото, с което ме е надарил баща ми, ми даде възможност да оживея без да дишам, докато водата размие желето, в което ни прикова.

— Значи Джадауин най-сетне е мъртъв? Просто не мога да го повярвам. Ти, отвратително създание, май се опитваш да ми изиграеш някакъв номер!

— Не забравяй, че не си в положение да ме оскърбяваш.

— Покажи ми тялото му — настоя тя.

Теотормон сви рамене:

— Невъзможно е. Водата го отнесе нанякъде из двореца. Самият аз едва се добрах до тази зала. Нали не искаш да я отворя и наводня само за да изляза и го търся кой знае къде?

Вейла хвърли поглед на водата в залата и се усмихна:

— Значи и ти си в капан? Омразно смърдящ идиот, който няма мозък колкото и за една риба! Току-що ми разкри какво е твоето положение.

Теотормон зина:

— Но… но… — започна той.

— Мислеше си, че съм ти в ръцете, а? — продължи Вейла. — Да, до известна степен това е вярно. Но и аз те държа в своите. Защото знам къде се намира звездолета. А с негова помощ ние ще можем да се махнем от тази планета и да отидем на друга, където ще намерим врата, през която да напуснем тази вселена. Така… Сега искам да чуя какво предлагаш за да излезем от тази ситуация.

Теотормон почеса с перката козината по главата си.

— Не знам — отговори й той простодушно.

— О, знаеш, знаеш! Ти си глупав, но не чак толкова! Разбираш много добре, че трябва да сключим сделка: ти ме пускаш, а аз ти разрешавам да заминеш с мен с кораба. Мисля, че това е единственият изход и за двама ни.

Улф не можеше да види изражението на Теотормон, но тонът, с той който говореше, му подсказваше, че се старае да изглежда лукав и в гласа му да се долавя неприкрито подозрение.

— И как да бъда сигурен, че мога да ти имам доверие?

— Не можеш, както и аз не ти вярвам. Ще трябва да организираме нещата така, че никой от двама ни да не може да изиграе другия. Съгласен ли си?

— Ами, не знам…

— Контролната зала, в която се намирам, няма да пострада, ако морето я залее завинаги с една миля вода. Имам храна и вода поне за една година. Ще си стоя тук и ще те изчакам да умреш. А после ще измисля как да се измъкна, повярвай ми. Все има някакъв начин.

— Добре — логично отбеляза Теотормон, — тогава защо не постъпиш точно така?

— Защото не искам да оставам тук цяла година. Предстоят ми важни неща, с които трябва да се заема колкото може по-скоро.

— Добре. А какво ще стане с Хризеис?

— Тя ще дойде с мен. За нея имам специални планове — отсече Вейла. После в гласа й се прокрадна подозрение: — А теб какво те интересува тя?

— Не ме интересува. Просто се питах. Чудех се дали… дали не би ми я дала. Ако се вярва на Джадауин, тя трябва да е много красива.

Вейла се изсмя и каза:

— Това наистина би било едно истинско мъчение за нея. Но не е достатъчно. Не, не мога да ти я дам.

— Тогава няма да сключим сделка — отговори Теотормон. — Задръж си я. Ще видим как ще изкарате двете с нея, затворени заедно за една година. Между другото, аз не вярвам, че ще можеш да преплуваш разстоянието до звездолета. Налягането на водата много се покачи.

— Ах ти, тъпоумно парче слуз! Готов си да умреш, но да не ми дадеш нищо! Добре, вземи я тогава!

Улф се усмихна. Той специално бе подсказал на Теотормон да отвори въпрос за Хризеис, за да отвлече вниманието й от себе си. Съдбата на Хризеис изглеждаше несъществена в тази ситуация и заинатяването на Теотормон бе толкова характерно за него, че Вейла би трябвало да бъде убедена в искреността му.

Теотормон плесна с перки в изблик на злорадо опиянение от малката победа, която току-що бе постигнал. Улф се надяваше това да е престорено, защото сам не бе убеден дали Теотормон не замисля да го предаде в последния миг. После Теотормон каза:

— Добре. Сега, как предлагаш да стигнем до звездолета?

— Трябва най-напред да ме освободиш. Нали не очакваш да ти кажа преди да си ме пуснал?

— Но ако аз разблокирам изхода на онази зала, ти ще можеш да стигнеш до кораба преди мен!

— Не можеш ли да нагласиш отварянето му да стане когато ти стигнеш тук?

