С. ДЖ. РЕДУАЙН

КРАЛИЦАТА В СЯНКА

Част 1 от „Рейвънспайър“

Превод от английски: Маргарита Терзиева, 2017

chitanka.info

На татко, който ме научи, че мога да постигна всичко, ако наистина го искам.

На мама, която всяка седмица ме водеше до библиотеката, за да си взема нова книга с приказки на Братя Грим, и подклаждаше въображението ми.

И на Хедър, защото сме кръвни и духовни сестри.

На всички ви дължа по едно голямо благодаря.

ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ…

След смъртта на майка й, кралицата, всичко в замъка се объркало. Усмивката на баща й се превърнала в грозна, фалшива пукнатина на лицето му. По-малкият й брат започнал да плаче насън, изгубен в кошмари, от които на сутринта не помнел нищо. А приятният гъдел от магията в дланите на принцесата (магия, за която майка й някога казвала през смях, че един ден ще кара цветята да цъфтят и птиците да пеят) се превърнал в огнено кълбо, което веднъж изпуснато от контрол, изгаряло вените й и разтърсвало земята под краката й.

Принцесата отчаяно искала да стори нещо, да намери начин да превърне двореца отново в щастливото място, което помнела отпреди. Ето защо, когато кралят на Моркант предложил на баща й да вземе друга моркантианка за жена, за да запази съюза между Моркант и Рейвънспайър непокътнат, а баща й обявил, че ще се ожени за лелята на принцесата, Ирина, която не била стъпвала в кралството преди смъртта на сестра си, у принцесата се зародила надежда.

Отначало изглеждало, сякаш молитвите на принцесата били чути. Новата кралица очаровала младия принц, той започнал да я нарича „мамо“ и кошмарите му изчезнали. Тя успяла да върне истинската усмивка на лицето на краля и всяка вечер изкушавала апетита му с прекрасни гозби, така че хлътналите му от мъка страни отново се налели и поруменели. Кралицата също така взела принцесата под крилото си и започнала да споделя с нея тайни за магията, която течала във вените и на двете им.

Чувството било хубаво, почти като това отново да има майка. Като възвърнало се щастие.

Но се оказало лъжа.

Отрезвяването дошло бавно, като малки иглички в отдавна безчувствен крайник. Принцесата започна да забелязва разни странни неща. Ябълки, които под светлината на полилеите изглеждали лъскави и свежи, се оказвали гнили и веднъж срязани, се разпадали. Ябълки, които баща й, брат й и другите в двореца ядели всяка вечер. Ирина й обяснила, че плодовете били за онези, в чиято кръв не течала магия.

И така кралят и придворните постепенно се превърнали в послушни кутрета с предани погледи, изцяло зависими от Ирина, а тъмниците се изпълнили с хора, които отказвали да изпълнят заповедите на новата кралица. Пратениците от други кралства не сдържали възмущението си от поведението на краля, който отказвал да разговаря с тях, преди Ирина да е изрекла мнението си. Из кралството плъзнала мълва за черна магия, за мрежа от лъжи и измами, която единствено принцесата можела да разплете.

Принцесата се изплашила, че ще изгуби баща си, и потърсила начин да сложи край на властта на Ирина над двореца и всички в него.

Внимателно подбрала подходящия момент. Било по онова време на годината, когато топлината на деня се усещала отвън, но въздухът из коридорите на двореца бил хладен и приятен и семейството често прекарвало вечерите си пред огромните прозорци, наблюдавайки как се раждат звездите. Онази вечер бащата на принцесата седял до Ирина, отнесен и тих, а малкият принц си играел със змията — подарък от кралицата за седмия му рожден ден. Кралската стража стояла на пост зад тях и очите им били вперени в кралицата, защото тя била по-ценна дори от собствения им живот.

Въздухът понесъл слабия аромат на ябълки, а по зъбите на онези, които се усмихвали на Ирина, пропълзели гнили петна.

Голите ръце на принцесата трепнали, когато ги увила около лакътя на Ирина, и страхът изпълнил устата й с горчив вкус. Магията изгорила вените й и се стекла в дланите й. Тя усетила сърцето на кралицата — силно, безмилостно и зло — да се бунтува в ръцете й.

Разтреперана, принцесата изрекла заклинанието, което щяло да промени всичко:

— Накх’рашк. Намери нишките на магията на Ирина и ги разпръсни в четирите посоки на света.

Кралицата се опитала да издърпа ръката си, но вече било късно. Силата се отскубнала от пръстите на принцесата, разбила се в кралицата и се стекла по блестящия мраморен под. Хиляди искри оставили след себе си само малки танцуващи светлинки, които плъзнали по пода, увили се около стражата, принца и краля, после препуснали из замъка и разкъсали на парчета мрежата от лъжи, върху която Ирина била изградила новия си живот.

Погледът на краля се прояснил, изгубената през последните шест месеца памет се възвърнала и той веднага разпоредил Ирина да плати за измяната с живота си. Освободена от наложеното с магия обожание към кралицата, кралската стража се втурнала да изпълни заповедта му. За момент Ирина се поколебала дали да насочи ръката си към принцесата, за да я накаже за предателството, или към краля, за да го омагьоса отново. Но този миг бил достатъчен за стражата. Кралят избутал принца и принцесата зад гърба си. Блеснали саби, разнесли се писъци.

И изведнъж Ирина започнала да се смее.

Принцесата се разтреперила като лист, когато най-близките до кралицата войници паднали с бикове, впили ръце в лицата си. Кожата се белела от черепите им, а кръвта бликала от месата им като вряща супа.

— Вземи брат си и бягай — извикал кралят и сложил реката на принца в нейната. — Грижи се за него!

Принцесата повлякла брат си по тесния коридор към крилото на прислугата.

Ирина вдигнала змията на принца до устните си, прошепнала й нещо и я превърнала в огромна черна усойница. Ужасяващото чудовище пропълзяло между кървавите локви и забило зъби в краля.

— Не! — принцесата се обърнала да погледне баща си, но Ирина вдигнала ръце над главата си и запратила силата си към стената зад децата.

Каменната стена се разтърсила и изкривила, подът се надигнал и запратил пищящата принцеса в близката колона, която в същия миг се сринала на прах. Всичко около нея се затресло, стените започнали да се срутват, подът се напукал, а змията кръвожадно забивала зъби във всичко живо наоколо.

Принцесата и кралицата пресрещнали погледи над езерото от кръв и смърт. В същия момент стената зад принцесата се пръснала и я засипала с прах и камъни, а устните на Ирина се изкривили в злобна усмивка.

Каменните руини оградили принцесата и образували малък кръг около нея. Тя се оказала в капан. Отгоре й продължавали да се сипят отломки и прах, дърво и камък, а земята се тресяла. Щяла да умре и нямало да има кой да защити брат й от чудовището, завзело трона на Рейвънспайър.

В този момент една голяма черна ръка си проправила път сред руините, обвила се около кръста й и я повлякла през чакъла и камъните към крилото за прислугата. Гейбрил, оглавяващ стражата на баща й, приклекнал пред принцесата и впил очи в нейните.

— Можеш ли да тичаш? — попитал я тихо и качил принца на раменете си.

Принцесата не искала да бяга. Искала да види баща си, да остане в родния си дом.

Искала да се бори със злото.

Но макар Ирина непрекъснато да повтаряла, че принцесата е дъщерята, която тя самата нямала щастието да роди, не споделила с нея тайната на магията като оръжие. Запазила я за себе си.

И така, докато стените се огъвали и сривали около тях, принцесата хванала ръката на Гейбрил, успокоила брат си, че всичко ще бъде наред и тримата побягнали от двореца.

ДЕВЕТ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

ПЪРВА ГЛАВА

— Видя ли ви някой? — попиша Гейбрил. Тъмната му кожа блестеше като златна под последните слънчеви лъчи, докато бодеше Лорелай и Лео към плевнята.

Черната късо подстригана коса на бившия страж вече беше посребрена и около очите му се забелязваше тънка мрежа от бръчици. Все още беше войник, но бремето да скрие принца и принцесата от злата кралица бе натежало на раменете му и очите му се изпълваха с тревога, когато мислеше, че никой не го вижда.

— Не.

Лорелай Дийдерих, законна принцеса на Рейвънспайър, понастоящем бегълка в собственото си кралство, влезе чевръсто в тъмната вътрешност на плевнята. Постройката беше разположена в дъното на изоставена ферма в близост до планинско селце на име Фелзиген, и беше толкова разнебитена, че вятърът всеки момент можеше да я изравни със земята.

— Сигурна ли си? — стрелна я с очи Гейбрил, когато мина покрай нея, за да помогне на брат й Лео да вкарат вътре натоварената догоре със сено каруца.

— Моля те, не ни подценявай. Ние сме Кралските пакостници и никой не може да ни види, освен ако ние не го пожелаем — каза Лео, дръпна за последен път тежката каруца и затвори вратата. Погледна към мърлявите си панталони и въздъхна: — Но наистина трябва да променим облеклото си.

— Казах ти, че не искам да се наричаме Кралските пакостници. Колкото до дрехите, много са си добре.

Макар и с ръкавици пръстите на Лорелай се заеха с копчетата на парцаливото й палто.

— Ако под „добри“ разбираш „отвратителни“, тогава да, съгласен съм — измърмори Лео и изтри калта, втрита в лицето му по-рано същия следобед. Тя бе само част от прикритието му на мърляво фермерче, в случай че някой го дебнеше по пътя от Фелзиген към най-северния гарнизон на кралицата. — Не искаш да сме Кралски пакостници — добре тогава, имам и други предложения. Можем да бъдем Безстрашната комбина или Кралските обирджии, въпреки че това все пак се покрива с „престъпници“…

— Че ние сме си престъпници — отвърна Лорелай, съблече палтото, сгъна го и го остави до торбата си. — Поне в очите на кралицата.

— Незначителна подробност — заяви Лео и прокара ръка по чувалите с различни провизии, които бяха днешната им плячка, скътана дълбоко под сеното.

— Тази вечер свършихме добра работа — каза Лорелай, докато Гейбрил броеше пълните с неособено разнообразните хранителни запаси чували. Ирина ги изискваше като данък, въпреки че в хамбарите на нейните гарнизони имаше храна колкото да изхранва селата около планината Фолкрейн в продължение на няколко месеца. Умиращите от глад селяни не виждаха дори малка част от нея. Тя беше за армията на Ирина. А остатъкът щеше да изгние пред очите на всички, за да напомни на селяните, че Рейвънспайър и всичко в него, до последното зрънце, е нейна собственост. — С днешния грабеж стават шест за последните два месеца. Шест села, чиито жители ми се заклеха във вярност и подкрепа, щом изискам тронът да ми бъде върнат. Ако продължаваме с това темпо, до пролетта ще спечелим хората в цялата планина.

Лео се усмихна хитро.

— Помисли си само колко по-лесно би било да спечелим предаността на селяните, ако имахме име в допълнение към нашата чест. Можем да бъдем Двамата смелчаци…

— Може също да увиснете на въжето за кражбите си, ако не тръгнем бързо за друго село — каза тихо Гейбрил. — Да помислим какво трябва да направим, за да сме готови да тръгнем с първите слънчеви лъчи, в случай че някой ви е забелязал.

— Никой не ни забеляза — възрази Лорелай. Белият й сокол влезе през прозореца, прелетя през плевнята и кацна на рамото й. Ноктите й се заровиха под кожената презрамка, която принцесата бе приспособила за носене. От човката й висеше мъртва мишка. — Скрих се в каруцата преди да напуснем Фелзиген. Саша отвлече вниманието им с фалшиво нападение, когато бяха на час път от селото. — Тя прокара пръст по гърба на сокола и се ухили. — А пък Лео…

— … изигра невероятно ролята на момче от моркантска ферма. За такъв талант не сте и мечтали — намеси се Лео, като забърза гласа си и наблегна на гласните. — Никой не би се усъмнил в ядосаното селянче, което се оплаква, че болестта вече е преминала границата между Рейвънспайър и Моркант и мори козите му.

— Развика се на стражата на хазната и задържа вниманието им достатъчно дълго, за да се скрия в каруцата, но без да им позволи да го огледат добре — добави Лорелай и избута люлеещата се мишка далече от лицето си.

Подарък за теб. Вечеря, прелетяха мислите на Саша през съзнанието на Лорелай.

Благодаря, но не ям мишки, отвърна Лорелай. Гърлото й се сви, когато малкото същество докосна косата й. Веднага си представи как клюнът на Саша разкъсва енергично сивата козина на мишлето, за да стигне по-бързо до вътрешностите му. Соколът щеше да й предаде гледката в стремежа си да възбуди апетита й. Лорелай преглътна тежко, за да възпре гаденето, което щеше да обиди Саша. През повечето време тя беше благодарна за онзи ден преди девет години, когато намери умиращото малко соколче, и излекува телцето му с магията си. Но понякога телепатичната им връзка — резултат от магията, проникнала в Саша, и представите за образите в съзнанието на птицата й идваха малко в повече.

Хората са странни. Мишката е вкусна. Саша разтвори криле и се спусна на пода, за да разкъса с най-голямо удоволствие своята част от плячката.

— Представлението ми беше безупречно — ухили се Лео, докато изтупваше прахта от черната си къдрава коса.

— Нямам представа как го правиш — каза Лорелай, когато Гейбрил приключи с преглеждането на чувалите, докуцука до една по-голяма пролука в стената на плевнята и погледна навън. — Никога не си ходил в Моркант. Преди три години дочу един разговор между моркантианци и започна да говориш, сякаш си родом оттам. Аз не бих могла — дори и ако насочат стрела към гърдите ми.

— Така си е. Ти си добра в магията, а аз във всичко останало — ухили се Лео.

Гейбрил се обърна към тях.

— Стига приказки. Лорелай трябва да се упражнява, докато навън все още е светло. Лео, прибери чувалите в плевника. Моят човек в селото ще ги вземе оттам и ще ги раздаде на хората в нужда.

— Все аз нося тежкото — намуси се Лео.

Лорелай се усмихна лукаво.

— Защото аз съм добра в магията, а ти във всичко останало.

— Това беше подло — каза Лео, въздъхна драматично и вдигна първия чувал. Гейбрил донесе одеяло от ъгъла, остави го на пода и го разгъна. Мъждивата светлина, проникваща през дъсчените стени на плевнята, разкри въже, кутийка с прахан[1] и красив зелен скъпоценен камък, голям колкото половината длан на Лорелай.

Стомахът на момичето се сви и дъхът й секна, сякаш въздухът в стаята бе на привършване. Тя приклекна до одеялото и свали ръкавиците. Платът залепна за влажната кожа на ръцете й.

Не беше достатъчно да обират кралските товарни коли и да печелят предаността на селяните. Не беше достатъчно да множат броя на грабежите и да ги осъществяват все по на юг, приближавайки се до Конихщад, столицата на Рейвънспайър, за да увеличават поддръжниците си, отнемайки ги от подкрепата на кралицата.

Да победиш най-мощната през последните сто години мардушка на Моркант изискваше умения и прецизен поетапен план. Преди девет години Лорелай се бе изправила срещу нея, без да обмисли възможните варианти, и баща й бе платил с живота си за нейната дързост.

Повече нямаше да допусне тази грешка.

— Изтъргувах ги от един преселник от Елдър. Нито едно от тези неща не е докосвало земята на Рейвънспайър — обясни й Гейбрил.

Лорелай кимна и благодари на боговете, че гласът й не трепна, когато каза:

— Значи няма начин Ирина да ги е омагьосала и водата по нашите земи да пресъхне, нито магията й да разпознае моята и тя да разбере, че съм жива.

— Нито да разбере къде точно се намираме — услужливо добави Лео. — Не забравяй и това.

— Не съм — отвърна сестра му.

Мисълта, че може да докосне нещо, омагьосано от Ирина (а то можеше да е всичко в Рейвънспайър, като се има предвид колко много магия използваше Ирина, за да се задържи на трона), и тя да ги открие на мига, беше постоянна заплаха в дълбините на съзнанието й, която я принуждаваше да премисля всеки свой ход.

Единственият начин да засили способностите си, беше да ги упражнява с вещи, недокоснати от магията на кралицата, която се бе разпространила надлъж и шир из кралството. Магия, която изсмукваше жизнените сокове на земята им, от която посевите вехнеха и животните умираха. Всяко прокълнато сърце беше принудено да се подчинява само и единствено на волята и капризите на кралицата.

— Не е нужно да го правиш сега — каза тихо Гейбрил, като видя, че ръката й нерешително кръжи над трите предмета върху одеялото. — Денят беше доста напрегнат. Ако искаш, остави го за утре.

— Ще го направя сега — отвърна тя и гласът й леко потрепери.

— Вече знаеш как става. Избери заклинанието, което ще изпълни желанието ти. Остави силата да действа вместо теб. Ти си толкова силна, колкото си способна да пожелаеш. Можеш да подчиниш сърцето на всяко живо същество и всеки предмет, изработен от човешки ръце. Не бива да се страхуваш от себе си, Лорелай. Да си мардушка, не е личен избор. Важно е единствено как използваш дадената ти сила.

Тя го остави да мисли, че се страхува от магията във вените си. В Рейвънспайър нямаше други мардушки. Никой не практикуваше магия, освен Лорелай и Ирина. Тук тя не се предаваше по кръвна линия, както беше в кралството на майка й, Моркант, и затова всяваше страх. Ако някъде се появеше магьосница, тя беше гонена и съдена, както от селяните, така и от благородниците.

Беше по-добре да заблуди Гейбрил, че се страхува от силата си, отколкото да си признае, че все още помни топлината от ръката на Ирина и всяка произнесена дума от заклинанията, които прекъснаха мрежите на кралицата. Помнеше и всичко останало. Все още чуваше писъците на невинните жертви и долавяше миризмата на пролятата кръв.

Все още усещаше ръката на Лео в своята и чуваше последните думи на баща си: грижи се за него.

Трябваше да стане по-силна от Ирина, за да опази брат си и да спаси кралството.

Първия път се бе провалила.

Лорелай грабна зеления скъпоценен камък. Неравните му ръбове заблестяха на слабата светлина. Тя се загледа в тях, докато измерваше на око тежестта му. После стисна зъби, докато челюстта я заболя. Скоро вълшебната сила отговори на повика на сърцето й. Магията се втурна по вените и се събра в дланите й, пламна, изпусна искри и се замоли да я освободят. Сърцето на скъпоценния камък я посрещна без съпротива, готово да й се подчини.

— Раст’лож! Превърни се в това, което си представям.

Магията проникна в камъка. Лорелай го хвърли във въздуха и той се пръсна на хиляди остри иглички, които закръжаха във въздуха, сетне се насочиха бавно към вратата на плевнята, готови да посрещнат несъществуващата в момента заплаха.

— Този път призова магията си много по-бързо — отбеляза Гейбрил и я погледна с одобрение.

— Защото си мислех за Ирина.

И колко силно искаше Ирина да си плати за убийството на баща й ида отнетото кралство.

— Остатъчна умора?

— Много. Благодаря, че попита — отвърна Лео вместо сестра си и се оцъкли в отговор на немия въпрос на Гейбрил. После вдигна поредния чувал и се заизкачва по стълбата.

Лорелай бавно свали ръката си. Игличките се събраха и отново се превърнаха в камък.

— Всъщност не съм изморена. Съпротивата на камъните е доста слаба. Те обичат да променят формата си. Ако искаш наистина да изпиташ магията ми и да разбереш колко сили ми отнема, ще трябва да ми позволиш да излекувам крака ти.

— Няма начин — отсече Гейбрил и притисна юмрук към лявото си бедро. Беше го счупил в нощта, когато спаси двете деца, и не му бе обърнал внимание, защото тогава по-важно беше да ги отведе възможно по-далеч от дългата ръка на кралицата. Непрекъснатите предложения на Лорелай да го излекува и неговият настоятелен отказ през изминалите девет години бяха положили основите на близко приятелство помежду им.

— Гейбрил…

— Преживях месеци в плен на магията на Ирина и следвах всяка нейна прищявка. Не знам колко време остават следите й в докоснатия от нея човек, но не искам да рискувам. Ако използваш магия, за да ме излекуваш, и в мен все още има следи от нейното заклинание, тя ще научи, че си жива, преди да си готова да извоюваш трона си обратно. Ще те преследва докрай — каза той с нетърпящ възражения глас. — Няма да провалим целия план заради крака на един старец.

Лорелай потърси очите му. Магията изгаряше дланите й.

— Така, изяснихме този въпрос. Сега кой от вас ще ми помогне за последния чувал, преди да се стъмнило дотолкова, че да объркам стъпалата и без време да намеря смъртта си? — попита Лео с огромна доза драматизъм в гласа.

Гейбрил се приведе и прокара ръка по дългата черна коса на Лорелай.

— Добре съм, момичето ми. Кракът изобщо не ме безпокои.

— Какъв ужасен лъжец си, Гейбрил!

Той се усмихна нежно.

— Ти също — каза той и сниши глас, докато Лео вдигаше последния чувал на стълбата. — Ти си силна колкото Ирина, Лорелай. На осем години само с няколко месеца упражнения успя да развалиш магията на възрастна мардушка. Сега си още по-силна.

— Но може да пропусна нещо. Да сбъркам. — Сърцето на Лорелай заби болезнено силно в гърдите й. — Може да загубя битката с Ирина. Тогава няма да остане никой, който би могъл да защити Рейвънспайър.

Да защити Лео.

— Затова ли предвиди осемнайсет месеца за изпълнението на плана от лятото?

— Осемнайсет месеца са цяла вечност — намеси се Лео, скочи от стълбата и отиде при тях. — Защо не отидем в столицата още сега и да извикаме: „Изненада, гадна страхливке! Не сме мъртви, но ти ще бъдеш съвсем скоро.“ После можеш да я превърнеш в гъба.

— А ако не успея?

Думите й увиснаха във въздуха, придружени от зловещия звук, с който Саша похапваше от костния мозък на мишката.

Лео приклекна до сестра си и потърси погледа й. Кафявите му очи, същите като нейните, изведнъж станаха необичайно сериозни.

— Ще успееш, сестричке. Знам, че няма да позволиш на никого да те спре.

— Трябва да съм сигурна, че мога да реагирам на всяка една случайност — отвърна Лорелай, остави скъпоценния камък върху одеялото и с треперещи пръсти се зае да сложи ръкавиците си. — Трябва да съм сигурна, че ще успея.

— Човек не влиза в битка, защото е сигурен в победата си — възрази Гейбрил, — а защото смята, че така е правилно. Сега е време за сън. Призори тръгваме на път.