Теотормон изсумтя като че ли не бе помислил за тази идея.

— Да, бих могъл. Само че ще трябва да излезеш от залата без никакви дрехи на себе си. Трябва да си гола и да не носиш нищо в ръцете си. Аз също ще изляза оттук без никакво оръжие. Ще потеглим по едно и също време и ще се срещнем в коридора, който свързва двете зали.

Вейла ахна и прошепна:

— Аз мислех…! Искаш да кажеш, че през цялото време си знаел как да стигнеш дотук! Значи това е резервната зала! А аз си мислех, че другият край на коридора завършва със стена.

— Е, няма да ти бъде от полза, че вече научи какво е истинското положение на нещата — обади се Теотормон. — Не можеш да излезеш, ако не те пусна! А, да, съблечи и Хризеис! Не искам да скриеш някакво оръжие под нейните дрехи.

— Не поемаш никакви рискове, а? — подхвърли Вейла. — Май ще се окажеш по-интелигентен, отколкото съм си мислела.

Какво ли замисляше? Ако двамата наистина се срещнеха в средата на коридора, тя щеше да бъде напълно безпомощна срещу далече по-голямата му сила. Той можеше да я нападне в секундата, когато разбереше за истинското местоположение на звездолета и тя ясно съзнаваше това.

Истината бе, че Улф, Теотормон и Лува също знаеха къде се намира корабът. Теотормон само се бе преструвал, че не знае, за да й създаде илюзията, че тя го държи в ръцете си. Но трябваше да я подмамят да излезе сама от залата, защото иначе можеше никога да не го направи. Щеше по-скоро да умре и да погуби Хризеис със себе си, отколкото да се предаде. За нея бе немислимо, че един Повелител наистина ще удържи на дадената дума да не й причинява нищо лошо. Тя имаше сериозни основания да се опасява. Всъщност, Улф, който не гледаше на себе си като на истински Повелител, не беше уверен, че самият той би удържал на подобно обещание. И той определено не залагаше, че Теотормон щеше да удържи на думата си.

Какво тогава замисляше тя?

Теотормон отново повтори изискванията си към срещата между него и двете жени, сякаш не бе уверен дали всичко е напълно ясно. После изключи екрана и се обърна към Улф и Лува. Улф отвори вратата към коридора, за да могат двамата с Лува да стигнат предварително на мястото. Както бе казал Теотормон, коридорът свързваше двете контролни зали. Те, както и съседните помещения, се намираха в херметически затворена част от двореца под четиринайсет стъпки дебела специална метална броня. Убежището можеше да устои на произволно налягане на водата и нямаше да пострада дори след директно попадение на водородна бомба. Вътрешната стена бе облицована със специално покритие, което представляваше екран срещу неутронния поток на неутронна бомба. Уризен беше построил дублиращата контролна зала до основната, също в убежището, имайки предвид ситуации, точно като разигралата се. Никой попаднал в главната зала, нямаше да заподозре, че съществува връзка през коридора, докато не се отвореше аварийният изход в стената.

Самият коридор, макар и построен за крайни случаи като този, бе обзаведен като за прием на Повелители. Тук се виждаха рисунки, скулптури и мебелировка, каквито един земен милиардер не би могъл да си позволи дори с печалбата си за цял живот. На огромна верига от масивно злато висеше тежък към половин тон полилей изсечен от един-единствен диамант. И това не беше най-ценният предмет в коридора.

Улф се скри зад диван, покрит с копринената кожа в азурни и шоколадови шарки на някакво неизвестно му животно. Лува клекна зад основата на една статуя. Теотормон се увери, че всичко е наред и се върна в контролната зала, за да уведоми Вейла, че срещата може да се осъществи, както се бяха договорили. После натисна бутона, който отваряше тайният вход за залата, в която се намираше Вейла.

Част от стената в другия край на коридора се вдигна нагоре. През отвора се изля сноп светлина и Вейла предпазливо подаде глава навън. Теотормон направи същото от неговата зала. После бързо излезе навън, готов да се хвърли върху нея, ако я видеше да носи оръжие. Тя тихо се засмя и излезе в коридора, държейки ръцете си така, че да се види, че в тях няма нищо. Беше гола, а тялото й бе великолепно.

Улф я погледна бегло. Той не можеше да откъсне очи от жената, която пристъпваше зад нея. Това бе Хризеис — красивата нимфа с нечовешки големи очи и пъстрите тигрови кичури в косата си. Тя също беше без дрехи.

— Рогът на Шамбаримен — извика Теотормон. — Едва не забравих! Къде е той?

— В контролната зала — отговори му Вейла. — Не го взех, защото ти ме предупреди да не нося нищо в ръцете си.

— Иди и го вземи, Хризеис — нареди Теотормон. — Но когато се върнеш с него, дръж го над главата си с изпънати ръце и не го насочвай към мен. Ако направиш някакво неочаквано движение с него, ще убия и двете ви.

Звънкият смях на Вейла изкънтя в коридора:

— Ти си толкова изпълнен с подозрения, че подозираш дори нея? Не, тя няма да ти причини нищо лошо. Тя определено няма да направи нищо за мен!

Теотормон не отговори. Инструктиран от Улф, той играеше ролята на свръхподозрителен Повелител, за да не внуши на Вейла, че има нещо нечисто. Защото ако Теотормон се покажеше като прекалено доверчив, тя веднага щеше да се усъмни в някаква игра.

Вейла и Теотормон пристъпиха един към друг, правейки крачките си бавно и в синхрон. Приличаха на партньори в тържествен ритуален танц и се движеха достолепно и в ритъм.

Улф чакаше свит. Беше свалил костюма си, за да бъдат движенията му напълно свободни. От напрежение тялото му бе покрито с пот. Двамата с Лува не бяха въоръжени. Бяха загубили всичките си оръжия още на път за тайната зала. Където, за тяхно огромно разочарование, не бяха намерили никакви оръжия. Явно, Уризен не бе сметнал това за необходимо. Макар по-вероятно да беше, че имаше оръжия скрити някъде зад стените, достъпни само за онзи, който знае как да стигне до тях. Уризен не бе имал време да им даде и тази информация… ако изобщо беше възнамерявал да го направи.

Планът им бе да изчакат докато Вейла не подмине Лува, който дебнеше в другия край. Когато той се втурнеше след нея, Теотормон щеше да я повали на пода. Улф, на свой ред, щеше да изскочи от своето скривалище за да помогне на двамата.

Вейла спря на няколко крачки от диамантения полилей; Теотормон също спря. Тя проговори:

— Е, грозни ми братко, ти изглежда спазваш твоята част от сделката.

Той кимна и попита:

— Къде е в такъв случай звездолетът?

После пристъпи още една крачка напред, надявайки се, че Вейла също ще направи крачката, която щеше да ги приближи още малко един до друг. Тя обаче не помръдна. Без да скрива подигравката в гласа си, тя обясни:

— Входът за него е точно от другата страна на онова огледало. Можеше и сам да отидеш там и да ме оставиш да умра… ако знаеше къде се намира, разбира се! Тъпа мръсна твар!

Теотормон изрева и скочи върху нея. Лува също изхвръкна от мястото, където бе чакал до момента, но се блъсна в пристигащата Хризеис. Улф се изправи и се хвърли към двамата.

Вейла изпищя и вдигна дясната си ръка. Дланта й беше перпендикулярно на ръката, а пръстите сочеха към тавана. Болезнено ослепителен лъч, дебел колкото игла, излетя от дланта й. Тя помръдна ръка, описвайки дъга с лъча, който мина през шията на Теотормон и главата му падна на пода. За миг тялото остана право, а от шията бликна кървав фонтан. После падна напред.

Улф се извъртя като ръгбист, който се изплъзва от защитниците на противниковия отбор. Хвърли се на пода зад краката на Теотормон. Вейла, дочула проклятието на Лува след сблъскването му с Хризеис, се извърна към него. Явно бе сметнала, че това е най-близката заплаха и че ще има време да се справи с Улф след малко.

Хризеис беше реагирала светкавично. Когато видя главата на човека-тюлен да се изтъркулва на пода, тя се хвърли зад една от статуите. Лъчът на Вейла откъсна парче от основата на статуята, но не улучи Хризеис. В същия миг върху нея с главата напред връхлетя Лува. Вейла ловко отскочи встрани и нанесе саблен удар с ръба на лявата си ръка. Лува падна по лице и остана да лежи без да помръдва.

Остана загадка защо не го уби с малкия излъчвател имплантиран в плътта на ръката й. Може би искаше да остави някой жив като жертва за изтезаване, както бе в стила на Повелителите.

Улф беше безпомощен… или поне така си мислеше Вейла. Защото пристъпи към него.