[1] Сухо вещество от дървесна гъба, което служи за запалване на огън. — Бел.ред. ↑

ВТОРА ГЛАВА

Рано сутринта поеха на изток към малко планинско селце на име Транке. То беше разположено по протежението на пътя, водещ на изток към планината Фолкрейн и съседното царство Елдър. В момента то се разкъсваше от чудовищна война с великаните и се носеха слухове, че Транке гъмжи от елдриански преселници. Джобовете им бяха пални със скъпоценности, които бяха готови да изтъргуват срещу храна и вода. Гейбрил се надяваше да намери и други вещи, които да спазари — неща, върху които Лорелай да упражнява магията си.

Тримата вървяха в мълчание. Докато се изкачваха по пътя, на който вчера бяха причакали фургона с провизии за двореца, по небето започнаха да се събират сиви облаци, а скърцащият студ и надвисналата над главите им снежна буря изпращаха ледени тръпки по гръбнака на принцесата. Саша мързеливо кръжеше над главите им и белите й криле се открояваха на фона на облаците.

Искаш ли храна? изпрати й Саша образ на малък гризач, пълзящ под близкия храст.

Дори не знам какво точно е това.

Няма значение, всички имат еднакъв вкус.

Не и за мен.

Яж ги сурови. Тогава вкусът е един и същ. Искаш ли да опиташ?

Саша склони едното си крило и закръжи около плячката си.

Не мога гада ям сурово месо, потръпна Лорелай. И престани да ми изпращаш образи на кости, далаци и други подобни. Никога не бих сложила в устата си такава гадост.

Мога да дам нещо за братчето… Закачливите мисли на Саша преминаха през съзнанието на Лорелай като студен ветрец.

Лорелай стрелна Лео с усмивка. Той вдигна вежда, после погледна нагоре.

— Вие двете май пак заговорничите срещу мен.

— Саша ми каза, че иска да сподели обяда си с теб.

Лео пребледня.

— Миналия път, когато го направи, заля лицето ми със заешки вътрешности. Кажи на проклетата птица да пази жертвите за себе си.

Не иска, нали го чу? Има ли стражи напред по пътя?

Никакви стражи. Безопасно.

Саша се спусна към земята и нещо изписка. Явно бе открила обяда си.

Безопасно, намръщи се Лорелай. По стволовете на дебелите дъбове, покрай които минаваха, се виждаха големи петна загнила кора.

Не стражите бяха голямата заплаха в Рейвънспайър, а кралицата им. Ако Ирина не престанеше да мори земята с магията си, скоро от кралството на Лорелай нямаше да остане нищо. Трябваше да побърза. Мисълта, че можеше да се изправи пред Ирина по-скоро, отколкото очакваше, натежа в стомаха й като камък.

Игнорира мислите на Саша за обяда й и опитите на Лео да му хрумне подходящо име за дръзките им лудории и прехвърли наум всеки етап от плана си, търсейки слаби места.

Първа стъпка: Граби фургоните със събраните за кралицата провизии. Дотук шест грабежа бяха минали без премеждия.

Втора стъпка: Намери сигурен човек във всяко село, който може да разпредели справедливо провизиите между хората в нужда. Гейбрил се бе заел с тази задача, за да предотврати риска някой недобронамерен да забележи прилика между Лорелай и последния крал и да докладва на кралицата.

Трета стъпка: Свържи мълвата за благородните крадци с идеята, че принцесата скоро ще се върне за трона, и изгради база за доверие и почтеност. Това още не знаеше как да постигне.

Лео обаче сигурно вече бе измислил начин. Лорелай погледна към него и въздъхна. Нямаше да се справи без него.

— Прав си, Лео — каза тя ни в клин, ни в ръкав и Гейбрил и Лео се обърнаха и я изгледаха със странни погледи. Пътят се виеше из малка борова горичка, чиито иглички бяха изсъхнали без време, и излизаше на полянка с повехнала трева.

— Разбира се, че съм прав. — Той замълча за момент. — За какво всъщност съм прав?

— Трябва ни име. Така ще дадем възможност на селяните да познават водача си и да знаят към кого трябва да са верни.

Очите на Лео светнаха.

— Ето, за това ви говоря непрекъснато. Мислех си да включим и Гейбрил в тая работа. Това ще отвори нови хоризонти пред нас. Например: Страховитата тройка.

— Не ми харесва — поклати глава Лорелай.

— Ами Победното трио? Какво ще кажеш?

— Не — отсече Гейбрил, обърна се и продължи пътя си напред.

— Е, винаги можем да се върнем към Кралските пакостници. Тук броят на пакостниците няма значение.

— Не — отвърнаха едновременно Лорелай и Гейбрил.

Лео изпъшка.

— И двамата демонстрирате завидна липса на въображение. Цяло чудо е, че оцелявам покрай вас.

— Трябва да помислим по-сериозно — каза сестра му.

— Между другото, вие двамата май забравихте, че трябваше да упражнявате дворцовите маниери и изисканите разговори, както ви бях помолил — вметна строго Гейбрил. — Ако забравите етикета, няма да можете да водите разговор нито с нашите благородници, нито със съюзниците на Рейвънспайър.

— Никога не съм забравял етикета — засегна се Лео.

— Не се безпокоя за теб — каза Гейбрил и изгледа многозначително Лорелай.

— Дворцовите разговори са отегчителни. Имам си по-важна работа.

— По-важна от това да убедиш благородниците на кралството, че можеш да го управляваш, да поддържаш добри отношения със старите съюзници и да осигуриш нови? Да контактуваш с другите кралски особи, без да посрамиш Рейвънспайър?

— Надявах се, че победата ми над Ирина ще е достатъчна.

Лео се засмя.

— Бих могъл да стана твой говорител. Помисли си, сестричке. Ти ще си загадъчната, която никога не говори, а аз ще бъда твоят глас, който ще издава заповеди и ще порицава светските бедствия. Видяхте ли с какво бе облечен лорд Хорст миналия път, когато бяхте на гости в имението му? Отвратително, просто отвратително. И ще разнасям мълвата, че сестра ми ще превърне всеки, който не й се подчинява, в статуя.

Гейбрил вдигна вежда към Лорелай.

— Добре, добре, ще упражня изискания разговор — каза Лорелай и се обърна към Лео, който й се усмихна весело.

— Тази сутрин сте просто прелестна, мадам. Макар че единственият обект за сравнение наоколо е Гейбрил.

Лорелай изсумтя.

— Прелестна? Не можа ли да измислиш по-тъп комплимент!

— Сигурен съм, че сумтенето не е част от дворцовия етикет — отвърна самодоволно Лео.

— Добре. Вие също изглеждате прелестно, прелест моя, и ще бъде прелестно да разреша на Саша да сподели обяда си с Вас.

Лео погледна неспокойно към небето и Лорелай се разсмя.

— Като казах изискан разговор, имах предвид точно това, а не разни глупости — изръмжа Гейбрил, взе една изгнила клонка от пътя и я метна в канавката. — Стига с вашите закачки.

— Добре де, нека си представим, че съм пратеник от Акрам — предложи Лео.

— Защо ти да си пратеникът?

— Защото пръв го измислих.

Лорелай сви устни.

— Следващия път аз ще съм пратеникът, а ти ще трябва да ме развличаш с глупави разговори, за да минава времето.

— Нямах представа, че принцесата на Рейвънспайър е толкова недодялана в обноските си — каза Лео в почти безупречна имитация на акрамски акцент, като удължаваше гласните, натъртваше съгласните и предлагаше на двамата си слушатели почти хипнотизиращата и невъзможна за подражание акрамска мелодика. Лорелай се засмя с цяло гърло.

— Надявам се пътуването да не е било много изтощително за Вас, господарю, и здравето Ви да е все така крепко, както го помня. Предлагам Ви да се освежите с лека дрямка, а след това вниманието ми ще бъде изцяло на Ваше разположение, за да обсъдим всички въпроси от взаимен интерес.

— Така е по-добре — кимна Гейбрил. — Сега искам да ви чуя да преговаряте с посредниците от Балавата. След това ще опитаме да се справим с търговците от Лорена.

Няколко часа по-късно, след усилени упражнения върху разговори с монарси, търговци и високопоставени гости от всички приятелски настроени към Рейвънспайър кралства, дори и Лео се умори от приказки. Тримата вървяха мълчаливо покрай пасища с вехнеща трева, стада с измършавели овце на прага на смъртта, гори с поломени дървета, губеща цвета си почва и изоставени къщички. Изглежда, единствената останала незасегната от магията на Ирина част от Рейвънспайър бяха реките. Наближаваха поредната къща, от чийто комин не се виеше дим, когато Гейбрил предложи да спрат за обяд.

Лео извади последното парче от овесената пита, а Лорелай взе една манерка от багажа си и тръгна към къщата, за да потърси кладенец. Тъкмо минаваше покрай редица посивели розови храсти от южната страна на постройката, когато отнякъде се разнесе силен писък. Принцесата настръхна и магията изгаряше вените й. Писъкът идваше от задния двор на къщата.

Лорелай пусна манерката и хукна натам. Дланите й пареха от огъня на магията. Тя зави зад ъгъла и видя три малки деца с подути от глад коремчета да лежат неподвижно на студената земя. Една жена с хлътнали бузи и див поглед стоеше над четвърто дете с нож, от който капеше кръв. Сърцето на Лорелай заби силно. Паниката стегна гърдите й в ледената си хватка.

— Спри! — извика тя, макар да знаеше, че вече беше късно. С треперещи ръце и бяло като платно лице жената заби ножа в гърдите на четвъртото дете. Телцето на малкото момиченце се отпусна на земята, а жената извади острието и се разтресе от плача.

Лорелай се хвърли и падна на колене до момичето. Сините му очи сякаш я молеха за нещо, устните му се раздвижиха в опит да проговори.

— Всичко е наред — каза Лорелай и сложи треперещите си, пъхнати в ръкавици ръце върху раната. Кръвта бликаше и заливаше гърдите на детето със смайваща скорост. Нищо не беше наред, думите на принцесата бяха лъжа. Сърцето на момиченцето вече забавяше ритъма си и тялото му се мяташе безпомощно в опита си да забави смъртта. Лео притича иззад ъгъла и се спусна към другите три деца, които лежаха безжизнено, докато земята под тях поемаше кръвта им.

— Мъртви са — извика Лео и погледна свирепо жената.

— Трябваше да го направя — промълви тя. Напуканите й устните изглеждаха безцветни на фона на измъченото лице, скулите и брадичката стърчаха като остри сиви върхове. Тя стисна здраво ножа и сълзите закапаха от очите й. — Дечицата ми… Милите ми деца!

Гърдите на момичето замряха под ръцете на Лорелай и сините му очи се загледаха невиждащо в небето.

— Отиде си — прошепна тя.

Гърлото й се сви. Тя преглътна с мъка внезапно задавилите я сълзи и скочи на крака. Ръкавиците й попиха кръвта на детето.

— Как можа да сториш такова нещо? — извика тя разтреперана от гняв. Магията се спусна към дланите й като мълния и тя едва удържа порива да свали окървавените ръкавици, да изрече вълшебни думи и да накаже убийцата, да отнеме живота й, както тя го бе отнела на своите деца, да въздаде справедливост.

Никой няма да ти даде онова, което искаш, Лорелай. Ти сама трябва да го вземеш. Ти притежаваш силата. Използвай я.

Ирина й го бе казала и споменът за думите й я накара да задържи ръкавиците върху ръцете си.

Жената потръпна и загледана в легналите върху безплодната земя деца, заговори глухо:

— Нямаше с какво да ги храня. Мъжът ми почина преди няколко седмици от глад, за да остане малко повече храна за нас. — Тя се свлече бавно на колене. — Беше ужасяваща смарт — бавна и мъчителна.

Тя протегна ръка и отметна една непослушна руса къдрица от лицето на най-малкото дете. Сълзите я разтърсиха, тя наклони глава над телцето му и избухна в ридания.

— Трябваше да го направя — изхлипа тя. — Не можех да гледам как страдат. Трябваше да го направя…

И продължи да повтаря думите отново и отново. Лео се отдръпна от нея, както кръвта се бе отдръпнала от лицето му. Гейбрил го прегърна, но очите му останаха приковани в жената.

— Как да ти помогнем? — попита я той, но тя не го чу. Пълзеше от дете на дете, повтаряйки своята монотонна песен, галеше косите им и ги целуваше по бузите.

Когато стигна до най-голямото момиче, Лорелай приклекна до нея, скри окървавените ръкавици зад гърба си и каза тихо:

— Много съжалявам. Ще ни позволиш ли да ти помогнем?

Внезапно осъзнала, че не е сама, жената вдигна поглед към нея и каза прегракнало:

— В Рейвънспайър няма помощ за такива като нас.

Лорелай отвори уста да отговори, но дори и да съществуваха думи, които можеха да облекчат болката на една майка и да й предложат надежда, тя не можа да ги намери.

Колко ли техни поданици бяха изправени пред ужасния избор да гледат как децата им умират от глад или да ги убият бързо в знак на милосърдие, помисли си тъжно тя. Дванайсетте чувала, свалени вчера от кралския фургон, не бяха достатъчни да заситят гърлата на всички гладни. Те бяха като превръзка на рана, която се нуждаеше от турникет.

Жената изрева като ранен звяр и обърна ножа към собствените си гърди. Слънцето проблесна върху острието в мига, когато то пое към сърцето й. Лорелай се хвърли към нея, но закъсня. Жената се свлече върху тялото на дъщеря си с тих стон. Лорелай хвана раменете й и издърпа ножа, сякаш това можеше да я спаси, и кръвта рукна като река по пресъхналата земя. Не след дълго майчиното лице застина в покой.

Очите на принцесата се напълниха със сълзи и гърлото й се сби от сладникавия мирис на кръвта. Тя изтри ръкавиците си в близката трева, бавно затвори очите на жената и отправи молитва тя да намери покоя, който не бе успяла да получи в Рейвънспайър.

Лео и Гейбрил притвориха очите на децата. Сълзи се стичаха по лицето на Лорелай. Когато стигнаха до бебето, тя коленичи и притисна ръце към умиращата земя около него. Лео се наведе над нея и я прегърна, а Гейбрил Застана зад тях, положил ръка на раменете им.

— Трябва да направим нещо повече — погледна тя към брат си и гласът й се пречупи. — Трябва да намерим начин да им помогнем. Не можем да чакаме още осемнайсет месеца, както бях планирала. Дори и да я победя, няма да са останали поданици. Трябва да направим нещо сега.

Лео кимна и в очите му лумна решителен пламък.

— Те имат нужда от храна — заговори като на себе си Лорелай. — Имат нужда от надежда. Трябва да направим нещо, което ще послужи като изявление. Нещо, което ще излезе от рамките на мълвата и ще се превърне в легенда. Ще даде на хора като тази майка причина да избягат от…

— От този ужас — довърши Лео вместо нея. — С теб съм.

Ръката на Гейбрил стисна рамото й.

— Аз също.

— Какво имаш предвид? — попита тихо Лео.

Мисълта, че ще се изправи лице в лице с Ирина преди заплануваното време, притисна гърдите й като камък. Тя откъсна очи от безжизненото телце на бебето и погледна към полето с вехнеща трева, после мина по прашния път и се насочи на изток към покривалото от вечнозелени дървета, завило планината и съкровищата, които криеха недрата й.

— Ще ограбим кралския гарнизон.

ТРЕТА ГЛАВА

Колванисмир Арсеневжнек, втори принц на кралство Елдър, наскоро изключен от военното училище на Ейлер (по причина, вероятно записана в архивите на училището като най-лошата шега, сътворена някога от старши кадет), се забавляваше както никога досега.

— Още медовина! — изрева той, надвиквайки оглушителния шум на забавата, която се вихреше от близо час в едно от празните помещения за провизии на огромната изба.

Слугите забързаха към далечния ъгъл на помещението, където буретата с медовина от бързо намаляващата купчина чакаха да им дойде редът и да ги разлеят по чашите на приятелите, на познатите и на — той присви очи от примигващата светлина на факлите — по-малката му сестра. Ядосани заради изключването (за трети път, въпреки че първият беше за толкова дребно нарушение, че според Кол не биваше да се брои), родителите му щяха направо да побеснеят, когато разберяха, че е решил да отпразнува този факт, като изпразни и без това оскъдните запаси от уханна медовина на кралството. Като добавим към дългия списък от разочарования и напиването на малката му сестричка, сигурно щяха да го изпратят на фронтовата линия на ужасяващата война, преди думата „съжалявам“ да излезе от устата му.

Той тръгна по прашния под на избата, лавирайки между вдигнатите чаши и гърчещите се тела в гръмотевичния ритъм на ударните инструменти. Кол бе решил да наеме именно музиканти с последните пари от месечната си издръжка. Двама от най-добрите му приятели го придържаха от двете му страни. Раум все още беше в кадетската си униформа, с бронзови еполети и всичко, както си му е редът, но Мик се бе преоблякла в рокля на нежни цветя и толкова панделки, че кралските шивачки със сигурност щяха да умрат от завист, ако я зърнеха отнякъде.

— Това Бриг ли е? — посочи Мик към едно дребничко момиче с големи светлокафяви очи, застанало с гръб към тях. — Кол, сигурна съм, че това е Бриг.

— Знам — измърмори Кол и си проби път с лакти към нея. Тъкмо минаваше покрай един приятел от горния курс, за да стигне до нея, когато Бриг вдигна чашата си и подкани с поглед един слуга да й налее.

— Родителите ти ще се върнат и ще те убият за това — каза Раум.

— Знам.

Той стигна до Бриг в мига, когато тя поднасяше чашата до устните си. Грабна я от ръцете й и каза:

— Това е за мен.

Сестра му го зяпна със златистокафявите си очи, толкова подобни на неговите.

— Върни ми я, Кол.

Той вдигна чашата над главата си, а тя се опита да я стигне, но понеже не успя, го перна през рамото.

— Моя си е.

Кол изпи чашата на екс и се засмя, когато видя сянката на обида по лицето й.

— Ще бъде твоя, когато навършиш седемнайсет, Бригинаске, и нито ден по-рано.

— Почти на седемнайсет съм.

Той вдигна вежди, Мик скръсти ръце пред гърдите си, а Раум започна да потропва с ботуш по пода.

— Ти си на четиринайсет.

— Е, казах почти — разпали се Бриг.

Кол си спомни бремето, когато самият той се промъкна за пръв път на една забава на брат си с надеждата да мине за по-голям, отколкото беше. Тогава научи две неща. Първо, че да се правиш на голям, като лочиш медовина в някой тъмен ъгъл, докато се молиш брат ти да не те хване, не е същото, като да си наистина голям и да пиянстваш на воля. Все още потръпваше, като си спомнеше колко лошо му беше след това. Научи още, че хората от Рейвънспайър правят най-скучните пиршества на света. Кой друг би включил турнир по шах и артистично четене на „Великия Финлербенске“, но би забравил да покани музиканти и момичета?

Бриг отново се пресегна за чашата, но Мик бързо я грабна от ръката на Кол и изчезна в тълпата. Кол прегърна сестра си, преди да се нацупи като протест, и я поведе към вратата.

— Знаеш закона, Бриг. Без алкохол, докато не навършиш седемнайсет. И без купони, за да не се налага непрекъснато да внимавам да не направиш нещо нередно зад гърба ми, нали? — Той я притисна по-силно към себе си, за да подчертае думите си. — И без това съм загазил. Не искаш да бъдеш факлата, която ще запали жертвената ми клада, нали?

Тя въздъхна шумно, но не се възпротиви, когато той отвори вратата.

— Просто исках да опитам.

— Утре е изпитът ти по въздушна отбрана, нали?

Тя сви рамене.

— Ще ти издам една тайна. Ние, драконите, може да успяваме да се преобразяване, когато ни гони махмурлук, но летенето в права линия е истинско изпитание, а Учителя Ейлер ще иска от теб много повече от полет в права линия. Няма да вземеш изпита, ако се напиеш тази вечер.

— А ти няма да успееш да си вземеш последните изпити, ако вече са те изгонили — изкиска се тя.

Той се сви на две и се хвана за гърдите.

— Направо съм съсипан, Бриг.

Тя извъртя очи.

— Почакай да видиш какво ще стане, когато татко разбере за това. Предишните два пъти успя да те върне само защото Учителя Ейлер му е приятел.

— Не дай боже да има принц, който не е успял да се дипломира при Ейлер — каза той и после добави с дълбок гърлен глас, имитирайки баща си. — С почести. С почести и медали.

Погледът на Бриг омекна и тя го хвана под ръка.

— Знам, че можеш да се дипломираш с почести. По-умен си от всеки друг в курса.

— Не съм съгласен — засегна се Раум.

Кол се усмихна, но думите на сестра му го изпълниха с гордост. Той се наведе към нея и каза:

— Защо да им показвам онова, което не си направиха труда да забележат сами?

Преди тя да отговори, той се изправи и каза строго:

— Сега бягай в покоите си и учи за изпит, лакирай си ноктите, изобщо прави каквото прави една четиринайсетгодишна принцеса, когато не е заета да краде от пиячката на големия си брат.

— Добре — въздъхна Бриг и му отправи последен поглед, който впрочем не беше особено ласкав. — Но ще отида само защото вече си загазил достатъчно и ми е жал за теб.

Той отвори енергично вратата. Съчувствието на сестра му докосна нещо в него, за което сега не искаше да се замисля. Как бе възможно четиринайсетгодишната му сестра да го разбира толкова добре, а баща му дори да не се опита?

Бриг изчезна нагоре по коридора. Кол изтри усмивката си и се върна на забавата. Грабна най-близката чаша, пресуши я и извика:

— Още музика! Още танци! Още медовина!

Разполагаше с пет часа, преди родителите му да се върнат от обиколката по военния фронт и да го накарат да отговаря за действията си. Нямаше намерение да се яви трезвен пред тях.

Музикантите изсвириха последната си мелодия призори. Повечето от кадетите отдавна се бяха оттеглили в общежитието към голямото училище на запад от огромния каменен дворец. От най-близките приятели на Кол бяха останали само Джин и Тръг.

Решен да използва свободата си до последния миг, Кол се обърна към тях, поклони се дълбоко на Джин и й подаде ръка.

— Ще ми подариш ли този танц, красавице?

— О, небеса, мислех, че никога няма да ме попиташ — Тръг, положи месестата си ръка в тази на Кол и блъсна с рамо принца в опит да направи най-непохватния пирует в историята на танца.

— Не ти, слузест гущер такъв — отдръпна Кол ръката си със смях. — Искам да танцувам с нея.

— Аз съм по-добър танцьор — ухили се Тръг.

— Твоят танц може да събори цяла редица елдриански девици по гръб — отбеляза Джин и удари Тръг по рамото, когато той се опита да я дръпне за късата черна коса.

— Което означава, че съм успял да впечатля цяла редица невинни девойки, докато Кол не би могъл да впечатли повече от една — каза Тръг и веждите му заиграха.

— Ако целта ти е да впечатлиш момичетата, остави танца си за небето. Там ще блеснеш с цялата си сила — отвърна Кол, хвана ръката на Джин и умело я завъртя в ръцете си.

— Ама съм истински звяр в небето, нали? — изкиска се Тръг и след като потупа приятелите си по гърбовете, доближавайки Джин към гърдите на Кол, се отправи към ъгъла да провери жалките останки от буретата с медовина.

Мелодията беше странна смесица от блъскане по тъпани и протяжен бой на цигулки, но Кол не намери сили да следва бавния ритъм. Мисълта за предстоящия скандал с баща му стягаше гърдите му като обръч. Той затвори очи, облегна се на Джин и се заклати насам-натам, докато мислено анализираше ситуацията.

Майка му щеше да се разсърди не толкова заради самото изключване, колкото поради факта че Кол за пореден път не бе успял да оправдае очакванията, които се възлагаха на принца на Елдър. По-късно щеше да измисли нещо, с което да я разсмее — например историята как заключи Учителя Ейлер в тоалетната, и тя щеше да му прости.

Раг щеше да си мълчи и да го гледа отвисоко. За Кол щеше да бъде чест да му натрие мутрата по-късно.

А баща му… Този път баща му надали щеше да моли Учителя Ейлер да го върне обратно. Не и щом вероятността да се поправи и да завърши с медал клонеше към нулата. Щеше да го прати на фронта, за да се научи на отговорност или поне да умре, докато се опитва. Беше го заплашвал и преди, но майка му все се застъпваше за него.

Кол беше сигурен, че този път никакви молби нямаше да го разколебаят. Трябваше да се страхува от онова, което се задаваше. Трябваше да мисли как да измоли милост. Но вместо това се чувстваше облекчен. Съзнанието му се изпълни със странно треперливо успокоение, че най-накрая ще се изправи пред заплахата, която висеше над главата му като меч през последните две години.

Вратата зад него се отвори с трясък. Кол се обърна, видя пребледнялото лице на дворцовия паж и стомахът му се качи в гърлото. Измамното спокойствие изчезна като дим.

— Очакват явяването на Негово Величество принц Колванисмир в тронната зала.

Той последва пажа през дългия каменен коридор, който разделяше подземния етаж на две части. Сърцето му заби силно в гърдите.

Какво би казал баща му, ако Кол си признаеше, че се е пошегувал с Учителя само защото Раг още преди три години бе спечелил всички награди и почести?

Ботушите му скърцаха, докато се изкачваше по стъпалата и вървеше по коридора към тронната зала. Прозорците на дългата стена от бронзов камък гледаха към вътрешния двор на двореца. През отворените балкони полъхваше свеж ветрец.

Когато огромната врата на тронната зала — с резбовани руни и златни брави, блесна пред него, гърбът му се изви в нелепата дъга, която Учителя Ейлер изискваше от всеки кадет. Вратите се открехнаха и за негова изненада отвътре се появи самият Учител, избута пажа и сложи ръка върху вцепенените рамене на Кол. Кол се дръпна назад, но щом се взря в лицето на Учителя Ейлер, думите заседнаха в гърлото му.

— Ела с мен — каза тихо Учителя и отведе принца встрани от вратата. Една придворна дама излезе от залата, притисна ръце до устните си и избяга надолу по коридора.

Кръвта във вените на Кол се смръзна и коленете му се разтрепериха.

— Какво става? — попита той и се отскубна от ръцете на Учителя. Дланите му се изпотиха. Усетило невидима заплаха, драконовото му сърце заби по-силно от човешкото.

Зелените очи на Ейлер бяха подпухнали, лицето му бе изгубило цвета си.

— Не бива да влизаш вътре.

— Защо? Да не би баща ми вече да те е убедил да ме върнеш? — попита Кол по-силно, отколкото му се искаше. Дъхът му излезе тежък и горещ от драконовия огън, който вече гореше в гърдите му. От залата се появиха и други хора, всички до един с пребледнели лица.

Гласът на Учителя тежеше от скръб.

— Съжалявам, че трябва аз да ти го кажа, но великаните човекоядци са атакували лагера на резервните войски. Семейството ти е спяло в една от палатките. Баща ти е мъртъв.

Ушите на Кол забучаха от ударите на драконовото му сърце. Едва успя да си поеме въздух.

— Това не… не може да бъде.

— Съжалявам — каза Учителя и тонът му не остави място за съмнение.

Краката на Кол изведнъж омекнаха.

— Къде е майка ми? Тя ще има нужда от мен. — Той извъртя глава и надникна в тронната зала. — Ще иска аз, Раг и Бриг да сме до нея.

— Кол. — За пръв път, откакто го познаваше, Учителя Ейлер му се видя стар и някак безпомощен. Изправената му военна стойка се огъна и той се облегна тежко на балконския парапет. — Всички са мъртви — баща ти, майка ти и принц Рагваниснар. Няма ги, Кол.

— Не — отстъпи крачка назад Кол. — Има някаква грешка.

— За съжаление, няма грешка. Видях телата им със собствените си очи. — Учителя хвърли поглед към тронната зала и протегна ръка да възпре подтика на Кол да се увери сам. — Не искаш да ги видиш така, кралю мой.

Крал?!

Кол тръсна глава в яростно отрицание, но този жест не смекчи с нищо следващите думи на Учителя.

— Сега ти си крал на Елдър, Кол. Съжалявам.

Учителя Ейлер каза още нещо, но бумтящото в ушите на Кол драконово сърце не му позволи да го чуе. Плъзналата по вените му гореща вълна беше като писък на агония. Не можеше да стои тук, приклещен на балкона, и да чака скръбта да го погълне изцяло пред неговия учител и нарастващата тълпа от слуги и стражи зад него. Странна тръпка плъзна от скалпа към пръстите на краката, а огънят в гърдите излезе през ноздрите му като облак черен дим.

Без да се прикрива повече, Кол се предаде пред туптящото си сърце и се остави драконът да го победи. Костите му се промениха, мускулите се разшириха. Познатата болка беше благодат в сравнение с мъката, която разкъсваше сърцето му. Той разтърси глава и чу тракането на шиповете по гръбнака си. Кожата му се втвърди и се покри със златисточервени люспи.

Някой извика името му, но той вече не слушаше. Ноктите на краката му се забиха в каменния под на балкона и той изрева зловещо, запращайки мъката и ужаса си към небето. После разгъна златистите си криле, издигна се в небето и остави двореца зад себе си.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Кол седеше до Бриг на брега на езерото Шиливренг и се взираше в огромното водно пространство, проснало се от подножието на планината Урвенскеир чак до далечните северни гори. Във водата пред тях плуваха погребалните клади на баща му, майка му и брат му. Телата им бяха обвити в златна коприна и привързани със синя лента, символ на Слънцето-Майка и Небето-Баща. До главите на всеки от тях бе оставено по едно бронзово ковчеже със съкровища, а в краката им имаше сандъци от злато, пълни с моменти от досегашния им живот. Ковчежето гарантираше влизането им в задгробния свят, а сандъкът щеше да им помогне да си припомнят миналото.

Кол не искаше всичко това. Да стои сам на този бряг, с ридаещата Бриг до себе си и цялото кралство зад гърба му. Всички го чакаха да се сбогува със семейството си, за да се върне в двореца и да се заеме с неотложната задача да спаси кралството, макар никой да не вярваше, че то може да бъде спасено.

Двойното сърце заби лудо в гърдите му, когато Учителя Ейлер застана до него и му подаде запалена факла.

Бриг потрепна и зарови лице в гърдите му. Той се наведе и за момент допря буза до косите й. Само тази утеха можеше да й предложи. Беше едно седемнайсетгодишно момче, провалил се принц, на чиито плещи неочаквано бе легнала цялата тежест на управлението. Не знаеше какво да каже, нито какво да направи, за да вдъхне на някого — включително и на себе си — увереност, че ще спаси народа си от унищожение.

Вдигна поглед и срещна очите на бившия си учител. Очакваше да намери в тях съчувствие. Но вместо това видя неизменното сурово изражение на очакване, което не слизаше от лицето му през всичките тези години. Кол трябваше да си остане кадет — елдриански кадет — за какъвто го бе обучил Учителя Ейлер.

Доскоро очакванията на Учителя бяха като примка около шията му. Но днес той ги видя като карта на път, по който никога не бе мислил, че ще тръгне.

Кол изправи гръб и стисна раменете на сестра си за последен път. Взе запалената факла от ръката на Учителя Ейлер, пристъпи напред и навлезе в ледените води на езерото.

— Животът им бе даден от Небето-Баща… — започна той, но дъхът му секна. Прочисти гърлото си и издигна глас в опит да даде заслуженото на погребалната церемония. На семейството си. — … И при Небето-Баща се върна. Благодарим за вашето пътуване из нашия свят.

Гласът му се пречупи. Той примигна бързо няколко пъти, преди да продължи:

— Изпращаме ви към следващото ви пътуване с почит, любов и уважение.

Последната дума заседна в гърлото му и той трябваше да отвори уста, за да поеме въздух. Тълпата зад него повтори думите му:

— С почит, любов и уважение.

Гласовете заглъхнаха и той тръгна първо към кладата на брат си. Остра болка прониза гърдите му, когато доближи факлата до сламата върху тялото на Раг. Огънят лумна и започна лакомо да поглъща всичко под себе си.

Кол се доближи до кладата на майка си, постави ръка върху сала и се опита да каже нещо. Но успя само да прошепне:

— Обичам те, мамо! Ти ще ми липсваш най-много.

После подпали сламата, обърна се и се отдалечи.

Пламъкът от жертвения сал на майка му се отрази в златния покров на баща му. Кол стисна страничната дъска и пое дълбоко дъх.

— Знам, че те разочаровах. — Думите изпълниха устата му с горчивина. — Никой от нас не успя да разбере другия. Но сега грижата за Елдър лежи на моите плещи и не мога да не се запитам как си се справял през всичките тези години. Обещавам ти, че ще направя всичко по силите си, татко. Този път няма да те разочаровам.

Сламата поде огъня от факлата, членовете на кралския съвет се наредиха около него и започнаха да бутат саловете навътре в езерото. Течението ги подхвана и ги понесе по техния бавен, но неотклонен път към отвъдното.

Учителя Ейлер нагази във водата и каза:

— Слънцето скоро ще изгрее. Време е за коронацията, Кол. Елдър трябва да осъмне с крал.

Кол кимна. Само на това беше способен. Скоро щеше да стане крал на народ, който вече беше на смъртното си ложе. Сега опазването на хората от инвазията на великаните беше единствено негов проблем. Той се обърна към двореца и стисна юмруци. Щеше да намери начин да поведе тези хора. Да ги защити. Щеше да управлява така, че да се гордеят с него. Или да умре.

Два часа след коронацията и след обсъждането с кралския съвет относно войната с човекоядците, Кол беше готов да отпътува за фронтовата линия, за да си изясни обстановката. Оставаше само да се сбогува с Бриг.

Тя застана в средата на стаята му и го погледна с насълзени очи. Кол отиде при нея и я взе в преградките си.

— Трябва да тръгвам, Бриг.

— Моля те, Кол, не отивай. Вече изгубих всички останали.

Острата болка сви гърлото му, той преглътна и каза:

— Вече съм крал, Бриг. Войната е моя отговорност. Как да измисля план срещу великаните, когато не съм виждал на какво са способни?

— Виждал си — почти изписка тя. — Нали видя, загубихме всички заради тях. Все едно е дали ще отидеш на фронта, или ще останеш тук. Никой не може да ги спре. Кожата им е твърда като скала и не се поддават на нашия огън. Три пъти по-големи са от нас и нашите оръжия могат само да ги забавят. Ще загинеш — погледна го изплашено тя.

Кол не знаеше как да я успокои, затова просто я притисна до себе си. Толкова му се искаше да върне времето със седмица назад, преди шегата с Учителя Ейлер, преди родителите му да вземат Раг на бойното поле, преди всичко да стане толкова сложно. Толкова невъзможно.

— Какво ще правим, Кол? — почти прошепна Бриг.

Кол отстъпи назад, повдигна брадичката й и я погледна право в очите.

— Ти ще останеш тук и ще управляваш двореца с помощта на Учителя Ейлер и кралския съвет. Аз ще проуча нещата на бойното поле и ще взема решение. Заедно с теб смело ще преодолеем страха и мъката и ще покажем на хората, че заслужаваме трона.

— Говориш като татко — каза Бриг и по треперещите й устни се появи плаха усмивка.

Кол се пребори с внезапния спазъм в гърлото си и отвърна:

— Кой би предположил, че някога ще съм способен на това?

Кол, Тръг, Джин и двамата членове на кралския съвет летяха цял ден в драконовия си облик, за да стигнат до мястото, където се водеха битките. Острите върхове на планините и гъстите гори около Триленвренг, столицата на Елдър, се отдръпваха бавно, давайки предимство на къдрещите се през каменистите склонове реки. Елдрианците от южната част на кралството бягаха от войната и търсеха убежище в бежанските пунктове около Триленвренг. Лагерите им се виждаха покрай брега на реката. Докато прелиташе покрай тях, човешкото сърце на Кол се свиваше от съжаление. Вече знаеше какво е любимите ти хора да не са до теб.

С приближаването на фронтовата линия проличаха и белезите на войната. Скорошните битки се забелязваха в натрошените камъни, изкоренените дървета и по някак нагънатия склон — сякаш огромно същество бе насякло земята на парчета.

Откъсвайки очи от руините, Кол даде сигнал на останалите да го последват до най-високия хълм. Нощта вече падаше и скоро щяха да закръжат над армиите и незабелязано да преценят положението.

Той кацна на хълма, отърси крилете си и ги прибра. Другите се приземиха около него и яките им нокти се забиха в каменистата почва. Елдрианската армия бе разположена точно под тях. Най-силните летци бяха в центъра й, стрелците и катапултите се подреждаха зад тях, втори отряд летци се бяха прикрили вляво и вдясно от центъра. Третият отряд беше строен зад стрелците и катапултите, за да може да организира или нова атака, или защитно прикритие за другите войници в случай на заплаха отзад.

Кол доби усещането, че армията му всъщност не правеше нищо друго, освен да се оттегля бавно, предавайки на врага парче по парче земята на Елдър.

Докато изучаваше позициите на воините си, се разнесе предупредителен сигнал. След миг група великани човекоядци плъзна по каменистите хълмове на юг.

Грозните същества бяха огромни, с широки гърди, колкото четири вековни дъба един до друг, и двойно по-високи от Драконите. Нямаха вратове, очите им бяха черни и кръгли, а кожата — дебела и сива като скалите, през които се придвижваха с удивителна бързина.

Първата вълна от летци се вдигна мигновено във въздуха и катапултите започнаха да обстрелват прииждащите орди с камъни с горяща смола. Успяха да свалят известен брой от тях, но на мястото на всяко паднало чудовище се появяваха нови три.

Великаните се строиха V-образно и спряха, сякаш очакващи появата на елдрианците. От своята позиция на хълма Кол видя, че нещо в средата на V-то засия като огромен син сапфир. Той примижа срещу сиянието на чезнещото слънце и усети ледена топка в стомаха си.

Какво ли оръжие можеше да свети така? В историческите книги великаните човекоядци, които преди векове скитали из Елдър и южното кралство Вале де Луме на страховити орди, преди една вещица да ги зазида в тъмница дълбоко под южните планини — се описваха като бойци с огромна сила, които смазваха противниците си, но никъде не се споменаваха светещи оръжия. Нито организирани формирования, използващи стратегия.

Кол искаше да извика на летците да се върнат, но беше късно.

Летците се спуснаха към ордата чудовища. Устата на всеки от тях бълваше огън, който прикриваше отровните стрели на стрелците, яхнали Драконите. Стрелите уцелиха неколцина страшилища в очите, но останалите отскочиха от твърдата им кожа и паднаха безполезни на Земята.

Летците направиха съвършен обратен завой и се приготвиха за втора атака. В същото време подредените по външната стена на тяхното формирование великани паднаха на земята и откриха път за невъобразимото създание в центъра му. Не можеше да се разбере дали и то някога е било като тях, но сега определено беше по-страховито. Черните му кръгли очи светеха като вътрешен сапфирен блясък. Тялото му приличаше на огромна сива скала, обвита с криви, чепати дървесни корени. В ръцете си държеше съскаща и припукваща топка синя светлина с размерите на конче.

Що за чудовище стоеше пред тях?

Сърцето на Кол заблъска в гърдите му, а коремът му се сви на топка. Той заби нокти в земята под себе си, за да устои на порива да литне натам. Трябваше да стои мирен. Елдър имаше нужда от крал, въпреки че този крал нямаше представа как да спаси кралството си от изчадията.

Съществото се изправи в цял ръст, хвърляйки дълга сянка над останалите доста по-ниски от него великани. Кол удари земята с опашката си и пръсна наоколо камъни и прах. Армията му вече изнемогваше в напъните си да удържи атаката на врага. Можеха ли да се бият срещу това? Можеше ли той да се пребори с него? Приетата миналата вечер кралска корона натежа неимоверно, докато гледаше летците му да се строяват за нова атака.

Съществото вдигна горните си крайници и хвърли съскащата синя светлина директно срещу тях. Тя се уви около летците като верига от мълнии, експлодира и покри всичко с брилянтна синя мъгла. Когато се разсея, от ескадрона на Кол бяха останали само няколко кървави люспи, спускащи се бавно към земята. Стомахът му се преобърна и драконовият огън изгори гърдите му.

Магия.

Злата магьосница, завладяла южното кралство на Вале де Луме миналата зима, беше освободила великаните човекоядци от тъмницата в сърцето на планината и изглежда, че те бяха намерили начин да черпят от нейната сила и да я използват, за да си върнат земите.

Кол не можеше да стори нищо, за да ги спре. Осъзнаването на факта, че няма как да оцелее без собствена магия, го порази с цялата си сила. Той се съсредоточи върху мъката и отчаянието в човешкото си сърце и освободи дракона; крилете му се сбиха, зъбите се прибраха, а златисточервените люспи омекнаха и се скриха в човешката му кожа. Приятелите му също бяха овладели драконите в себе си и вече обличаха дрехите от пътните торби, които Джин бе предложила да носи вместо тях. Тя хвърли панталон и риза към Кол и той забеляза покрусата, изписана на лицето й.

— Как въобще великаните са способни на тази магия? — поклати глава тя.

— По-важният въпрос е как да ги спрем — обади се жената от кралския съвет, докато навличаше ризата си.

— Не можем — кротко отбеляза Кол. Гласът му умело прикриваше паниката, която опитваше да открадне дъха и да парализира мислите му.

Той бе обещал да защити Елдър. Но как би могъл да го стори, когато пред себе си имаше непобедим враг?

— Ако и ние разполагахме с магия, ситуацията щеше да е по-различна — каза мъжът от съвета.

— Прав си — кимна Кол. Мислите му препускаха като бесни. — Единственият начин да обърнем хода на бойната е да се сдобием с магия. Само тя би могла да победи оръжието, което видяхме току-що. Познавам само едно кралство с подобна магия…

— Нали не предлагаш да потърсим помощ от Моркант? — попита Джин с ръце на кръста. — Забрави ли какво ни причиниха тези магьосници… тези мардушки… на нас, драконите? Векове наред ни подчиняваха с магията си и ни принуждаваха да душим за скъпоценни камъни и златни жили като кучета на каишка. Има си причина елдрианците да въведат закон, които забранява да се стъпва на моркантианска земя.

— Няма да молим Моркант за помощ — развълнува се Кол от току-що измисления план, по-дързък и по-рискован от всяка шега, зародила се някога в ума му. — Най-добри преговори се водят с притежание на нещо, което ни прави равни. Рейвънспайър страда от недостиг на храна, защото посевите им съхнат. Има слухове за размирици и сериозно недоволство сред селяните.

— Това е така — потвърди жената от кралския съвет.

— Кралицата на Рейвънспайър не разполага с достатъчно възможности, за да нахрани хората си и да прекрати недоволството. Ние, от друга страна, имаме цяла планина, пълна със съкровища, с които можем да купим храна от търговците в Съндраил за десет години напред. Ние сме решението на нейния проблем, а тя…

— … е мардушка от Моркант, която превзе трона чрез брак — довърши жената от съвета и очите й блеснаха.

Кол метна торбата си на рамо.

— Да се връщаме в двореца. Учителя Ейлер и другите съветници трябва да знаят какво сме видели и какво планираме да направим. Утре сутринта заминавам за Рейвънспайър.

— Защо ти? Нека ние да отидем вместо теб — предложи Тръг.

Кол поклати глава.

— Кралица Ирина не приема пратеници. Оставя тези срещи за дворцовия домакин, а аз не мога да си позволя да изпусна единствената възможност за Елдър. Ако отида лично в двореца й, тя няма да има друг избор, освен да ме приеме. — Той се обърна към кралските съветници. — Ще имам нужда от съвета. Той трябва да управлява земите ни, докато ме няма. Ако се случи нещо важно, изпратете вест и ще се върна. Ако летя без почивка, ще мога да стигна до границата ни с Рейвънспайър за два дни. Оттам ще продължа пеша — не искам да ядосвам Ирина, като нарушавам забраната за използване на драконов облик в границите на Рейвънспайър. Но така ще се превърна в доста лесна плячка. Тръг, Джин, знам, че ще бъде саможертва от ваша страна да напуснете Елдър, когато сте й нужни, но…

— С теб сме, ясно? — Тръг стисна лекичко тила на Кол. — До небето и обратно.

— До небето и обратно — повтори след него Джин.

Кол отпрати страха от провал при преговорите с Ирина, защото тогава Елдър щеше да плати високата цена на неуспеха. Вместо това се съсредоточи върху думите, с които щеше да убеди кралицата на Рейвънспайър да използва магията си и да спаси Елдър от унищожение. Тя беше последната му надежда.

ПЕТА ГЛАВА

Лорелай имаше чувството, че сърцето й ще изскочи, когато пое няколко глътки въздух и се облегна на ствола на един бор, граничещ с най-северния гарнизон на кралицата. Саша кацна на клона над нея и взря черните си очи в двора му.

Бяха изминали два дни от срещата им с майката, която уби децата си, за да ги избави от гладната смърт, но ужасът от видяното беше също толкова жив, колкото и в онзи момент. Днешният грабеж нямаше да поправи стореното — нищо не би могло, но беше стъпка в правилната посока.