— Сега ще те убия — каза тя. — Ти си толкова опасен, че не бива да живееш и секунда по-дълго отколкото е абсолютно необходимо.

— Още не съм мъртъв — напомни и Улф. Пръстите му се затвориха върху главата на Теотормон и той я запрати към нея. В същия миг скочи на крака и се затича, разбирайки прекрасно, че няма никакъв шанс, освен да се надява, че нещо ще й попречи достатъчно дълго да се прицели добре.

Тя вдигна ръка, за да се запази от отвратителния предмет, летящ към нея. Лъчът разцепи главата надве, но едно от парчетата продължаваше да лети в същата посока.

Лъчът, отклонен само за миг към тавана, разсече златната верига. И половинтонният полилей се сгромоляса върху нея.

В този момент Улф все още тичаше към Вейла. Той се хвърли на пода, за да се окаже под линията на огъня й, ако беше още жива и можеше да стреля. Тя яростно го изгледа. Ръцете и тялото й бяха приковани под диаманта, изпод който се стичаше струйка кръв.

— Ти… успя, братко — произнесе тя със задавен глас.

Хризеис излезе иззад статуята и се хвърли в обятията му. Притисна се към него и заплака. Не можеше да я обвини, но имаше други неща, които трябваше да направят незабавно.

Затова я целуна няколко пъти, потупа я по гърба и я отдръпна от себе си.

— Трябва да се махаме оттук, докато можем — обясни той. — Натисни третия орнамент отляво в горната част от рамката на огледалото.

Тя го послуша и огледалото се завъртя. Улф метна безжизнения си брат през рамо и се отправи към отвора. Хризеис му извика:

— Робърт! Ами тя?

— Какво „тя“? — спря се той.

— Нима ще я оставиш да се мъчи по този начин? Кой знае колко време ще мине преди да умре.

— Няма да е чак толкова много — възрази той. — Освен това, тя сама си го търсеше.

— Робърт!

Улф въздъхна. Само за миг се беше превърнал в истински Повелител, бе станал отново стария Джадауин.

Той положи Лува на пода и се върна при Вейла. Тя се изви, ръката й неочаквано се освободи и от полилея издрънча отрязано парче диамант. Улф скочи върху й и я хвана за ръката в мига, когато лъчът отново блесна. Изви дланта с такава сила, че костите изпукаха. Миг преди да умре, те изви от болка.

Насочван от ръката на Улф, лъчът отсече наполовина главата й.

Улф, Хризеис и Лува влязоха в звездолета. Корабът се издигна по шахтата за излитане до самия връх на двореца. Улф го насочи към вратата за прехода, скрита сред планините на планетата на темпусфъджърите. Едва тогава му остана време да попита как Вейла бе успяла да измъкне Хризеис от леглото и от техния свят.

— Събуди ме хексакулумът — обясни тя, — докато ти още спеше. После той… гласът на Вейла, ме заплаши, че ако те събудя, ти ще умреш по най-ужасен начин. Вейла ме предупреди, че само като изпълнявам точно инструкциите й, ще мога да спася живота ти.

— Жалко, че не си се досетила — въздъхна той. — Ако тя беше в състояние да ми причини нещо лошо, щеше да го направи. Но мисля, че ти си била страшно изплашена за мен. И не си се сетила да провериш дали не те блъфира.

— Да. Исках да извикам, но ме беше страх, че тя е способна да изпълни заплахите си. Всъщност, бях толкова ужасена, че просто не можех да разсъждавам. Затова минах през вратата, която тя ми посочи — една от онези, които извеждат на по-долните нива на нашата планета. Преди да мина през нея, деактивирах алармената инсталация, както тя ми заповяда. Вейла ме чакаше в пещерата, където вратата ме изведе. Вече беше инсталирала своя врата, която ни прехвърли в тази вселена. Останалото ти е известно.

Улф предаде управлението на Лува, за да може да я прегърне и целуне. Тя се разплака, а след малко той установи, че също плаче. Но сълзите му не бяха само сълзи на облекчение, че я бе спасил без да й се случи нищо лошо, и че се бе отървал от нескончаемата серия приключения в този свят. Той плачеше също за загиналите си братя, за сестра си. Но не за възрастните — тези, които бяха намерили смъртта си преди малко. Оплакваше братята и сестра си като деца каквито някога бяха били, плачеше за безвъзвратно загубената им детска любов един към друг. Плачеше за онова, което те не бяха успели да станат.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Заслуги