Дървото се разклати и тя се обърна на мига. Лео се изкатери и приклекна до нея. Беше скрил черната си къдрава коса под шапка, а на гърба си бе метнал торба с необходимите за обира чували от зебло.

— По план ли вървим? — попита тихо той, докато оглеждаше стражата — двама войници в пълно бойно снаряжение маршируваха по протежението на западната вътрешна стена.

— Разбира се, че сме по план. Това все пак е моят план, забрави ли?

Стражата щеше да направи пълна обиколка около стената за четиринайсет минути. Четиринайсет минути, в които Лорелай трябваше да влезе вътре и да измисли нещо, за да привлече вниманието на всички войници в гарнизона към себе си.

— Планът ти е ужасен — тросна се Лео. Пръстите му се свиваха и разпускаха нервно в ръкавиците.

— Но вчера, когато с Гейбрил уточнявахте подробностите, май не мислеше така.

Тринайсет минути. Тя се вгледа в постройките пред себе си. Планът й щеше да проработи, ако войниците навън бяха само тези на пост. Хамбарът за хранителни запаси се помещаваше в една масивна сграда в северната част на стената, където Гейбрил чакаше подходящия момент заедно с шепа доверени селяни от близките села, поканени да напълнят каруците си догоре с провизии. Кухнята и трапезарията бяха наблизо, хамбарът за дрехи и боеприпаси беше в южния край на гарнизона, а казармите бяха на запад. Според Лорелай в ранния следобед имаше най-малък шанс някой да се разхожда около хамбара, но трябваше да се увери, преди да действат.

— Планът е ужасен, защото ти поемаш целия риск — продължи Лео. Гласът му потрепваше от тревога. — Ако ме видят да нося храна от хамбара към стената, аз просто ще я прескоча. Докато войниците излязат, вече ще съм изчезнал в гората.

— Аз също ще я прескоча. Ще се справя.

— Няма да успееш, защото може да те хванат — погледна я той. На мястото на палавата усмивка, която обикновено играеше по устните му, имаше две бръчки на ожесточение, каквито обикновено виждаше у Гейбрил. — Може нещо да се обърка и тогава всички войници ще хукнат след теб. Ако те хванат…

— Ако ме хванат, си имам специално оръжие и никой не може да ми го отнеме. Точно за това аз съм по-подходяща за задачата от теб.

— Не — сопна се Лео. — Ще минем без магия. Знам, че все аз съм този, който те кара да се упражняваш, за да можем един ден да прогоним натрапницата, но тук не бива да използваш магия, Лорелай. Това място принадлежи на Ирина до последната песъчинка на земята. Сигурно го е омагьосала, за да държи под око войниците си, или има шпиони ветре, или… не знам. Нещо. Ако използваш магия, тя ще разбере, че сме живи, ще разбере и къде да ни намери.

— Не мисля да използвам магия. Моето оръжие е Саша — усмихна му се тя. — Нали искаше да си измислим име? Нещо, което да даде надежда на хората?

Той й отвърна с лека усмивка.

— И накрая те убедих да се наречем Страховитата тройка.

Лорелай изсумтя.

— Не си ме убедил. Но си мислех за онова, което каза бедната майка.

— „В Рейвънспайър няма надежда. Не и за такива като нас“ — кимна Лео. — Аз също мислих върху думите й.

— Искам хората да разберат, че не са забравени. Че знаем за трагедията им и се опитваме да направим нещо. — Тя го стрелна с поглед. — Мисля, че трябва да се наречем Наследниците.

По лицето на Лео бавно разцъфтя усмивка.

— Харесва ми. Но да знаеш, че ако се наречем така, Ирина рано или късно ще чуе и ще дойде да види кои са тези Наследници.

Лорелай задържа погледа на брат си.

— Не можем да се крием вечно от нея, щом сме си поставили задача да спасим Рейвънспайър. Добре, ще говорим после. Имаме десет минути, докато стражата се върне отново в западната част. Време е да заемем позиции. Пази се, Лео.

— Ти се пази — прегърна я силно Лео, после слезе по дънера и хукна към северния ъгъл на стената, прескочи я, нагласи едно въже на макара с помощта на Гейбрил и влезе в хамбара, за да пусне чувалите с храна през стената до чакащите каруци.

Къде е патрулът, Саша?, попиша Лорелай и изпрати на птицата образа на двамата стражи от вътрешната страна на стената.

Саша разпери криле, вдигна се над дърветата и литна към гарнизона.

Ъгъл. Лео, предаде тя и й върна образа на войниците, приближаващи северния ъгъл, където се криеха Лео, Гейбрил и помощниците им.

Време беше да изпрати послание — не само към поданиците си, но и към Ирина — че има кой да помогне на хората на Рейвънспайър.

Беше време да изпълни следващата голяма стъпка от плана си, да разклати властта на Ирина и после да си върне трона.

Покривай ме, помоли тя Саша, засили се и скочи леко върху стената. Ботушите й бяха с тънки огъващи се подметки и прилепваха без проблем по камъка. Лорелай водеше на запад с бързи, леки стъпки. Саша беше неотлъчно до нея.

Оставаха девет минути войниците да стигнат до конюшните, долепени за дългите ниски дървени постройки на казармите.

Тя достигна северозападния ъгъл, опря пръсти о камъка и скочи на земята. Каменистата повърхност я посрещна враждебно. Тя се сви на кълбо и се претърколи напред, за да омекоти удара. Трябваше й секунда, преди да се изправи отново на крака.

Оставаха осем минути.

Провери оборите, помисли тя и проследи с поглед пътя на Саша към конюшните.

Чисто, изпрати й съобщението си птицата. Готова?

Почти.

Лорелай притича през отвореното пространство между стената и конюшните. Трябваше да премине през три постройки, за да стигне дотам. Всеки момент някой от войниците можеше да надникне през прозореца, да види момчето с мръсна от саждите шапка да тича и да вдигне тревога.

Надяваше се да стане така.

Тя тръгна бързо и оборът — солидна постройка от тъмно дърво и бели греди, скоро изникна пред погледа й. Вдигна желязното резе, отвори двойната врата и влезе вътре. В казармите всичко беше спокойно. Никой от войниците нямаше представа, че нещо става около тях.

Беше време да промени това.

Тя мина на бегом покрай редицата с боксове и вдигна резетата на вратите. Конете запръхтяха тревожно, някои се дръпнаха назад, но повечето излязоха от отделенията си и се насочиха към отворената врата.

Точно така. Искате да излезете. Повярвайте ти, няма защо да стоите тук, опита се да ги придума тя с най-изкусителния си глас, но конете не изглеждаха убедени, а тя нямаше време. Стражата щеше да се върне всеки момент и трябваше да завари ситуация, която изискваше вниманието на всички присъстващи войници.

Саша, помощ! Изкарай конете навън.

Саша влетя през отворените врати, а Лорелай тръгна към стълбата за втория етаж, където държаха сламата. Птицата се вдигна във въздуха, започна да кълве животните по гърбовете и да кряска страховито, подкарвайки подплашените коне навън, а Лорелай изкачи стълбата и се прехвърли в плевнята.

Конете изведени. Лео?

Да, предай на Лео, че може да започва.

Соколът излетя от обора, а Лорелай отвори вратата на плевнята и пусна вътре студеното жило на неочаквано разразилата се във вчерашния есенен ден снежна буря. Стражата вече наближаваше, но вниманието й бе грабнато от суматохата в двора, където се бяха събрали конете. Двамата се втурнаха с викове към тях.

— Това е най-малката ви тревога — измърмори Лорелай и огледа балите със сено. Бяха високи метър и широки два метра. Повече от достатъчно, за да подпалят цялата сграда.

През отворената врата се чуха викове, настъпи суетня. Лорелай извади от джоба си кутията с праханта и я отвори. Кремъкът удари в блестящия черен камък в кутията и след миг се роди прекрасно бяло пламъче. Тя го прокара бързо покрай купчината бали, мушна тук-там ръка в сухата слама, изчака да я подхване и избяга бързо. Таванът пламна за миг и огънят отвори лакомата си уста, скачайки от една бала на друга.

Горещината стана непоносима. Кожата на Лорелай стана суха, докато бързаше към отворената врата. Пламъците изпълзяха от сламата и хукнаха по стените. Принцесата се подпря на рамката на вратата и погледна навън.

Войниците бяха вече там и се опитваха да успокоят конете, които цвилеха оглушително и се дърпаха назад. Някой извика отвън и нечии ботуши затропаха по стълбата. Лорелай погледна надолу, за да прецени скока си и щом се обърна, погледът й засече този на жена-воин.

— Крадец! — извика жената, извади меча и го насочи към принцесата. Войниците се спуснаха към тях.

Сърцето на Лорелай запърха като пиле в клетка, магията се събра в дланите й и ги изгори.

Не можеше да остане тук, в сърцето на пожара.

Не можеше и да избяга.

Трябваше да стори нещо.

Саша, помощ!, извика мислено, застана на вратата на плевнята, запази равновесие на ръба на отвора и се замоли спасението да дойде навреме.

В същия момент остра болка опари врата й. Пламъците я достигаха. Тя се хвана за изгореното място с покритата си с ръкавица ръка. Отново усети пареща болка, този път над ухото, огънят прогори шапката й, тя се разпадна зад нея и пожарът я погълна.

Побързай, Саша!

Огледа небето, но соколът приближаваше иззад плевнята и Лорелай не можа да види нищо, освен увеличаващото се море от войници с издигнати нагоре мечове под себе си, които я чакаха да скочи, за да забият оръжията си в плътта й.

— Предай се в името на кралицата! — извика жената, видяла първа принцесата.

Трябваше да скочи в гъмжилото от войници, ако не искаше да изгори. Времето летеше. Тя се хвана за рамката на вратата, прошепна бърза молитва и избра да скочи вляво, където мечовете, готови да я накажат за предателството към Ирина, й се сториха по-малко.

Скачам, помисли принцесата и потръпна облекчено, когато Саша връхлетя от покрива на плевнята и се спусна към войниците.

Защити. Рани. Убий, вибрираха мислите на птицата. Тя наддаде боен вик и се гмурна в морето от мечове. Хвърли се върху застаналите най-близо войници и заби в тях извитите си нокти и човка. Те отстъпиха, за да се предпазят, и се сблъскаха с тези зад тях, което осигури достатъчно място за Лорелай да скочи. Тя се хвърли във въздуха, сви колене и се прицели в един застанал с гръб към нея войник, който се пазеше от яростната атака на Саша. Принцесата се приземи върху него и двамата паднаха тежко на земята. Лорелай се извъртя настрани, избягвайки остриетата на насочените към нея мечове. Войниците вече бяха изпълнили двора на конюшнята и други продължаваха да прииждат. Трябваше да се измъкне, докато все още имаше възможност.

Стената, извика наум тя. Саша се опитваше да разкъса друга редица от войници и едва не попадна под острието на един от мечовете. Път до стената, повтори господарката й.

Възрастният сокол притежаваше ужасяваща сила, когато ловуваше, защото беше голям колкото мишелов, два пъти по-бърз от пума и преследваше плячката си докрай. Крясъците на Саша разкъсваха въздуха, тя се спускаше, кълвеше, дърпаше и късаше, готова да убие всеки, застанал между Лорелай и стената. Принцесата се затича след птицата с наведена глава, прескочи един спуснал се към нея войник и се извъртя ловко настрани, за да избегне устремен към главата й меч.

Най-после стената се показа пред нея. Войниците бяха по петите й. Саша рязко се издигна в небето, за да избегне на косъм голяма черна стрела.

Опасност. Бягай, извика Лорелай, принуждавайки птицата да се подчини. Когато наближи, зави и се насочи към ъгъла на северната и западната стена.

— Спри в името на кралицата!

— Убийте я!

— Оставете птицата. Целете се в момичето!

Виковете зад нея ставаха все по-яростни. Тя опря левия си крак о стената и повдигна десния над него. В секундата, когато докосна камъка, отскочи напред, без да губи равновесие. Отново повдигна левия си крак и веднага постави десния над него. Използвайки ъгъла, за да се задържи, с четири скока успя да стигне до върха на каменната преграда. Хвана се с ръце за ръба, повдигна тялото си и щом пръстите на краката й докоснаха ръба, се хвърли към най-близкото дърво.

Саша се приземи върху нея и стисна здраво рамото й между ноктите си, изпращайки към Лорелай буря от тревожни мисли.

Пази ни гърбовете, заръча й принцесата и се затича към северния ъгъл, където Лео и Гейбрил вече опразваха хамбара. Събраните в гората каруци бяха натоварени с жито, овес, ябълки, сушени зеленчуци и подправки. Гейбрил хвърли поглед към тичащата Лорелай и даде някаква команда на хората около него.

Войниците трябваше първо да приберат конете и чак после отвориха вратите и се спуснаха да преследват крадците. Дотогава Лорелай, Лео и останалите отдавна бяха изчезнали заедно с половината от запасите на гарнизона.

ШЕСТА ГЛАВА

— Доведи ми друг — заповяда Ирина. Тя стоеше пред тъмницата, а в краката й имаше куп мъртви тела. — И този път да е по-млад.

Тъмничарят побърза да се съобрази.

Времето беше влажно и студено, но кралицата се потеше под дебелото си палто. Тя прокара ръка по гъстата сиво-бяла козина и усети сърцата на вълците, дали кожата си, за да я стоплят и да служат на магията в дланите й.

Да, силата все още течеше във вените й, но след всяко заклинание тя се чувстваше все по-изтощена и изсмукана. Магията караше сърцето й да прескача и гърдите да я болят.

— Ваше Величество. — Тъмничарят излезе, издърпвайки след себе си мършаво момиче на седемнайсет, най-много осемнайсет години. Мръсната кестенява коса покриваше острите ръбове на ключиците му, очите му бяха празни. Тъмничарят го избута към Ирина.

Кралицата хвана брадичката на момичето и се вгледа в лицето му под залязващите слънчеви лъчи.

— На колко години си?

— На осемнайсет.

— И какво престъпление те изпрати в тъмницата?

— Бях гладна — отвърна отбранително момичето, но не събра смелост да вдигне поглед към своята повелителка.

Дългите червени нокти на Ирина се забиха в лицето на момичето.

— Гладът не е престъпление. Ще попитам още веднъж. — Гласът й сряза въздуха като с нож. — Какво престъпление си извършила?

— Откраднах храна — прошепна нещастницата.

— И от кого открадна?

Момичето преглътна звучно, но не отговори.

Ноктите на кралицата пробиха бузата му и от раната бликна струйка кръв.

— Отговаряй!

Момичето отвърна с треперещ глас:

— От кухнята на господаря. Бях прислужница в дома на Ранулф.

Ирина пусна лицето му и изтри червеното петънце между палеца и показалеца си.

— Неблагодарни селяни. Ако някой краде от благородниците ми, значи краде от мен. — Тя се наведе и дъхът й опари ухото на момичето. — Знаеш ли какво правя с тези, които предават своите благодетели?

Момичето потръпна, коленете му се подгънаха, но тъмничарят я задържа на крака.

Беше просто една крадла. Една предателка. Момиче, което заслужаваше съдбата си. Момиче, чието сърце можеше да се окаже достатъчно силно да спаси Ирина от нейното собствено.

Отворената длан на кралицата прилепна към гърдите на момичето. Тя прошепна жа’дат и силата в ръцете й пламна.

— Взети, което е нейно, и го дай на мен — заповяда.

Ръката й засия в прекрасна бяла светлина и тя я притисна силно до гърдите на момичето. Сърцето се отдръпна в опита си да се защити от магията. Кралицата почувства силата на младостта между пръстите си, усети го да пулсира като ябълка, готова да бъде откъсната. Магията изскочи от ръката й и обви сърцето на момичето. То извика неистово, готово да се възпротиви, но волята на Ирина беше яростна. Несломима. Велика.

Ирина винаги се оказваше по-силната.

Тя отметна глава назад, докато младостта на момичето напускаше тялото му. Потокът от топлина, енергия и желания го изостави и се вля в кръвта на Ирина. Лицето на момичето се състари, косата му побеля и само за секунди то се свлече до другите мъртви тела.

Ирина задиша тежко. Все още с протегнати напред ръце остана в очакване обръчът около гърдите й да я отпусне, а слабостта и болката да си отидат.

Сърцето й биеше болезнено, блъскаше се в гърдите й като птица в клетка.

Ала нищо не се промени.

Болката дори се засили, сякаш енергията на младото момиче се превърна в отрова, която изгори кралицата отвътре.

Тя се загледа в труповете пред себе си — мъж с мускули на ковач, жена, чиято решителност се четеше във всяка извивка на лицето й, конярче, учител и прислужница. Всичките бяха победени от волята й. Всички отдадоха оставащите им години живот на нейната магия.

Но никой не подсили отслабналото й сърце.

— Почистете тази бъркотия — заповяда тя на тъмничаря, обърна се и тръгна към замъка.

Проблемът не беше в магията, беше сигурна в това. Спомни си колко гладко мина всичко, когато преди девет години изсмука оставащите години живот от здравото като кремък сърце на баща си и погълна жизнената му сила. Нямаше причина това да не се случеше безпроблемно и сега, докато правеше същото със затворниците от тъмницата. Макар усилията да накара насила човек да подчини сърцето си на нейното да бяха доста изтощаващи. Но ето че въпреки многобройните опити, тя се чувстваше все по-слаба и болката ставаше все по-силна, сякаш поетата от нея младост беше бавно действаща отрова, която сгъстяваше кръвта й.

Да отнема оставащите години живот от сърцата на своите затворници явно не беше решение, но това не означаваше, че такова не съществуваше. Ирина винаги намираше правилния отговор, защото не се поколебаваше да направи каквото бе нужно.

Отстранявайки с жест пажове, стражи и прислуга от пътя си, тя влезе в източното крило на двореца и се запъти към покоите си. Плюшеният килим в цвят слонова кост погълна шума от стъпките й и единственият шум по коридорите остана припукването на свещите по стените, запалени с падането на здрача.

Едно момче от личната й стража отвори вратите на покоите й, тя влезе и се обърна към камината, до която се бе свила на кълбо една усойница. Отблясъците на огъня зад решетката обагряха черните й люспи в червен оттенък.

Ела, изпрати мислена команда към Раз, усойницата разви перфектната си спирала и се плъзна безшумно по лакирания кедров под. Когато стигна до краката й, кралицата се наведе и протегна ръка. Змията изпълзя по нея, уви се около врата й и изстреля дългия си черен език към лицето й, сякаш искаше да опита вкуса му. Ирина прокара пръст по тъпата й муцуна, а змията потърка глава в ръката й.

Ошшшште боллли, прошепна хрипливият глас в ухото й, ошшште си сссслаба.

Засега. Но магията ще го поправи. Само трябва да намеря точния човек. Точното сърце.

А докато го търсеше, трябваше да управлява, да възпира постоянния поток от недоволни селяни и благородниците с техните вечни претенции.

Суетата взе превес над тревожните й мисли и тя потърси с поглед овалното огледало, окачено над шишенцата с различни парфюми. Беше с размерите на плато за гости, със спираловидни орнаменти и позлатени клонки по ръбовете — подарък от отдавна починалата й майка. Най-ценното нещо, което тя бе оставила за най-голямата си дъщеря, ако не се брои магията в кръвта й. Магията, виновна за ненавременната смърт на баща й и сестра й, магията, премахнала всички пречки между нея и трона на Рейвънспайър.

Мисълта за белия надгробен камък в центъра на дворцовата градина и погребаното под него тяло на сестра й дойде неканена в главата на Ирина. Сърцето й подскочи и се удари в гръдта й като юмрук. Тя го притисна с ръка и се вгледа в огледалото.

Нямаше никакво значение какво бе направила, за да си върне трона, който отдавна щеше да е неин, ако сестра й не я бе предала. Важното беше, че събра достатъчно сили да го задържи.

Раз вдигна глава и ведно със своята кралица впери немигащите си златисти очи в огледалото.

Ирина изпъна гръб и попита с уверен глас:

— Огледалце, огледалце, я кажи, коя е най-силна на света?

Матовата повърхност на огледалото се раздвижи, събраха се бели облаци, които се разстлаха бавно по повърхността му в сива мъгла. Постепенно мъглата се разнесе и се трансформира в образа на Ирина — светлоруса коса, деликатно лице и сини като лятно небе очи.

Кралицата се усмихна.

СЕДМА ГЛАВА

На Кол, Джин и Тръг им трябваха малко повече от три дни да пресекат границата между Елдър и Рейвънспайър. Те летяха възможно най-бързо и спираха само при голяма необходимост. Кол нямаше представа колко още щеше да се наложи да летят до двореца на Ирина, но знаеше със сигурност, че преди да се отправят към столицата, трябваше да хапнат нещо и да си починат. След обяда той зърна малко селце в подножието на планината откъм Рейвънспайър и даде сигнал на приятелите си да се приземят на една поляна с жълта, изсъхнала трева на север от селото.

Драконовото му сърце биеше силно в гърдите, но той не му обърна внимание и се съсредоточи върху промяната. Шиповете на гърба му се прибраха, мускулите и костите се свиха бавно и люспите омекнаха. Вече човек, той извади бързо дрехите от торбата си и се облече. Тревата отдолу се чупеше при всяко негово движение.

— Трябва да хапнем и да пийнем нещо — каза той.

Очите на Тръг светнаха.

— Да пийнем! Знаех си, че това пътуване до Рейвънспайър няма да бъде напразно. Мислиш ли, че тук готвят вкусно?

— Невъзможен си — избухна Джин, докато затягаше колана на панталоните и прибираше късите си черни кичури зад ушите.

— Вижте това — посочи Кол нещо на земята, приближи се и прокара пръст по него. На това място пръстта беше белезникава и когато я докосна, се разпадна на прах, сякаш беше въздух. Тревата изглеждаше болезнено жълтеникава, корените й бяха изгнили. — Ако положението е такова из цялото кралство, Ирина със сигурност ще търси начин да спаси народа си.

Той стисна шепа пръст между пръстите си и тя се превърна в прах.

— Хайде — изтупа праха от ръцете си той и стана. — Трябва да потърсим храна и подслон. Тази нощ е добре да си легнем в истински легла, за да стигнем столицата сити и отпочинали.

— Дали ще имат стая с три легла, или ще трябва да си поделим едно голямо? — попита Тръг и повдигна многозначително вежда към Джин. — Аз съм добър в споделянето.

— Ти ще спиш на пода — сряза го Джин, мина отпред и ги поведе към селото.

Тръг настигна Кол и измърмори нещастно:

— Не знам защо, но прословутият ми чар изобщо не й влияе.

Тримата влязоха през отворената порта на селото и тръгнаха към площада. Няколко деца играеха на мръсната Земя близо до портата. Щом ги видяха, очите им се разшириха, те скочиха и хукнаха към селото, крещейки нещо за пристигнали елдрианци.

— Комитетът по посрещането на чужденци ми изглежда доста зловещ — отбеляза Тръг, докато минаваха покрай малките къщички с виещи се от комините тънки къдрави струйки дим и мъртва земя около стените им.

— Може би не са свикнали да приемат чужденци — каза Кол, но докато наближаваха площада, врявата по пътя накара драконовото му сърце да се качи в гърлото. Пътят завиваше, оставяйки назад бедните колиби и тримата елдрианци скоро се изправиха пред красиви тухлени постройки и спретнати дюкянчета. След няколко метра се намериха на главната улица на Транке, където ги посрещна огромна Той. Децата, които ги бяха видели първи, стояха в страни и ги зяпаха, сякаш виждаха чудо, а хората от Тойта тръгна решително към непознатите посетители.

— Имаш ли нужда от чаршафи? — изпречи се една жена пред Джин и вдигна пред погледа й бледорозов ленен плат. — Ще ти го дам за няколко скъпоценни камъка.

— Аз имам кофи. И тухли — извика един мъж и дръпна Кол за ръкава.

Тръг изръмжа и перна мъжа през реката. Драконовото сърце на Кол заби още по-силно.

— Мога да ти изпера дрехите.

— Аз ще ти лъсна ботушите.

— Децата ми са гладни. Не можеш ли да споделиш с нас храната си?

— Имам сабя за продаване. Моля те, вземи я. Един скъпоценен камък може да убеди търговците от Сандраил да изведат семейството ми от Рейвънспайър.

Хората ги притискаха от всички страни, прииждаха и още. Всички викаха, предлагаха услугите си, опитваха се да търгуват или просто молеха за помощ. Кол бе взел със себе си няколко бронзови монети и дребни скъпоценни камъни, достатъчни да им осигурят една-две нощи в някоя странноприемница заедно с топла вечеря, но разтревожен за армията си, която всеки ден отстъпваше по малко от земята му на великаните, не бе имал време да поиска официално пари от кралския ковчежник. Просто грабна каквото бе останало от месечното заплащане на Бриг, а другото взе назаем от приятели.

— Няма как да ви помогнем — каза грубо Тръг, докато бранеше Кол от протегнатите към него ръце.

— Пуснете ни да минем или ще стане лошо — извика Джин, когато един мъж хвана ръцете й и я замоли да купи две чаши за чай от жена му.

Мъжът отново посегна към нея, но Тръг застана между тях. Очите му засвяткаха с драконов огън.

— Докоснеш ли я отново, ще те смаже — извика той. — А ако не го направи, аз със сигурност няма да се поколебая.

Но хората продължаваха да ги обграждат и да ги притискат от всички страни. Кол вдигна поглед над Тойта и видя знак с надпис: Странноприемница „Бялото колело“. Под знака стоеше момиче с черна къдрава коса и бяла като сняг кожа и гледаше гъмжилото около тях. Свити в юмруци, с ръкавици, ръцете й бяха наполовина скрити в ръкавите на зелената й рокля. Тя засече погледа му и посочи с брадичка към странноприемницата. Кол се намръщи, но тя вдигна ръка и го повика настоятелно. За разлика от изписаното по лицата на другите диво отчаяние, тя изглеждаше спокойна и съсредоточена.

Трябваше или да й се довери, или да се справи с напиращата Той, потискайки подтиците на драконовото си сърце. Той взе решение бързо и й кимна. Тя се обърна и изчезна във вътрешността на странноприемницата. Едно момче със същата бяла кожа и къдрава черна коса я последва и се скри след нея.

— Елате — извика Кол към Тръг и Джин, и си запробива път през Тойта. — Отиваме в странноприемницата.

— Може би е по-добре да сменим облика си и да се махнем оттук — каза Джин.

— Щом се обърнем назад, Тойта ще скочи върху нас — възрази той, избута решително ръката на един мъж от пътя си и се промуши под протегнатите ръце на друг. — И понеже ще трябва да се превърнем в дракони, за да се махнем…

— Драконите ще ги нападнат — довърши Тръг.

— Може би заслужават да им дадем един урок — изсъска Джин, мина покрай едно момиче, което протегна мръсната си парцалена кукла към нея с надежда да я изтъргува, и побутна Кол към странноприемницата.

— Отчаяни са — каза тихо Кол. — Правят го, за да могат някак да оцелеят. Не бива да ги съдим за това. А и ако атакуваме хора на Рейвънспайър в драконовия си облик, ще нарушим подписания между баща ми и Ирина договор и ще изгубим всякаква възможност да преговаряме с нея.

Те стигнаха до дъсчената пътека към вратата на странноприемницата и Кол тръгна по нея.

— Ако влезем вътре, влизаме в капан — предупреди го Джин.

— Мисля, че има и друг изход — отвърна Кол и си помисли: О, небеса, дано не греша за момичето и намеренията му. Ако беше капан, нямаха друг избор, освен да се преобразят.

Селяните зад тях крещяха и умоляваха, но молбата в гласа им бе изчезнала и на нейно място набираше сили гневът.

Кол, Джин и Тръг хукнаха и влязоха в странноприемницата секунди преди разгневените селяни да блокират пътя им и да вземат насила дрехите, ботушите и парите им.

Момичето ги чакаше до една отворена врата в далечния край. През нея се виждаше тясна пътека.

— Насам — повика ги тя. — Побързайте.

На пътеката зад нея стоеше един тъмнокож мъж с побеляла коса, отпуснал десница върху дръжката на запасания на кръста му меч. Момчето, последвало момичето до странноприемницата, се оглеждаше тревожно.

— Пътят все още е чист — каза то. — Да вървим.

Тълпата зад елдрианците се понесе напред. Един мъж с хлътнали бузи и увиснала върху мършавите му рамене риза на кръпки се хвърли към Кол, а костеливите му пръсти сграбчиха привързаната към колана му кожена торбичка. Други двама задърпаха пелерината му.

— Долу ръцете от него! — изрева Тръг, хвърли се срещу тримата едновременно и ги запрати в близката стена.

Нова вълна от хора — изгладнели и жадни за нещо ценно, нахлу в помещението и обгради Джин, докато Тръг си пробиваше път към Кол.

Драконовият огън изгори гърдите на краля и болка разкъса мускулите му, докато тялото му се бореше да устои на преобразяването. Той пое въздух и усети дима дълбоко в гърлото си, но впрегна всичките си сили да запази човешкия си облик. Чу подигравателния смях на Джин и космите по врата му настръхнаха.

— Забъркахте се с грешното момиче, хора — извика тя и ноктите й се удължиха. По тялото й премина силна тръпка, кожата й започна да се втвърдява и да образува люспи.

— Кой иска малко от това? — извика Тръг и от ноздрите му изскочи валмо черен дим.

Тълпата продължаваше да ги притиска от всички страни. Някои вдигнаха над главите си странни оръжия — дъски, касапски ножове, саморъчно издялани копия — и ги размахаха към елдрианците.

— Не! — извика Кол, обзет от паника. — Не се преобразявайте. Забранявам ви.

Погледът му мина над главите на селяните и спря на момичето със зелената рокля. Черните й очи срещнаха неговите и тя изсвири остро.

Нещо удари Кол по гърба и той залитна. Тълпа от хора го блъсна отзад и го повали на колене върху мръсния под. Димът започна да пълни ноздрите му, драконът в него побесня.

В същия момент пронизителен крясък разцепи въздуха, един огромен бял сокол влетя в стаята и се спусна над хората около Джин и Тръг. Прелетя над главите им, пусна дългите си нокти и наддаде боен писък.

— Ставай, ставай! — извика момичето. Малката длан, с ръкавица, хвана неговата и го вдигна на крака. Преди Кол да успее да направи и крачка, тя уви ръка около врата му, оттласна се от гърдите му, ритна с двата си крака тълпата пред него и запрати няколко от нападателите във въздуха. Приземявайки се до него, тя се извъртя и го дръпна към себе си в мига, когато една дъска щеше да отнесе главата му.

Небеса, тя знаеше как да се бие. Предположи, че трябва да бъде смутен — кралят на драконите да остави човек да го защитава не беше история, достойна за възпяването в момента той й беше толкова благодарен за помощта, че забрави за срама си.

След атаката на сокола селяните около Тръг и Джин откриха път за бягство и двамата веднага забързаха към Кол. Подчинявайки се сякаш на безмълвна команда, бялата птица изпищя за последно и литна към вратата. Момичето запретна поли и побягна напред, повеждайки елдрианците след себе си.

Групата излезе от странноприемницата и продължи по пътека, покрита с мокри листа и буци все още неразтопен сняг. Селяните се втурнаха по петите им.

— Гейбрил, намери Риза и други сериозни люде и виж дали ще успеят да вразумят селяните. Обещай им, че ще ограбим следващия кралски фургон и ще раздадем храна на всички.

Момичето загърби чернокожия мъж с меча и погледна момчето, което бе влязло в странноприемницата с нея.

— Лео, намери свободен път за излизане от селото — нареди му тя.

Момчето изчезна зад ъгъла, после се появи на покрива на една постройка близо до улицата.

— На север и после на запад — извика то.

— Последвайте ме — каза момичето на тримата приятели и се затича по пътя, оставяйки мъжа с меча зад себе си. Кол я последва без колебание.

Соколът се спусна ниско и повали две жени с ръждиви ножове в ръце, които преследваха Джин.

— Харесва ми тази птица — отбеляза тя и въпреки че кожата й още проблясваше със сребристия драконов оттенък, очите й отново бяха човешки. — Има добър вкус.

— Мисля, че момичето я насочва. Сигурно е обучена да се подчинява на движенията й или нещо такова — каза задъхано Кол, докато тичаше с приятелите си към края на пътеката, където момичето… о, небеса, то събличаше роклята си.

— Тогава момичето има добър… брей да му се не види! — възкликна одобрително Тръг, когато зелената рокля падна безцеремонно върху каменистата земя и остави момичето по тесни тъмнокафяви панталони, бяла, прилепнала по тялото, кожена дреха без ръкави и ботуши.

В същия миг над главата на Кол профуча тежка стомна и се разби в земята. Тойта зад тях продължаваше да крещи за пари и храна.

— Тя ни спаси живота — извика Кол. — Престанете да я гледате, сякаш е поредното попълнение, над което Тръг изпробва чара си.

— Ако питаш мен, чарът ми й действа — отвърна Тръг, стигна края на пътя и излезе на една улица. Момичето пред него вече тичаше на север.

— Глупак — ядоса му се Джин.

Тойта от селяни също достигна улицата и се спусна след тях.

— Трябва да изчезваме. Веднага — извика момичето, набра скорост и се скри зад ъгъла на една ниска постройка. Момчето с черната коса изникна от покривите от лявата им страна и продължи с тях, скачайки от постройка на постройка като планински лъв.

— Ще трябва да излезем през северната порта — провикна се то. — Но ще е заключена.

— Ще се срещнем там — каза момичето. Бялата птица се издигна в небето и полетя в обратна посока.

— Хей, чакай, птицата може да ни е нужна — извика Джин.

— Тя трябва да намери Гейбрил и да се увери, че е в безопасност — отвърна момичето, което буквално летеше по улицата. — Не може да направи нищо повече за нас.

Кол се спусна с всички сили след момичето — то тичаше доста бързо, и го настигна на ъгъла с другата улица.

— Колко далече е тази порта? — попита задъхано той. — И защо е заключена?

— Зад тази улица е. И е заключена, защото часовите предупредиха селяните за пристигането ви и някои от тях изтичаха да я залостят отвън. Така е по-лесно да ви ограбят. Ако откажете да търгувате с тях, няма да има къде да избягате — обясни тя, стигна до края на уличката и излезе на големия път.

— Ако портата е заключена, значи… — започна Тръг.

— … тя ни води към капан — довърши Джин, хвана Кол за рамото, надникна зад ъгъла и се огледа. Оказа се, че стоят на къса павирана пътека, която водеше до затворената порта. Дървената греда, служеща за резе, беше подпряна на стената, което означаваше, че момичето казваше истината — селяните бяха затворили портата отвън, за да ги притиснат.

— Пазете си гърбовете и ме чакайте тук — каза момичето, свали ръкавиците, пое дълбоко въздух и се затича към стената.

Челюстта на Кол увисна, когато видя как краката й се плъзнаха по стената и тя отскочи нагоре, докосвайки леко дървените греди, после пак се оттласна с крака и полетя нагоре.

— Небеса, ето това се казва чудо! — плесна с ръце Тръг и погледна през рамо — Онези идват. Молете се момичето да отвори проклетата порта бързо.

— Сестра ми може всичко — чуха те гласа на момчето, което скочи на земята от покрива на сградата вдясно от Кол, претърколи се напред и се изправи на крака, сякаш скачането от покриви не беше по-трудно от ходенето по улицата.

Портата се отвори и очите на момичето срещнаха тези на Кол.

— По-бързо — подкани ги то.

Нямаше нужда да повтаря. Елдрианците се спуснаха към отворената порта, следвани от брата на момичето. Тя затвори след тях и залости портата. След миг вече ги водеше навътре в гората и вековната тишина на дърветата постепенно погълна крясъците на селяните.

Щом тя спря и се обърна, Кол падна на коляно и докосна челото си в елдриански жест да засвидетелства преданост.

— Защо ми се кланяш? — отстъпи назад момичето и хвърли към брат си неразбираем за Кол поглед. — Човек не се кланя на друг, освен ако не стои пред кралска особа.

В думите й имаше тревога, неразбираема за Кол. Той вдигна бавно глава.

— Аз не… не става дума за кралски особи. Ти ни спаси живота. Ние сме твои длъжници.

Момичето отново се спогледа с брат си. Той вдигна ръка в отличителен жест и каза:

— Приемаме със смирение вашата преданост в името на… Ох! — изписка, преди да довърши, защото момичето го удари с юмрук по рамото. Той се намръщи и разтри удареното място. — Просто исках…

— Да кажеш нещо ненужно — каза тя и му хвърли поглед, който явно означаваше нещо за момчето, защото то сведе поглед и ритна чакъл с върха на ботуша си.

Момичето се обърна към Кол.

— Не ни дължите нищо. Но трябва веднага да си тръгнете.

— Това беше грубо — засегна се Джин.

— Мълчи, Джин. Имай уважение към човек, който прескача стени — сряза я Тръг.

— Може ли да разбера кои сте вие? — попита Кол.

— Никои — погледна го изплашено момичето. Бялата кожа на едната му буза беше изцапана и дългите й тъмни къдрици се бяха оплели от тичането през селото, но въпреки това беше толкова красиво, че той не можеше да откъсне поглед.

Усмихна се, за да покаже, че не е искал да ги обиди, и се изправи.

— Трябва да внимаваше — каза момичето. — Хората тук гладуват, но продължават да дължат данъци на хазната. А няма с какво да ги платят. Ако не намерят отнякъде пари и храна — или умират от глад, или попадат в една от тъмниците на Ирина. Последният дошъл по нашите земи елдрианец плати в скъпоценни камъни петдесет пъти повече от цената на хляба ни. Щастливците, които спечелиха камъните, успяха да избягат със семействата си от Рейвънспайър. Да влезеш в бедно село с вид на богата елдрианска кралска особа е доста рисковано.

Тръг се прокашля и направи крачка напред.

— Имаме вид на елдриански кралски особи, защото той — посочи към Кол, който изведнъж пребледня, сякаш яката го стягаше — е кралска особа. Представям ви крал Колванисмир Арсеневжнек, син на Рагваниснар III, притежател на небесния скиптър и върховен управник на Елдър.

ОСМА ГЛАВА

Лорелай зяпна срещу елдрианците. Бузите й пламнаха. Красивото момче с кехлибарени очи и непослушни коси беше крал? Но защо един крал се разхождаше из Транке със скромна свита от двама души, не по-възрастни от самата Лорелай?

Личеше си, че той се чувства също толкова неудобно, колкото и самата тя. Той махна с ръка, сякаш искаше да прогони титлата си, и каза:

— Няма нужда от формалности. Аз съм просто Кол…

— Ти не си достатъчно възрастен, за да си крал на Елдър — прекъсна го Лорелай, скръсти ръце пред гърдите си и го погледна право в очите. Сигурно той си мислеше, че тя е глупачка. Не знаеше защо тези елдрианци говорят подобни глупости, но тя нямаше да им се остави да я преметнат. Години наред бе изучавала какво ли не за кралствата около Рейвънспайър и знаеше, че кралят на Елдър е достатъчно възрастен, за да бъде баща на това момче. — Не знам защо сте дошли, но е време да си тръгнете оттук — каза решително тя.

— Как се осмеляваш да говориш така на един крал? — извика момичето с къса коса и зелени очи и направи крачка към Лорелай, но огромният тъмнокос младеж до нея сложи ръка на рамото й и я спря.

Кол я погледна и очите му се изпълниха със скръб.

— Баща ми беше убит във войната с великаните човекоядци. По-големият ми брат и майка ми също загинаха. — Той отмести поглед от нея и разтвори пелерината си, за да й покаже знака на Елдър — бронзов дракон с изумруди вместо очи и рубинени криле, забоден като брошка над сърцето му. — Сега аз съм крал на Елдър.

Тя му повярва.

— Съжалявам за загубата ти — каза искрено и се замисли. Трябваше да разбере защо кралят на Елдър беше в Транке и дали това означаваше опасност за нея, за Лео и Гейбрил, и за народа й.

Изчака Кол да я погледне отново и попита:

— Мога ли да знам какво правиш в Рейвънспайър с толкова малка свита? И защо спираш в това бедно село? Норденберг — далеч по-богат град, е малко по на север и хората там са…

Лео я сръчка с лакът и побърза да довърши:

— По-цивилизовани. — Той кимна на Кол с широка усмивка. — Простете нам недостатъците, Ваше Величество. Сестра ми е отчайващо неспособна да води изтънчени разговори. Бих казал, че има само една област, в която е по-неумела и това е да остави кавалерът да я води в танца. Вие се появихте тъкмо навреме, за да ме спасите от задължението да й бъда кавалер в поредния урок по танци. Краката ми ви благодарят коленопреклонно.

Лорелай дръпна Лео за ризата, отдалечи се от елдрианците и прошепна в ухото му:

— Тук не сме кралски особи. Тук сме селяни. Това означава…

— Не сме селяни. Ние сме Наследниците…

— Не и за тях. Трябва да ги изпратим по пътя им, да се срещнем с Гейбрил и Саша и да се уверим, че всичко в селото е наред.

— Взе да става странно — провикна се момичето с късата коса.

Лео я дари с очарователна усмивка.

— Простете ни, моля, но за пръв път срещаме високопоставени хора тук, в провинцията, и не знаем как да постъпим. — Той се обърна към Лорелай и прошепна. — Един ден Ирина ще слезе от трона. Ще се качиш ти, а аз ще бъда твоят обичан от всички помощник. И когато този ден дойде, ще бъдеш благодарна, че имаш приятелски връзки с краля на Елдър. Няма да е хубаво, ако те запомни като момичето, което спаси живота му, а после се отнесе толкова грубо с него.

Той беше прав, разбира се. Освен това я гризеше любопитство. Искаше да разбере какво прави кралят на Елдър в Рейвънспайър, вместо да си седи там, и й се струваше, че няма да измъкне тази информация без чара на Лео. Усмивката цъфна на лицето й, тя пусна брат си и отново се приближи към Кол. Докато му подаваше ръката си, сякаш щяха да танцуват, Лео изсъска зад нея „изтънчен разговор“.

Кол пое внимателно ръката й. Тя вдигна поглед към кехлибарените му очи. Вятърът рошеше червеникавата му коса и златистата му кожа блестеше на слънцето. В мига, когато ъгълчето на устните му се изви в полуусмивка, всеки урок за елдрианския етикет изхвърча от главата й.

Лео изсумтя зад гърба й и тя осъзна, че гледа право в очите на краля и държи ръката си в неговата кой знае откога, а хората от свитата му я следяха с намръщени лица и чакаха някой да разкъса тишината.

Трябваше да се поклони… не, да направи реверанс. Тя беше принцеса. Принцесите правеха реверанси. Трябваше да го направи и да каже… нещо.

Полуусмивката на краля се разшири. Той понечи да заговори, но Лорелай най-после се окопити, направи елегантен реверанс — истински подвиг, като се има предвид облеклото й в момента — и каза първото, което й дойде наум:

— Днес сте много прелестен, милорд.

Едрият елдрианец ахна. Очите на Кол се разшириха и усмивката му замръзна. А скритият зад гърба на сестра си Лео издаде звук, сякаш някой го души, което значеше, че се мъчи да не се изсмее.

— О, не! — Настръхнала от унизителното положение, в което сама беше скочила, Лорелай издърпа ръката си от Кол. Може би ако започнеше да се моли достатъчно усърдно, земята под краката й щеше да се разтвори и милостиво да я погълне. И ако на света съществуваше някаква справедливост, щеше да погълне и Лео.

— Аз… благодаря — измънка Кол и хвърли поглед към приятелите си, но те бяха заети с прикриването на смеха си.

— Вината е твоя — изфуча Лорелай към Лео, който се предаде на смеха, подпря се на близкото дърво и се приготви да се наслади докрай на неудобството й. — Ти и тъпите ти шеги с тези изтънчени разговори. Виж какво стана сега!

— Аз лично винаги съм намирал Кол за прелестен — каза големият елдрианец, пристъпи напред и й подаде ръката си — два пъти по-голяма от тази на Лорелай. Тя я прие предпазливо. — Аз съм Тръг, а тази хубава, но вечно кисела елдрианка е Джин. И двамата ти благодарим за помощта. — Той вдигна вежди и продължи. — Ако искаш, можеш и мен да наречеш прелестен и да ми позволиш да ти покажа благодарността си…

— Стига, Тръг — сряза го Кол.

Тръг се ухили и белите му зъби блеснаха в контраст на черната му кожа.

— Много ми е интересно защо кралят на Елдър пътува из тази част на Рейвънспайър — попита Лорелай. Въпреки че се провали в опита да създаде добро впечатление като принцеса — макар Кол да не знаеше, че наистина разговаря с принцеса — тя беше твърдо решена да измъкне от тях информацията, която я интересуваше.

— Исках да се срещна с вашата кралица. Спряхме в селото с надежда да намерим храна и подслон. Обещавам, че повече няма да допусна такава грешка.

— Искате да се видите с кралица Ирина? — отстъпи назад Лорелай и пребледня, сякаш я обляха със студен душ. Лео спря да се смее, застана до нея и се вгледа изпитателно в тримата.

— Да, точно така.

Магията в Лорелай се раздвижи, започна да се събира в дланите й и ръцете й неволно се свиха в юмруци.

— Ти… каза, че си ми длъжник, нали?

Той кимна величествено, но в очите му се появи предупредителен пламък.

— Тогава те моля да ми направиш услуга и да забравиш за всичко случило се току-що. — Тя се наведе към него. — Забравете това село. Забравете птицата ми и нас двамата. Не споменавайте нищо пред кралицата. Тя наказва всеки, който нарушава спокойствието й, а това село има достатъчно проблеми и без да събужда допълнително гнева й.

Кол докосна веждата си и отвърна тихо:

— Дължа ти много по-голяма услуга от тази да забравя днешния ден и да не споменавам за него пред Ирина. Ти спаси живота ни.

Лорелай срещна погледа му.

— Опазвайки тайната ни, вие ще спасите нашия… — тя хвърли поглед към селото, — нашия и този на стотици други.

Той й подаде ръката си.

— Имаш думата ми.

Тя сложи бавно длан върху неговата. Той я притегли към себе си и покри лакътя й с шепата си в традиционен елдриански поздрав. Изведнъж я заля гореща вълна и сърцето й учести ритъма си — глупав отклик, за който тя нямаше време.

Премисляйки уроците за вежливия начин да се сбогува с елдрианците, каза:

— Нека небесата да ви закрилят по вашия път.

Очите на Кол отново се разшириха, явно се изненада, че тя знае тази фраза.

— Моето небе ще бди над вас — отвърна той.

Тя му се усмихна пестеливо, отдръпна се от него и тръгна с Лео към гората.

— Още една дума за изискания етикет и това ще бъде последното казано от теб — изсъска тя към брат си и забърза между дърветата към селото.

— Нямах намерение да казвам нищо — възрази Лео, докато прескачаха един паднал бор, — въпреки че според мен целият разговор беше малко…

— Леополд Арлен Волфганг Диърдри, да не си посмял!

— … прелестен.

Тя отвори уста да го наругае — не че можеше да измисли обида, която би го засегнала, но в същия момент мислите на Саша разбъркаха нейните. В главата й се появи образа на Гейбрил, притиснат до задната стена на странноприемницата. На гърдите си имаше рана, от която струеше кръв и образуваше локва в краката му.

Дъхът на Лорелай я напусна внезапно, стомахът й се сви от паника, която мигновено нарасна и стегна гърдите й като обръч. Гейбрил, не! Не така. Не сега. Устните й се сгърчиха в хлип и тя хукна към селото.

— Какво правиш? — попита Лео, когато я настигна.

Магията се събра в дланите на Лорелай, изгори я и тя сви юмруци.

— Гейбрил е ранен.

Кръв. Много, много. Голяма рана, пълнеха главата й мислите на Саша, придружени от образа на захвърлено до стареца грубо издялано копие с окървавено острие. Явно някой от селяните го бе донесъл от дома си с намерението да го използва срещу елдрианците. Но защо го бе обърнал към Гейбрил? Защото той им бе помогнал да избягат. Защото се бе опитал да спре тълпата, вместо да отиде при съпругата на управника, Риза, за помощ.

Нямаше значение как бе станало. Важното беше да стигнат там навреме и да му помогнат.

Лорелай прескочи купчина камъни, заобиколи един дъб с изсъхнали по клоните листа. Лео тичаше до нея, краката му бяха по-дълги от нейните и буквално поглъщаха разстоянието. Той стигна портата пръв, хвърли гредата на земята и я отвори. Очите му бяха пълни със сбилия страх, който напираше в гърдите на Лорелай с всеки удар на сърцето й.

Гейбрил беше тяхното семейство. Беше техен баща, защитник, учител и основа, около която бяха изградили новия си живот.

Той не биваше да умира.

Трябваха им само няколко минути да преодолеят разстоянието от северната порта до уличката зад кръчмата, но времето им се стори цяла вечност, защото кръвта на Гейбрил изтичаше.

Лео стигна пръв и обви ръце около врата на треперещия старец, който едва не падна от бурната прегръдка.

— Ще го заведем при Риза. Тя може да извика лекар — каза Лорелай, хвана Гейбрил през кръста и помогна на Лео да го задържат на крака.

— Лекарят напусна селото преди няколко месеца — провикна се една жена от вратата на странноприемницата.

Лорелай се обърна по посока на гласа. Очите на жената святкаха от ярост. Зад нея стоеше съдържателят, не по-малко гневен от нея.

— Риза ще знае къде можем да намерим лек — каза Лорелай, после се обърна към брат си. — Хайде, Лео.

— В Транке няма да намерите. Но дори и да имаше, вие няма да го получите — кресна жената, плю на паважа и отново скръсти ръце на гърдите си. — По-добре се махай оттук, момиче.

Магията опари върховете на пръстите й, но тя си наложи да запази спокойствие.

— Не можем да си тръгнем сега. Той е тежко ранен. Риза ще знае…

— Риза няма да се разправя с вас след онова, което направихте. Тя знае кое е добро за нея. — Гласът на жената беше толкова зъл, колкото и погледат й.

— Ние ще ви помогнем — продължи Лорелай. — Ще донесем храна за селото, обещавам. Щом Гейбрил се оправи…

— Обещавате да ни помогнете някога, след като сега застанахте срещу нас? Махайте се, преди да оставя съпруга си да ви избие до един и да вземе вещите ви като възмездие за тримата богати елдрианци, които ни откраднахте.

— Искате да ни убиете? — извика Лео с треперещ от гняв глас. — Имате ли представа кои сме ние?

— Вие сте глупаците, които предпочетоха да помогнат на неколцина елдрианци, вместо на собствените си хора — извика жената и плю отново, но този път се прицели в обувките на Лорелай. — Ако не изчезнете от селото до няколко минути, не отговарям за последствията.

Лео отвори уста, но Лорелай го изпревари.

— Тръгваме си. Хайде, Лео.

— Но Гейбрил…

— Ще умре, ако не се махнем оттук.

Магията изгаряше ръцете на Лорелай, молеше да я освободи, но тя не можеше да го направи. Жената беше права. Лорелай и Лео бяха отнели елдрианците от лапите на отчаяните селяни. Умиращи от глад, хората не се интересуваха от морал. Въпросът да спасят ли живота на няколко невинни непознати не стоеше пред тях, защото мислеха само как да нахранят нещастните си деца.

Единственият начин да помогнат на Транке беше да следват плана си и да свалят Ирина от трона. Да нападнат друг гарнизон и да откраднат още храна. Да освободят близките им от тъмниците, където нещастниците гниеха, защото не можеха да изплатят данъците си на кралицата.

Но тя не можеше да направи нищо, докато животът на Гейбрил беше в опасност. Без да кажат и дума повече, двамата помогнаха на стареца да стигне до палатката извън селото, която използваха за почивка, превързаха раните му, доколкото можаха, и бързо напуснаха Транке.

ДЕВЕТА ГЛАВА

— Имаме ли описание на крадците, които обраха северния ми гарнизон? — обърна се Ирина към иконома в замъка и го смрази с поглед. Гласът й режеше като лед.

Виктор стоеше мирно на прага между балкона и покоите на кралицата, бледата му кожа и изящните скули блестяха на бялата утринна светлина.

— Видели са само едно момиче, което е успяло да избяга, след като запалило конюшнята. Помагал й един бял сокол.

Сините очи на иконома не трепнаха, когато срещнаха тези на кралицата, но ръцете му не спираха да наместват перфектно вързаното шалче около врата му. Той се поколеба за миг, после й подаде парче пергамент с рисунката на момичето.

Ирина се вгледа в нея и сърцето й заби болезнено. Гърдите й се свиха и докато гледаше лицето на призрака с дълга черна къдрава коса, бяла кожа, червени устни и кафяви очи, й се стори, че ще припадне.

— Не може да бъде — каза сподавено тя. — Та тя е мъртва!

Виктор докосна бузата й с върха на пръстите си.

— Може да е всяко едно момче от близките села. Ако принцесата беше жива, щяхме да сме чули досега. Изминаха девет години. Това е просто някакво момиче от планината, което има далечна прилика със сестра ви.

Тя заби нокти в пергамента и го разкъса.

— Гарнизонът се намира в земите на Кифен. Добрият крадец се нуждае от хора, което значи, че някой из тези земи знае коя е тя. Вчера лорд и лейди Кифен пристигнаха в столицата. Давам ти един час да ги намериш и да ги доведеш пред вратите на двореца. Те ще ми кажат всичко, което знаят, ако ли не, ще съжаляват.

Преди да се оттегли, Виктор хвана ръката й и каза настоятелно:

— Моля те, Ирина, не използвай магия. Виждам какво ти причинява тя. Няма нужда да я демонстрираш непрекъснато.

Ирина понечи да се облегне на ръката му. Беше го правила цял живот още откакто беше самотно четиринайсетгодишно момиче, а той — син на бедния учител, нает от баща й, но се опомни, отстъпи назад и изпъна гръб. Бързо пресуши топлата влага в очите си, погледна го и не отмести погледа си, докато в съзнанието на Виктор остана единствено мисълта, че пред него стои кралица.

— Не си въобразявай, че би могъл да споделиш трона с мен само защото понякога споделяш леглото ми — каза величествено тя и махна с ръка. — Сега си свободен.

Ирина излезе пред вратите на двореца заедно с току-що пробилото утринните облаци слънце, което вече къпеше града в мъглива утринна светлина. Раз се бе увил около раменете й, раздвоеният му език опитваше предпазливо въздуха, докато минаваха покрай наредилите се в полукръг около лорд и лейди Кифен стражи.

Ирина впи поглед в нетрепващите тъмни очи на лейди Кифен, които се открояваха на тъмния цвят на лицето и вече сивеещата й коса:

— Преди три дни едно момиче е помогнало да ограбят гарнизона във вашите земи. Тя води със себе си сокол. Коя е тя?

— Не знам нищо, Ваше Величество — отвърна твърдо лейди Кифен.

Изправен до нея, съпругът й стисна заби и се загледа в излъсканите си до блясък ботуши.

Раз надигна глава от раменете на Ирина и изсъска. Кралицата пристъпи по-близо.

— Какви са слуховете за тези крадци?

Лейди Кифен смело вдигна поглед.

— Не обръщам внимание на слуховете, Ваше Величество.

Усмивката на Ирина можеше да среже камък.

— Кажи ми какво си чула или ще платиш с живота си.

Лорд Кифен се загледа някъде между съпругата си и Ирина, и каза бавно:

— Носят се слухове, че принцесата и принцът бродят из Фолкрейн…

— Фредерик, недей! — извика лейди Кифен.

Ирина се спусна към нея, дръпна я за ръкава на роклята и я повали на колене.

— Как смееш да му пречиш, докато отговаря на кралицата си? — извика тя със смразяващ кръвта глас.

Лейди Кифен погледна Ирина право в очите.

— Ти не си кралица. Ти си мардушка от Моркант, завзела трона на истинската кралица.

Ирина се наведе над нея и изсъска:

— Току-що доказа, че си предателка, лейди Кифен.

Обърна се към стражата и посочи частта на дворцовата стена, която беше най-близо до ябълковата горичка.

— Приковете я там.

Лорд Кифен се хвърли в краката на Ирина, хвана края на роклята й и изхлипа:

— Моля ви, кралице моя, пощадете живота на жена ми и Кифен ще се превърне в най-верния ви съюзник. Умолявам ви!

Ирина издърпа роклята си от ръцете му и се обърна към двореца. Тънките върхове на кулите и дъговидни балкони изпъкваха на сивото утринно небе като сребърни силуети, които бавно добиваха плътност.

Някога тя имаше съюзници, поне така си бе въобразявала. Тогава около нея се въртеше цяла тълпа поклонници, които се надпреварваха да повтарят всяка нейна дума, сякаш от устата й капеше безценно злато. Тя направи всичко, за да се сгоди за краля на Рейвънспайър, но Арлен пренебрегна протокола и вместо нейната, поиска ръката на сестра й. Чичо й предаде интересите на по-голямата си племенница и прие молбата на Арлен, а тълпата от поклонници я напусна и тръгна след сестра й, защото силата беше на нейна страна. Ирина изведнъж изгуби своята мощ.

Минаха десет години в очакване някой моркантиански граф или херцог да й предложи брак, десет години, през които трябваше да живее с нарастващия гняв на чичо си, защото малката му племенница отказваше да им сътрудничи, и с оплакванията на баща си, че любимата му дъщеря бе заминала за Рейвънспайър и го бе забравила. Тогава Ирина се обърна към черната магия и се постара да я овладее до съвършенство, въпреки че чичо й отдавна бе забранил практикуването й в Моркант.

Тя престана да се съветва с чичо си, с баща си и с тълпата от поклонници. Не се посъветва с тях и когато реши да поправи несправедливостта и да сложи край на живота на сестра си; живот, който по право й принадлежеше. Нямаше нужда от никого, освен от себе си.

И не виждаше причина да променя нещата сега.

Тя погледна лейди Кифен и отново отдръпна роклята си от протегнатите ръце на съпруга й.

— Чух молбата ви, лорд Кифен. Не се тревожете. Скоро ще сте един от най-преданите ми хора в кралството.

Силата на магията изгори дланите й като жив въглен, когато тръгна към лейди Кифен. Тя срещна предизвикателния й поглед, усмихна се, отиде до едно ябълково дърво и хвана най-близкия му клон. Болестта още не бе стигнала до столицата и сърцето на дървото — меко и леко като пролетен вятър — подскочи към ръката й.

— Раст’лож — извика силно тя и думите й прозвучаха като камшик.

Клоните на дървото се наведоха към нея, погалиха кожата й, после протегнаха дългите си тънки пръсти към лейди Кифен.

Ирина пристъпи към жената, чиито очи бяха приковани в клоните на ябълката. Те израснаха бързо, извиха се и заприличаха на лозници, от които поникнаха клонки като нокти на хищник. Клонките достигнаха стената, захванаха се за нея, после се плъзнаха надолу и се увиха около жертвата си.

— Не! Моля ви, моля ви! — хвърли се напред съпругът й.

Един дебел клон се уви около гърдите на жена му и я вдигна във въздуха, въпреки съпротивата й. От него израснаха два по-малки клона и пристегнаха ръцете й, а други два хванаха краката. Бедната жена се оказа притисната към външната стена до портата с разпънати ръце и крака.

Кралицата впи очи в нейните и сложи ръка на врата й. Пулсът на лейди Кифен заби бясно между пръстите на Ирина.

— Ако искаш съпругата ти да бъде освободена, трябва да направиш нещо за мен. След това, ако все още го желаеш, ще я освободя и ще й простя прегрешението.

— Каквото кажете, Ваше Величество — отвърна разтреперан лорд Кифен.

Кралицата се приближи до лейди Кифен и сложи другата си ръка на клона, който пристягаше гърдите й. С едната си длан усети сърцето на жената, с другата — сърцето на ябълковото дърво. Събра всичките си желания в едно и ги изля в една дума — твор. Прошепнатото заклинание накара магията в дланите й да пламне. Огънят изскочи оттам, обхвана лейди Кифен и дървото, обви двете сърца и ги сведени в едно.

Гърбът на жената се изви, жилите на врата й изскочиха. Тя отвори уста да изкрещи, но нещо я задави. Бузите й се издуха, очите й се разшириха от ужас и за един дълъг момент тя остана без въздух. Но след това долната й челюст увисна, отвори се повече от възможното, от устата й излезе прекрасно оформена ябълка и падна в ръката на кралицата.

Ирина даде ябълката на лорд Кифен.

— Изяж това — каза му тя. — И ако след това все още искаш да освободя жена ти, ще го направя. Обещавам.

Лорд Кифен се загледа в ябълката. Ласкавата червена кожа блесна на утринното слънце. Той потърси погледа на жена си, но тя отново се загърчи от болки, гърлото й се отвори в безмълвен писък и след миг от него излезе друга сочна ябълка и падна в ръцете на Ирина.

Той вдигна бързо плода до устата си и отхапа дълбоко. Зъбите му пробиха нежната кожица, но вместо с хрупкава вкусна ябълка, устата му се изпълни с гъста черна течност. Средата на ябълката беше гнила, но той сякаш не го забеляза. Задъвка бързо с блеснал поглед и облиза сока от пръстите си като прегладнял човек, който не искаше да остави и троха от угощението си.

Междувременно ябълките в ръката на Ирина станаха две и лейди Кифен вече отваряше устата си за третата. Лорд Кифен изяде своята и огледа изненадано ръцете си, сякаш не разбираше къде бе отишъл вкусният плод.

— Как мислиш, трябва ли предателите на кралицата да бъдат наказани? — попита го Ирина.

— Разбира се, кралице — отвърна той. Устните и зъбите му бяха покрити с черната плесен.

— Фредерик! — изхриптя лейди Кифен и от очите й потекоха сълзи, но в същия момент започна да се дави с поредната ябълка. Лорд Кифен не извърна поглед от кралицата си.

— Знаеш ли къде се намира сега онова момиче? — попита Ирина.

Лорд Кифен поклати глава.

— Знам само какво се говори. Някои хора вярваш, че момичето със сокола е принцесата, а момчето с нея — принцът. Понякога двамата се появяват в земите ни с един мъж, който се държи като техен баща. Не са малко онези, които са им се заклели във вярност, готови са да ги закрилят и да пазят укритието им в тайна, в случай че слуховете се окажат истина. — В същия момент му хрумна някаква идея и той примига. — Ваше Величество, срам ме е да си призная, че не разпитах тези предатели, трябваше да го сторя. Моля ви, позволете ми да поправя грешката си!

Усмивката на Ирина се разшири дотолкова, че за друг човек би била болезнена. Тя се приближи до него.

— Предпочитам да дойда и лично да ги разпитам.

От устата на лейди Кифен падна друга ябълка, разби се на земята, черната плесен се разнесе и моментално унищожи докоснатата от нея трева.

— Какво реши за жена си? — попита го тя и взе ръката му в своята. — Да я освободя ли от наказанието заради предателството й към мен?

Лорд Кифен дори не погледна към прикованата към стената жена.

— Предателите трябва да се наказват, Ваше Величество.

— Така е — кимна Ирина, отдръпна се от стената и застана до лорда.

— Фредерик! — изхлипа лейди Кифен, но съпругът й сякаш не я чу.

Ирина се обърна към стражата.

— Заминавам за земите на лорд Кифен. Приготви каляската и нека прислужницата да стегне багажа ми. Съберете и няколко бурета с ябълките на лейди Кифен. Ще имам нужда от тях.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Кол и приятелите му стигнаха до гората Хиндерлинде, близо до северния край на столицата на Рейвънспайър, и излязоха от драконовия си облик. Облякоха най-хубавите си дрехи и след като се сдобиха с коне от една конюшня в покрайнините, влязоха в града. Джин яздеше напред, а Тръг вървеше зад краля.

Улиците се виеха между добре поддържани къщи с островърхи покриви и ярко боядисани капаци на прозорците. Широката главна улица минаваше през центъра на града. По нея вървяха лъскави карети с дами в красиви рокли от сатен и модерни шапки. Маже с копринени вратовръзки стояха пред магазините, дърпаха от лулите си и разговаряха. Аристократи от западното кралство Акрам с бели роби, поръбени с аленочервени ширити, се пазаряха с търговците и производителите на платове на групички. Кол зърна на няколко места търговци с маслинена кожа и черна коса да карат фургони с кошове, обозначени с флага на Съндраил. И над всичко това се извисяваха величествените кули на двореца на кралица Ирина, готови да стигнат слънчевото небе.

Бедността и насилието, на които Кол бе станал свидетел в Транке, все още не бяха стигнали до столицата и той мислено благодари на небесата за това. В никакъв случай не биваше да предизвикат стълпотворения и тук. Не можеха да си го позволят.

— Готови ли сте? — попита Джин, когато достигнаха високия хълм, разделен от широк, павиран с бели камъни път. Портата за двореца се намираше на върха му.

Кол усети присвиване в стомаха, но изпъна гръб в заучената в академията поза, на която се бе подигравал толкова много през последните четири години. Ако Ирина не го приемеше като равен, ако откажеше да го изслуша или не приемеше условията му, народът му нямаше бъдеще. Елдър щеше да бъде обречен.

Той вирна брадичка и възприе онзи кралски израз на лицето, който правеше баща му толкова далечен и труден за разбиране. Ирина щеше да го изслуша. Щеше да се договори с него и да използва магията си за спасението на Елдър.

Кол нямаше да напусне двореца й, докато не постигнеше това.

— Джин, ти ще обявиш пристигането ни. Представи ме с пълната ми титла. Поискай среща с кралицата по въпрос от огромна важност.

Слава богу, гласът му не трепереше. Ръцете му останаха спокойни върху юздите.

Всички тръгнаха мълчаливо по хълма към двореца. Камбаните на катедралата зад тях отмериха тържествено часа. Дълбокият им звън отекна из целия хълм.

— Какво е това, по дяволите? — сепна се Джин, когато стигнаха до билото на хълма.

Кол поведе коня си напред, изравни се с Джин, спря и се вгледа в дворцовата стена в опит да разбере какво точно вижда.

Една жена, достатъчно възрастна, за да бъде негова баба, беше прикована до входа на двореца с помощта на неестествено дълги клони, израсли от близкото ябълково дърво. Клоните се виеха около китките и глезените й и я държаха с разперени ръце и крака на каменната стена.

— Сигурно е направила нещо лошо на Ирина — каза сподавено Джин.

Жената започна да се гърчи в конвулсии, устата й се разшири неимоверно и нещо кръгло започна да излиза от гърлото й.

— О, не, това е жестоко — измърмори Тръг и извърна поглед. Лъскавата червена ябълка си проби бавно път през гърлото на жената, търколи се по езика й и падна върху купчината ябълки под краката й. — Небеса, никога повече няма да вкуся ябълка!

Кол отмести бавно поглед от жената и видя двама стражи от двете страни на дворцовата порта. Те стояха нащрек, сякаш чакаха елдрианците да направят някое по-рязко движение.

— Кой стои пред двореца на Нейно Величество? — попита войникът отляво — жена с широки рамене и зелени очи.

— Крал Колванисмир Арсеневжнек, син на Рагваниснар III, носител на небесния скиптър и властелин на Елдър, моли да бъде приет от кралица Ирина при първа възможност, за да обсъди с нея въпрос от изключителна важност — гръмна гласът на Джин, заглушавайки ужасяващия звук, с който от устата на жената изникна още една ябълка. Кол потръпна от отвращение.

Какво ли престъпление бе извършила тази жена, за да заслужи толкова жестоко наказание?

— Моите почитания, милорд. Моля, влезте в двора и изчакайте, докато уведомя иконома — каза войникът.

Минута по-късно един висок мъж с черна коса, сини очи и спокойно, неразгадаемо изражение на лицето ги посрещна на широката пътека, която водеше до входа на двореца.

— Крал Колванисмир? — попита мъжът, смръщи вежди и изучи с поглед Кол.

Джин пое дълбоко въздух.

— Искаме да съобщим с дълбока скръб на кралицата на Рейвънспайър, че крал Рагваниснар III и съпругата му, кралица Либеайст, както и първородният им син, принц Рагваниснар, изгубиха без време живота си.

Мъжът кимна бавно.

— Моите най-дълбоки съболезнования за неизмеримата ви загуба, крал Колванисмир. Аз се казвам Виктор, иконом на двореца на Нейно Величество. Кралицата планира пътуване до северната ни граница, но мисля, че ще може да ви отдели няколко минути.

Виктор поведе елдрианците към двореца, въведе ги и отвори една дълга правоъгълна стая със запалени свещи, прикрепени към стените в бронзови свещници, и огромна маса, заобиколена от столове. Кралица Ирина седеше на стол с висока облегалка в далечния край на масата. Гърбът й беше толкова изпънат, че Учителя Ейлер щеше да се гордее с нея, ако я беше видял. Белите й ръце бяха разположени на масата от двете страни на някакъв документ. Около раменете й се бе увила огромна черна змия. Златистите й очи се взираха неподвижно в гостите.

Дори зловещата огърлица около врата на Ирина не можеше да я загрози. Тя притежаваше красота, която оставяше момчетата без думи. Те забравяха как се ходи и започваха да се препъват в собствените си крака. Косата й блестеше като слънце, очите й напомняха небето по обед, бялата й кожа блестеше като мрамор върху деликатните й черти. Изглеждаше невъзможно тази изтънчена красота да използва магия, за да принуди стара жена да се дави цял ден с ябълки.

Ирина се усмихна топло и сърцето на Кол подскочи в гърдите му.

— Елате, кралю, настанете се до мен — каза мило тя. — Вашите хора могат да седнат където пожелаят, нека само да са от лявата страна на масата. Моите съветници ще бъдат от дясната.

Тя направи знак на Виктор и той седна от дясната й страна с перо, мастилница и няколко пергамента пред себе си. Други двама служители, облечени във войнишки униформи, седнаха срещу драконите на Кол.

Щом всички се разположиха удобно, Ирина скръсти ръце върху своя бял пергамент и обърна сините си очи към Кол.

— Дълбоко съжалявам за загубата би. Аз самата преживях такава скръб преди няколко години. Това ме съсипа. — Очите й се откъснаха от неговите и сякаш обърнаха взор към миналото. Топлата й ръка се пресегна и покри неговата. Тя отново се обърна към него. — Но ние сме владетели. Не можем да скърбим дълго. Трябва да продължим да носим кралската мантия за доброто на нашите кралства, съгласен ли сте?

Той кимна и в същия момент осъзна, че ако иска да го приемат за равен, трябва да действа като такъв. Отдръпна ръката си от нейната и каза:

— Именно за доброто на нашите кралства съм дошъл при вас, кралице.

Тя наведе главата си настрани, сякаш готова да чуе повече.

С не по-малко изправен от Ирина гръб Кол заговори с чист и ясен глас:

— Времето ни притиска, затова ще говоря направо. Народът на Рейвънспайър гладува заради плъзналата из страната ви болест. Тласкани от глад и безнадеждност хората започват да недоволстват срещу съседите си и срещу вас.

Ирина присви очи и той смекчи тона си.

— Знам, че правите всичко по силите си да им помогнете, но няма как да им дадете храна, когато тя не съществува.

Тръг се прокашля леко и Кол осъзна, че всички мислят за прикованата на дворцовата стена жена, която се давеше с ябълки. Представяха си как те се оформят в корема й и излизат през устата й.

Той продължи бързо:

— Вие имате нужда от богатство, за да посрещнете непосредствените нужди на поданиците си. Те трябва някак да преживеят годината, докато се справите с болестта.

— От това ли имам нужда наистина? — попита Ирина. Говореше тихо, но в гласа й вече напираше властната нотка, която допреди малко липсваше.

Кол изтръпна. Не беше нужно да поглежда към изопнатите лица на приятелите си, за да се увери, че си има работа с мардушка.

— Елдър също има проблем — погледна я той право в очите. — Ние бяхме нападнати от армия неестествено силни великани. Според нас те са освободени от черната магия на злата вещица, завладяла кралство Вале де Луме, на юг от нас. Страшилищата превъзхождат нашата армия, защото някак си са успели да използват магия и да я обърнат срещу нас. Елдър ще загине без сила, която би могла да противостои на тяхната.

— И вие предлагате размяна? — попита тя.

— Да. — О, небеса, моля ви, нека тя да се съгласи!, замоли се той наум. — Ние ще ви дадем достатъчно от нашето злато, за да можете да закупите припаси от Съндраил и да храните кралството си през следващите десет години. В Замяна молим да използваме вашата магия, за да прогоним великаните човекоядци от Елдър и да ги затворим отново във Вале де Луме.

Виктор изсумтя, но Ирина не го удостои с внимание.

— Грешите за нуждите на Рейвънспайър — каза тя.

Кол се намръщи.

— Болестта и гладът… всички знаят за това. Вашите хора…

— Моите хора нямат представа от какво има нужда това кралство. Но аз имам. Ако искате помощта ми, трябва да приемете моите условия.

— Какви са те? — попита Кол и се замоли да е нещо, което можеше да даде.

— Много е просто. Трябва да се съгласите да хванете една предателка и да ми я доведете.

Студена вълна плъзна по тялото на Кол.

— Коя е тази предателка?

Усмивката на Ирина смрази кръвта във вените му.

— Принцеса Лорелай.

В залата наетата пална тишина. Кол знаеше коя е принцеса Лорелай. Дори и при лишеното си от амбиция отношение към училището, историята за смъртта на краля, принца и принцесата на Рейвънспайър бе останала в съзнанието му.

— Мислех, че наследниците на трона са загинали във вечерта, когато е починал и кралят — каза той.

— Аз също — отвърна рязко Ирина, — но днес получих нова информация.

— Но как ще я намеря? — сви вежди Кол. — Вие сте най-силната мардушка на Моркант. Ако вие не можете да я намерите, как бих могъл аз?

Усмивката на Ирина изтля.

— Принцесата също е мардушка и се крие от мен. Може да се скрие от магията ми, но няма да успее да заличи следите си от хищник, който надушва плячката с безупречния си нюх — обясни тя и се загледа в масата пред себе си.

Устата на Кол пресъхна.

— Хората не са плячка.

Устните на кралицата се свиха.

— Не са плячка само достатъчно умните и силните, хората, които знаят, че ако не искаш да си плячка, трябва да станеш хищник. — Тя се приближи и до него достигна омайващ аромат на ванилия и ябълки. — Ти си крал. Нямаш право да се откажеш от задълженията си, ако искаш да спасиш своето кралство.

Тя беше права. Проклетата Ирина беше права и Кол го знаеше.

— Преди години участвах в лов на глигани във Вашето кралство. Видях колко бързо драконите успяват да притиснат глигана в някой ъгъл, щом веднъж го надушат. Беше невероятно. — Тя сниши глас, сякаш споделяше с него някаква тайна. — Тогава се запитах защо Елдър не е превзел останалите кралства на земята. Защо не управлявате света, щом имате такава огромна сила. Но после разбрах за двойствените ви сърца.

Тя протегна ръка и притисна длан до гърдите му. Сърцето на Кол подскочи при допира й и той се отдръпна. Ирина се усмихна.

— Драконовото ти сърце е жестоко. Чудовищно. То жадува за свобода, жадува да властва над небето, да изгори земята и да подчини всички други на волята си. То е съвършеният хищник, но човешкото ти сърце го потиска с приказки за чест, състрадание и справедливост. Хората ти се справят с тази двойственост, като приучват драконовото сърце да се подчинява на човешкото, но във всеки от вас дремят инстинктите на най-великолепния, най-силния хищник на земята. Затова не се съмнявам, че ще проследиш принцесата бързо и ще спасиш кралството си.

Кол усети как железен обръч стегна гърдите му. Той се изправи и заяви твърдо:

— Драконите не преследват хора.

— Особено когато човекът е мардушка — добави Джин и също стана със святкащи от гняв очи. — Няма да позволим нашият крал да се подложи на такава опасност заради теб.

Ирина също се изправи и въпреки че беше дребна, присъствието й изпълни цялото пространство в залата.

— Не заради мен, а заради Елдър. Вие дойдохте тук, защото не виждате друга възможност за страната си. Къде другаде можете да получите помощ срещу магията на великаните? В Моркант? — Тя се изсмя презрително. — След дълги години на обучение крал Милек също се научи да използва магията, но той се страхува толкова много от нейната дълбочина, че забрани всичките й форми, освен най-безобидните. Никоя от официалните мардушки там не би признала, че може да спре един великан, да не говорим за цяла армия. Онези, които могат да ти помогнат, не са приближени на краля.

— Как ще ни убедиш, че преследването на принцесата, която е мардушка като теб, е безопасно за нашия крал? — обади се Тръг.

— Принцесата е още млада и неумела, а и аз ще му осигуря средство, което ще го пази от магията й — каза Ирина. До краката й имаше малко дървено сандъче. Тя се наведе и го взе. Остави го на масата пред себе си и вдигна капака. Вътре имаше два предмета — овално огледало, обрамчено със златна плетеница, върху което се вихреха сиви облаци, и каишка, изплетена от тръни и кости. Кралицата взе нашийника и го положи на масата до Кол.

— Той ще носи моята магия — моята защита. Този нашийник беше създаден преди години и аз вложих в него най-силната си магия. — Тя погледна Кол. — Докато ми служиш, нищо не може да те нарани. Доведи ми принцесата и ти обещавам, че ще прогоня всички страшилища от границите на кралството ти. Дори ти предлагам двамата да си дадем кръвна клетва, тогава магията ми ще ме задължи да ти помогна, щом ти изпълниш своята част от уговорката.

Виктор отново изсумтя в знак на протест и стисна перото толкова силно, че кокалчетата му побеляха. Ирина взе огледалото и попита:

— Искаш ли да видим какво става в Елдър?

Кол се наведе напред, а кралицата занарежда:

— Огледалце в моята ръка, покажи ми Елдър на мига.

— Защо трябва да му говори в рими? — измърмори Тръг, но Джин му даде знак да мълчи. Повърхността на огледалото се развълнува, сивите облаци започнаха да се движат все по-бързо, завихриха се и скоро се появиха цветове. След миг Кол видя Елдър и по-точно един от големите му градове — Френелскир. Кралят и приятелите му бяха прелетели над него по време на обиколката си над бойното поле. Тогава Френелскир беше цял и мирен, войната се водеше далече от него в северната част на Елдър.

Но не и сега.

Сега той беше в ръцете на великаните. Ужасните чудовища вилнееха из улиците, чупеха стъклата на занаятчийските работилници, оглеждаха къщите, с едно бързо движение скачаха върху покривите и влизаха вътре.

Кол вкопчи пръсти в ръба на масата и бавно седна на стола. Малкото останали в домовете си елдрианци — повечето деца и възрастни, защото другите бяха на бойното поле — изскачаха през вратите с изкривени от ужасяващи писъци лица и Кол благодари наум, че огледалото не му позволи да ги чуе. Сърцето му се сви, когато видя децата — прекалено малки, за да могат да сменят облика си — да се опитват да я приемат с надеждата да избягат от смъртта като дракони. Възрастните успяваха, опитваха се да грабнат децата с острите си нокти и да излетят, но великаните чупеха крилата и костите им, разкъсваха ги парче по парче.

Кол простена мъчително в опит да си поеме въздух и се опита да обмисли видяното, без да се предава на чувствата от разиграващата се пред очите му трагедия.

Къде беше армията му? Защо не бяха евакуирали града?

Отговорът беше толкова жесток, че той се преви, сякаш някой го удари в корема. Единствената причина армията да не защити града беше, че вече нямаше армия. Най-вероятно беше разбита и понеже не бе получил вест от дворцовия съвет, той съобрази, че великаните бяха действали толкова бързо, че не бе останал нито един жив, за да им предаде новината.

Сега между столицата и армията от чудовища не стоеше нищо, освен реките, горите и няколко села, пълни с невинни дракони. Горките, те нямаха представа колко близка е гибелта им.

Колко дълго щяха да ги удържат хората му? Колко дълго щеше да ги удържи Бриг?

Ирина върна огледалото в сандъка и бутна нашийника по-близо до Кол.

— Споразумяхме ли се?

Кол се загледа в плетеницата. Кръвта заблъска в слепоочията му, ръцете му се разтрепериха. Той не беше хищник. И принцесата не беше плячка.

Но Елдър загиваше и кралица Ирина беше единствената му надежда. Можеше ли да отхвърли предложението, когато алтернативата беше унищожение на кралството му?

Той откъсна поглед от странния предмет в ръцете й и я погледна в очите. Ирина очакваше напрегнато отговора му. Змията около шията й намери погледа му и изсъска. Джин и Тръг нямаха възможност да видят образа в огледалото. Те говореха един през друг и със задълбочаването на спора между тях гласовете им ставаха все по-силни.

— Той не бива да излиза срещу мардушка. Не ме интересува каква защита има. Това е лудост — удари Джин с юмрук по масата.

Но великаните вече бяха във Френелскир.

— Ако се провали или принцесата го убие, кралицата няма да изгуби нищо — продължи Джин и се вгледа в Ирина.

И армията му я нямаше.

— Кралицата е готова на кръвна клетва — надвика я Тръг. — Магията й ще я обвърже и няма да може да се отметне.

— Но това означава, че Кол също ще е обвързан с магията. Какво ще стане, ако не успее да открие принцесата? — не се съгласяваше Джин.

Чудовищата разчленяваха хората му крайник по крайник. Никой не можеше да ги спре.

— Кол няма да пострада, някой от нас ще заеме мястото му и ще продължи преследването — отвърна Тръг и се обърна към Ирина. — Приемате ли това, кралице?

Ирина отговори, без да изпуска Кол от поглед.

— Подобна преданост заслужава възхищение. Но той е този, който трябва да спаси Елдър. Отговорността е негова. — Тя се наведе, притисна леко длан към сърцето на Кол и той усети болка. — Драконовото му сърце няма да му позволи да се провали.

— Никой от нас няма да се провали — каза ядосано Джин. — Просто изберете един и той ще…

— Аз ще го направя — каза Кол, посрещна погледа на Ирина, докато приятелите му избухнаха в гневни протести. Махна с ръка и с поглед ги помоли да го изслушат. — Кралицата ми показа великаните. Те са вече във Френелскир. Градът беше пълен с деца и стари хора. След тази нощ нито един от тях няма да остане жив.

Приятелите му замълчаха, потресени от чутото. Той се обърна към Ирина.

— Аз ще дам кръвната клетва. Ще заловя принцесата. Но щом ти я доведа, очаквам ти да заличиш чудовищата от земята ми.

Триумфът в очите на кралицата отне дъха му, но той нямаше друг вариант, а времето на Елдър изтичаше.

С бързо движение на острия нокът Ирина проряза дланта си през средата. Кръвта бликна от раната. Със същото бързо движение тя поряза и ръката на Кол и притисна кървавата си длан към неговата. Той ясно усети прилива на нейната енергия. Тя опари ръката му и накара кръвта му да кипне. Кралицата впери погледа си в него.

— Кълна се, че ще използвам магията си, за да унищожа великаните, след като ти изпълниш своето обещание.

Той преглътна тежко. Магията й премина в неговата ръка, тръгна по вените и нахлу в гърдите му като рояк пчели.

— Кълна се, че ще изпълня задачата си в замяна на твоята помощ да освободим кралството ми от великаните.

Ирина сложи нашийника на врата му и се усмихна ослепително. Студен и груб, нашийникът прилепна до кожата му и той потръпна.

— Ще започнем още днес — каза доволно тя. — Каляската ни чака. С теб отиваме на лов в планината Фолкрейн.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Паниката замъгляваше съзнанието на Лорелай и все повече отнемаше яснотата на мислите й. Имаше чувството, че ще полудее, ако не измисли бърз план за спасението на Гейбрил.

Той беше ранен преди четири дни, но вместо да заздравява, раната започна да гнои. Той се мяташе от болката и треската и с всеки ден силите му намаляваха. Наоколо нямаше никакви лечебни билки, а всички селища бяха отдалечени от лагера им поне на ден път. Всички, освен Транке, но там никой нямаше да им помогне, дори и да можеше. Въпреки горещите молби на Лорелай Гейбрил не й позволи да го излекува, убеден, че остатъчната магия на Ирина щеше да усети тази на Лорелай и да издаде на мащехата й нейното местонахождение.

Освен това лечението на Гейбрил щеше да изсмуче енергията й — тя трябваше да използва цялата си воля, за да принуди упоритото му сърце да се подчини на нейното. Това начинание щеше да я остави без сили и ако кралицата ги разкриеше и се наложеше да се бие с нея, тя щеше да се окаже безпомощна.

Но ако не използваше магия, Гейбрил щеше да умре, а с него и Лео. Лорелай не можеше да поеме този риск.

Единствената алтернатива, за която успя да се сети, бе да остави Саша в лагера да бди над Гейбрил и да тръгне към Норденберг. Лео отказа да я пусне сама, след като разбра, че са я видели в гарнизона. Надяваше се там да намери лек за Гейбрил. Земите на Кифен се намираха в източната част на Фолкрейн, но Норденберг беше малко по-близо и в него бе съсредоточена голяма част от населението на областта. Ако имаше град, който все още лекуваше хората си, то това несъмнено беше Норденберг.

Лео бе предложил да отиде сам, но тя не даде и дума да се издума. Ясно беше, че войниците търсеха крадците под дърво и камък. Щеше ли неговият неизчерпаем чар да му помогне, ако го хванеха? Или ако някой го познае и реши да го размени в двореца срещу храна, за да може да изкара зимата?

Лео беше нейна отговорност от мига, в който баща й сложи ръката му в нейната и я закле да го пази. Оттогава бяха минали девет години, в които тя бе останала вярна на последната воля на краля на Рейвънспайър.

Пътуването продължи ден и половина. Когато на втория ден спретнатите къщички на Норденберг най-после се появиха в далечината, слънцето беше в най-високата си небесна точка. Редиците от сгушени в меките извивки на планината постройки следваха неравния терен и се изкачваха постепенно нагоре. Те тръгнаха по една широка улица, която разполовяваше сърцето на града. На нея бяха разположени повечето сергии, а съседната на нея по-тясна уличка приютяваше градските работилници.

Лечебницата беше сред тях и мястото отпред беше павирано с обли камъни, между които растеше трева. Лорелай и Лео спряха в една плевня близо до града, преоблякоха се в селските си дрехи, нахлупиха шапките ниско над челата си, за да се пазят от любопитни погледи, и влязоха в града. Лорелай толкова много бързаше да стигне, че забеляза мъртвешки тихите улици наоколо чак когато вече минаваха покрай първите работилнички.

Внезапно я прониза студ. Тя сграбчи ръката на Лео и го накара да спре. Огледа се и осъзна, че улиците са безлюдни. Сякаш жителите на Норденберг бяха изчезнали.

Тя бавно се завъртя на пети, търсейки нещо, което можеше да й разкрие какво се бе случило.

— Къде са хората? — прошепна Лео.

— Не знам. Нещо не е наред.

Беше време за обяд — може би се бяха прибрали по домовете си, за да хапнат? Или лейди Кифен бе свикала всички?

— Мога да се кача на покривите и да погледна — предложи Лео.

— Добре. Аз ще продължа за лек. Ако видиш нещо тревожно, свирни. Но знай, каквото и да се случва, трябва да вземем нужното. Това е важното, другото не ме интересува.

Ако лечебницата се окажеше празна, както останалите работилници около нея, щеше да вземе каквото може и вместо пари да остави на тезгяха кинжала си. Състоянието на Гейбрил не й позволяваше да изчака завръщането на жителите.

Лео огледа най-близката стена, прецени височината й и с няколко скока се изкачи на покрива й, а Лорелай забърза нататък с изострени сетива, готови да отчетат всеки знак за приближаваща опасност.

Тихото изсвирване на брат й — съвършена имитация на канарче, достигна до нея, когато беше на половината път към лечебницата. Тя се обърна, погледна към покривите и замръзна на място. Сърцето й запърха като птичка в кафез.

Зад пекарната имаше малка странична уличка и на нея беше спряла красива каляска. На вратата на каляската беше изрисуван кръст — гербът на Рейвънспайър. Уличката бе пълна с хора, всички ядяха бавно лъскави червени ябълки и гледаха втренчено към кралската каляска.

Пред нея стоеше кралица Ирина с един златисточервен дракон, който наблюдаваше внимателно тълпата.

Лорелай застана в тясното пространство между пекарната и една ковачница и се загледа в Ирина. Сърцето й се качи в гърлото, устата й пресъхна. Картината пред нея се размаза и коленете й се разтрепериха.

Магията се стрелна по вените й и се събра в дланите. Пламъците на гнева я изгориха отвътре. В съзнанието си видя Ирина да се смее, докато стените на двореца се опитваха да затрупат Лорелай. Видя кръвта на баща си по мраморния под и змията на Ирина, която пълзеше между червените локви. Спомни си думите на баща си да пази Лео.

Пази Лео.

Да се изпречи пред Ирина без предварително обмислен план беше равносилно да погуби Лео. Преди девет години бе научила този урок по трудния начин.

Мисълта, че може да изгуби брат си, я накара да се осъзнае. Тя стисна юмруци в ръкавиците, направи крачка назад и се опита да се отърси от страха. Страхът беше повод за грешки, а една грешка сега можеше да й коства всичко.

Тя отмести поглед от мащехата си и се загледа в застаналия неподвижно като статуя дракон. Той се бе втренчил в мълчаливата тълпа, която ядеше ябълките с отсъстващи очи. Магията я изгаряше и трябваше да се бори с нея, за да си поеме въздух, трябваше да се бори и с паниката, която заплашваше всеки момент да я победи. Какво правеше този дракон с Ирина?

Докато отстъпваше назад, Лорелай се замисли за елдрианците, които бяха срещнали в Транке. Дали спасяването им от гладната тълпа не беше грешка? Така или иначе вече не можеше да промени нищо. Можеше само да избяга, да се скрие и да изведе Лео жив от Норденберг. Но не преди да вземе нужния лек за Гейбрил.

— Коя е вашата законна кралица? — попита тълпата Ирина и в гласа й звънна жестока нотка. Сякаш онази Ирина, която преди години й се бе усмихвала толкова мило, никога не бе съществувала.

— Вие сте нашата законна кралица — отвърнаха хората. Гласовете им се сляха в нещо като монотонен напев и космите по врата на Лорелай настръхнаха.

Пръстите я засърбяха и огън прогори вените й, докато правеше поредната крачка към ъгъла на пекарната, за да се скрие зад южната й стена; да изчезне от погледа на Ирина и да помисли как да стигне до лечебницата, без да я забележат. Един бърз поглед към покривите я убеди, че там нямаше никого. Лео може би беше легнал върху керемидите, за да не привлича внимание, но някак й се струваше малко вероятно той да остане безучастен, когато сестра му бе в беда. Сигурно вече се спускаше надолу, за да й помогне.

— А каква е принцеса Лорелай? — Гласът на Ирина беше мощен, рязък.

— Предателка! Смърт за Лорелай! — извисиха се до писък гласове от тълпата, думите гръмнаха из улиците и ехото ги усили. На Лорелай й се стори, че е заобиколена от хора, жадуващи смъртта й.

Двамата с Лео трябваше да се преборят с тази ужасна магия възможно най-скоро.

Щяха да се справят. Само да намерят лек за Гейбрил.

Тя отстъпи още две крачки. Трябваше да побърза, но сега повече я тревожеше дали се движи достатъчно тихо. Защото и цялата бързина на света не би я спасила, ако привлечеше вниманието на Ирина. Кръвта й пулсираше в слепоочията, магията размътваше ума й и тя не можеше да мисли трезво. Сега, когато беше на крачка от възможността да се изправи очи в очи срещу врага си, скритият дълбоко в костите й страх от Ирина, страх, който изпълваше сънищата й с кошмари, се превърна в готово да я погълне чудовище.

Оставаха й само четири стъпки до пекарната, когато Ирина махна с ръка и хората пред нея замръзнаха на място. В настъпилата тишина мекият шум от стъпките на Лорелай отекнаха слабо, но ясно. Раменете на Ирина се сковаха и тя погледна назад.

Лорелай се обърна с лице към пекарната и затърси подходящо място да се скрие от погледа й. Ботушът й заседна между неравните ръбове на каменната настилка и тя падна напред. Успя да се претърколи и омекоти удара, но й трябваше време да дойде на себе си. Без да губи време да се ориентира, тя се хвърли слепешката към ъгъла на сградата, за да се скрие от погледа на кралицата, но се блъсна в стената.

Веднага се изправи, но гърлото й се сви и цялото й тяло неочаквано се разтрепери. Разбра, че е допуснала грешка.

Ирина щеше да използва цялата си енергия, за да я накара да плати с живота си за тази грешка.

— Излезте, излезте, където и да сте — извика Ирина. Гласът й беше като посипани със захар ножове.

Объркана, Лорелай огледа близките сгради. Къде беше Лео? Трябваше да го намери и двамата да се скрият преди Ирина, стражите й или, Боже опази, драконът да ги засече.

— Колко от вас се крият от мен? Излезте и ще посрещнете милостивата си господарка. — Захарта се стопи и гласът й се изостри. — Но ако откажете, ще ви открия и наказанието ви ще е по-ужасно от най-големите ви страхове.

В този миг чу чуруликане на канарче. Идваше малко по-надолу по улицата, откъдето Лорелай бе дошла.

Тя хукна натам и почти прелетя покрай шивачницата, за да стигне по-бързо до канарчето. Краката й едва докосваха земята.

— Хванете ги! — заповяда Ирина властно и в същия миг Лорелай чу драскаме на нокти по паважа.

Драконът беше по петите й.

Тя се затича още по-бързо.

На витрината на обущарницата се виждаха няколко чифта ботуши от най-фина кожа, достойна за благородници или за самите лорд и лейди Кифен. Но Лео не беше там.

Пулсът на принцесата заглуши мислите й. Тя задмина обущарницата и сви към ковачницата. Там трябваше да има огнище. И маса с инструменти. Но нищо от тези неща не можеше да ги скрие за дълго. Нищо не можеше да ги спаси от задаващата се опасност.

Ръцете й изгаряха в ръкавиците. Въздухът влизаше шумно в дробовете й, придружен от отчаяни хрипове. Къде беше Лео?

Драконът всеки момент щеше да се покаже от ъгъла и тогава нямаше значение колко бързо бяга и къде се крие. Той щеше да я намери. Единствената й надежда беше да се покрие някъде и да се моли собствената й миризма да се смеси с тази на излезлите по главната улица хора. Ако имаше късмет, объркан, драконът щеше да претърси всяка сграда наоколо.

Тя се затича към вратата на ковачницата и наостри уши, за да не пропусне звука от приближаващи стъпки на някой преследвач, но ударите на сърцето и накъсаните стонове от дишането й попречиха.

Неочаквано вратата на работилницата се открехна, отвътре се подаде една ръка, хвана я за палтото и я дръпна.

— Най-после — прошепна Лео.

Тя го прегърна силно, докато оглеждаше помещението в търсене на място за скривалище.

— Излезте в името на кралицата! — гръмна отвън мъжки глас и Лорелай отскочи от вратата. Лео сложи пръст на устните си, посочи с глава задната част на работилницата и тръгна натам.

Лорелай го последва.

— Ще трябва да претърсим занаятчийниците. Драконът не знае чия миризма да следва. Ще ми трябват всички войници… — каза мъжът пред вратата.

— О, аз имам по-добра идея — екна гласът на Ирина по малката уличка зад работилницата. Лорелай заобиколи голямото тухлено огнище с все още живи въглени от сутрешния огън и се сниши до него.

— Ела — прошепна Лео и посочи към малка желязна стълба, чиято спирала излизаше на тавана в далечния край на ковачницата.

Лорелай изкачи степалата, които се клатеха и скърцаха при всяка нейна стъпка, и влезе след него в тясна стая с детско креватче. На малката дървена маса до него имаше незапалена газена лампа. Стената беше изцапана със сажди от огнището на долния етаж.

— Отдръпнете се от сградите — достигна до тях гласът на Ирина през малкото прозорче на стаята. — Знам как да ги изкарам на улицата.

— Капандурата над леглото — прошепна Лео и кимна към леглото в далечния ъгъл на стаята.

Лорелай тръгна след него с тихи стъпки, напрегнала слух за звуците отвън и гласа на Ирина — всичко, което можеше да й подскаже предстоящите действия.

Лео се качи на леглото. Износените му обувки потънаха в тънкия дюшек.

— Селяните са под неин контрол. Не знам как…

— От ябълките — каза Лорелай и се озова до него. — Направи същото с всички в двореца след сватбата с татко. Омагьоса ги и те следваха сляпо всяка нейна заповед.

— Ако всички ядат от тази гадост, как ще се пребориш с нея? — попита той, вдигна ръце и допря пръсти до ниския таван. Няколко дъски, два пъти по-широки от раменете на Лорелай, се плъзнаха тихо настрани и откриха голям квадрат облачно бледосиньо небе.

— На мен не ми даваше — продължи тя. — Казваше, че не са за хора с магия в кръвта. Вярваше ми, защото мислеше, че съм като нея.

— Ето ти доказателство, че е глупава — усмихна се Лео, но тя видя тревогата в очите му. — Всички покриви са свързани с тесни мостчета. — Той подложи ръката си, за да може тя да стъпи на нея. — Ако се движим приведени, комините ще ни прикриват от случайни погледи.

— Ако не е пуснала дракона да кръжи в небето.

— Имаш ли по-добро предложение? — попита той и я побутна.

Тя стъпи в дланта му. Нямаше по-добро предложение. Само непреклонният глас на Гейбрил в главата й, който й даваше инструкции, изискваше вниманието й, настояваше принцесата да се спаси някак и да опази живота на Лео.

Използвай обкръжаващата те среда в своя полза.

Изненадай противника. Действай неочаквано.

Не се оставяй да те хванат.

Не се оставяй да те хванат. Лорелай погледна през дупката в тавана и пое дълбоко въздух. Ако някой можеше да избяга от кралицата и нейния дракон по стръмните покриви и тесни мостчета, това бяха Лорелай и Лео.

Тя се хвана за ръбовете на отвора и се покатери върху старите плочи на полегатия покрив с пръснати по тях медни вентилационни тръби и масивен тухлен комин вдясно. Застана на колене, помогна на Лео да се качи и посочи комина. Двамата тръгнаха внимателно по плочите.

Сърцето на Лорелай биеше болезнено, паниката стягаше гърдите й. Нуждата да свали ръкавиците и да се защити изгаряше дланите й, но вместо това тя ги издърпа още по-нагоре, за да не може дори малка ивица от кожата й да види слънце.

Силата в кръвта й вярваше, че може да я защити, но тя знаеше по-добре. Не мислеше, че е способна да се изправи срещу Ирина, особено сега, когато кралицата имаше дракон до себе си и орда от покорни селяни зад гърба си.

— Не можете да избягате от мен — отекна гласът на кралицата по улицата. — Не можете да се скриете. Предайте се или ще умрете.

— Ваше Величество, драконът има нужда от миризма, за да я следва — каза един мъж.

— Не ми трябва ловец да следва миризма, когато жертвата е толкова близо. Мога да ги открия и сама.

— Готова ли си? — прошепна Лео и кимна към тясното желязно мостче между покривите на ковачницата и съседната пивоварна.

— Да.

Тя пое дълбоко въздух, установи равновесие в себе си и се затича по наклонения покрив. Скочи на мостчето и за секунди се намери върху покрива на пивоварната.

Гласът на Ирина е извиси.

— Вие избрахте смъртта!

Мостчето изскърца и след миг Лео беше зад нея, тръгна бързо по покрива на пивоварната с приведена глава, долепи се до комина и се сниши. Лорелай литна след него. Стомахът й се сви от отекващия из притихналия град глас на Ирина.

— Накхгор. Каз’прин. Намери онези, които търся.

Един ярък светлинен лъч разкъса въздуха, изви се в дъга и се гмурна дълбоко под уличния калдъръм. В отговор дланите на Лорелай пламнаха. Тя хвана ръката на Лео и го дръпна напред. Подметките им се хлъзгаха опасно по плочите, докато тичаха към следващото мостче.

— Накхгор — извика Ирина и калдъръмът се разтресе.

Лорелай и брат й тъкмо достигнаха следващото мостче към кожарската работилница, когато по камъните отдолу се появиха дълбоки пукнатини.

Лорелай премина мостчето и прескочи от другата страна. Кракът й се закрепи на ръба на покрива на сградата. Лео беше по петите й.

— Каз’прин — изпълни въздуха гласът на Ирина. Паветата започнаха да се ронят, магията й набираше сила. — Доведи ми ги, за да получат наказанието си.

Лорелай беше на половината пот по мостчето от кожарската работилница към оръжейната, когато от земята избуяха дебели като лозници черни стебла.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Принцесата замръзна на мостчето. Лео спря до нея. Дебелите лиани, създадени от магията на Ирина, изскочиха между камъните на калдъръма, достигнаха сградите и нахлуха през прозорците и вратите, запращайки трески и счупени стъкла към земята отдолу. Работилничките се затресоха, стените им застенаха, а лианите продължиха напред в търсене на всеки, който лекомислено бе решил, че може да се скрие от кралицата.

Мостчето също се затресе. Лорелай дойде на себе си, обърна се и срещна погледа на Лео.

Нямаше да могат да стигнат до лечебницата. Нямаше да могат да помогнат на Гейбрил. Тя трябваше да приеме истината и да преглътне надигащата се в гърлото й буца.

Не можеше да помогне на Гейбрил, но можеше да спаси Лео.

С шепот, напомнящ по-скоро порива на вятъра, тя се обърна към него и каза:

— Стой до мен. Не изоставай и не поглеждай назад. Бъди плътно до мен и ще те спася.

— Ще се защитаваме взаимно — каза Лео с треперещ глас.

От земята изскочиха още лиани, но вместо да се спуснат към сградите, израснаха право нагоре, докато стигнаха нивото на очите на Лорелай. Обръчът на страха около гърдите й се стегна и тя помисли, че ще я прекърши. Клоните увиснаха във въздуха като огромни змии с прилични на зъби листа, започнаха бавно да въртят върховете си, сякаш опитваха силата на вятъра, и затърсиха своята плячка.

Лорелай пое дълбоко въздух. Загледана в лианите, тя усети, че започва да трепери. Това не бяха змиите от нейните кошмари. Не беше и магията, убила баща й, но въпреки това писъците от онези сънища отекнаха в съзнанието й, докато ги гледаше да се превиват на вятъра.

Лео хвана здраво ръката на сестра си и кимна към пътеката пред тях. Тя също кимна в отговор и се престори, че не чува писъците в главата си. Трябваше да преодолее паниката. Пристъпи напред, но веднага спря, когато най-близките клони на лианата се обърнаха към нея и притихнаха. Сякаш чакаха да чуят още нещо, за да определят точното й местонахождение.

Останала без дъх и с изтръпнали от пожара в ръкавиците ръце, тя потърси в ума си гласа на Гейбрил и указанията, които той безмилостно сипеше върху й през последните девет години.

Не се оставяй да те хванат.

Обръчът около гърдите й отхлаби хватката си, когато тя съсредоточи мислите си върху думите му.

Изненадай ги.

Ирина си мислеше, че преследва непокорни селяни. Тя нямаше представа какво можеха Лорелай и Лео, дори и без да правят магия.

Използвай заобикалящата те среда в своя полза.

Покриви, мостчета, комини, тръби.

Лиани.

Без да отделя поглед от змиевидните, обърнати към нея в очакване на грешния ход лиани, Лорелай обмисли вариантите.

Страхът не я напускаше, но гласът на Гейбрил й даде глътка въздух.

Тя се обърна към брат си, загледан с яростна решителност в лианите, и добави още една повеля на Гейбрил.

Спаси Лео.

Много бавно, останала почти без дъх, тя вдигна глава, срещна погледа на брат си и извъртя очи към солидния квадратен комин на покрива на оръжейната. Ако успееха да дотичат и да се скрият зад него, преди лианите да се ориентират, щяха да имат на разположение няколко секунди, в които да намерят следващото си скривалище.

Или поне на това се надяваше принцесата.

Лео кимна. Лорелай се напрегна, упражни наум действието — скок от мостчето там, стъпване там, да избегне разклатената покривна плоча там — после пое въздух и се затича.

Желязното мостче издаде остър стържещ звук на протест под краката й. Лео я следваше.

Лианите се извъртяха към тях, стовариха се върху желязото, увиха се около него и го отскубнаха от връзките му с оглушителен трясък.

Двамата вече бяха във въздуха в устрем към покрива на оръжейната, когато мостчето под тях изчезна. В мига, когато краката на Лорелай докоснаха плочите, тя продължи напред, прелетя над върха на покрива с очи, приковани към комина. Лео също скочи, но един лозов клон го удари в корема.

— Претърколи се! — извика Лорелай, достигна до комина, хвана се за него и с ужас се загледа назад.

Лео се надигна и се извъртя миг преди три черни клона да изскочат от плочите на покрива точно на мястото, където лежеше допреди малко.

— Ставай! — извика тя.

В същия момент един клон се стовари върху комина, зад който се криеше, и наоколо се разхвърчаха парчета тухли. Клонът се затегна около комина, докато я търсеше, после се спусна напред и черните му челюсти захапаха ръба на палтото й. Тя го съблече с рязко движение и се оттласна встрани, преди друг черен клон да изскочи между плочите и да запълзи по покрива. Един бърз поглед към пътеката между комина и следващото мостче накара сърцето й да замре.

Покривът вече гъмжеше от лиани. Дебелите им черни клони се придвижваха със съскане по плочите. Скоро целият покрив щеше да се покрие с тях и не оставаше накъде да поемат.

— Бягай! — извика брат й, мина под един клон и се претърколи под друг в опит да стигне до Лорелай, но не успя да се изправи. — Бягай, Лорелай!

Не можеше да го остави. Скочи върху един клон и го издърпа. Висящите във въздуха лиани се залюляха, започнаха да се събират, докоснаха се, притиснаха се едни в други и създадоха нов клон — два пъти по-дебел и два пъти по-силен.

Докато клоните се обединиха, Лорелай достигна до Лео, който се мъчеше да се изправи. Вместо обичайното ярко пламъче, което не напускаше очите му, сега там се четеше само страх. Тя хвана момчето здраво, изправи го и го повлече към последното необхванато от лиани пространство между комина и мостчето.

— Опитва се да направи огромна змия — каза задъхано Лео, препъна се и залитна към мостчето. — Признавам й изобретателността, макар че черното е доста скучен цвят.

Гласът му потрепери между смелостта и страха. Той стисна здраво ръката на Лорелай. Тя беше опора за краката му, които бяха започнали да му изневеряват.

— Не поглеждай назад — предупреди го Лорелай и прецени на око разстоянието до мостчето. Ударите на сърцето й заглушиха свистенето на виещите се из плочите клони и стоновете на рушащата се сграда.

— Това е последната постройка на улицата. Ще трябва да скочим и да пробягаме останалото разстояние по земята — каза Лео.

— Дръж се за мен — нареди му Лорелай. Висящите лиани продължиха да се събират и след миг се превърнаха в огромно чудовище, широко колкото оръжейната работилница и два пъти по-високо. — Тръгвай сега!

Те се спуснаха напред, краката им изтропаха по желязната основа, клоните засъскаха и хукнаха след тях, а огромното чудовище на улицата се издигна към небето. Чу се звук като от разкъсване на парче плат и то удвои размера си, после го утрои.

Ботушите на Лорелай стъпиха на покрива на следващата работилница. Лео беше зад нея. Тя се засили към комина и се приготви да скочи, когато клоните зад тях разбиха работилницата на парчета, разцепвайки дърво и камък сякаш бяха хартия.

Лео я настигна и двамата се спуснаха по източния наклон на покрива. Клоните вече завземаха постройката под тях.

— Бързо, бързо!

Чудовищният клон набъбваше с невероятни темпове. Дългата му сянка се извиси над покривите на Норденберг. Плочите под краката им се пропукаха и започнаха да се чупят под напора на по-малките клони, пробили си път между тях.

Лорелай достигна първа ръба на покрива и скочи във въздуха. Претърколи се на земята и се огледа. След миг намери Лео до себе си. Клоните вече пълзяха по земята към тях под сянката на чудовището, превзело въздуха на целия град.

— Не вярвах, че някога ще бъда благодарен на Гейбрил за цялото това бягане из гората — каза Лео.

— Нокхгор. Каз’прин — изкрещя Ирина с мощен глас, но Лорелай долови в него умора.

— Тя губи сили. Трябва да издържим още малко, да не позволяваме тези неща да ни достигнат — каза тя и се надяваше да се окаже права. Може би Ирина щеше да изгуби силата си, щеше да я изтощи напълно от непрекъснатото усилие да държи сърцето на Рейвънспайър в подчинение.

Или веднъж освободена, магията й щеше да заживее свой собствен живот. Дано да се окажеше права.

Те хукнаха към покрайнините на града. Страховитите клони запълзяха по калдъръма след тях със съскане. Лео тичаше след Лорелай, но без да изостава. Той погледна през рамо и щом видя какво ги следва, кафявите му очи се разшириха. Сградите оредяха и Лорелай зърна ливадата с дива трева около портата на града. Първите дървета зад нея бяха спасителният бряг. Двамата щяха да се скрият в гората, да изчакат остатъчната магия на Ирина да угасне и когато всичко свършеше, щяха да направят онова, за което бяха дошли: да намерят лек за Гейбрил.

Вече бяха на крачки от портата и ливадата, когато Лео извика и спря. Лорелай се обърна и видя една лиана да се увива около крака му. Острите й листа прорязаха панталоните му и достигнаха голата плът. След миг потече кръвта.

— Лео! — извика като обезумяла Лорелай и извади ножа от ножницата на крака си, но върху нея се стовари друг клон и я запрати настрани. Тя се претърколи наляво, преди лианата да успее да се увие около ръката й и метна острието към Лео. Той го хвана и разряза главата на лианата. Оттам изригна гнусна черна течност, премина през ръкавицата и докосна кожата на китката му.

Той наддаде ужасяващ бик на агония, който хвърли Лорелай в отчаяние и накара дланите й да пламнат. Тя се спусна към него, прескачайки и промушвайки се между виещите се клони, хвана го за ръцете и задърпа с всички сили.

Той запълзя бавно към портата. Макар и покосена, остатъкът от лиана не отпусна захвата около крака му. Черната течност плъзна по ръката му и изгори месото под кожата му.

Извисилата се над града чудовищна лиана потрепна застрашително, чу се ужасяващ пукот и стотици блестящи прилични на змии ластари ги обградиха от всички страни, извиха се като дъги и започнаха да приближават глави една към друга.

— О, не! Това е капан — простена Лорелай. Стори й се, че въздухът се сгъсти. Ако бързо не намереше начин да освободи себе си и брат си, тази клопка щеше да ги впримчи до идването на Ирина. Тя заби пети в земята, впрегна цялата си енергия и задърпа. Клоните около глезена на Лео се разтегнаха и той се придвижи по-близо до портата. — Трябва да се махнем веднага. Помогни ми, Лео. Ритни с крака.

Но чернилката вече бе тръгнала по вените му, стигна до ключиците и се насочи към сърцето. Истината блесна като светкавица в съзнанието й. Лорелай не можеше да го спаси без магия.

Но ако използваше магия, Ирина щеше да разбере. Щеше да я намери и да я атакува, а тя нямаше представа как можеше да победи. Сигурно щеше да загине в битката. Но може би Лео щеше да оцелее. Щеше да използва магия, да изпрати брат си в гората, далече оттук, и да посрещне Ирина сама.

Не мислеше за своята саможертва, важното беше да спаси Лео.

Тя го пусна и посегна към ръкавиците си. Нещо се уви около кръста й и я отхвърли далече от Лео. Опита се да стигне отново до него, но трябваше да се пази от главата на лианата. Не биваше да й позволява да я захапе. Клоните над тях продължаваха да се извисяват и да се обединяват на върха.

— Махай се оттук — извика Лео. Гласът му беше слаб, но очите му искряха. — Бягай, Лорелай, бягай!

— Ти си в капан. Не мога да те освободя — каза тя и от гърдите й се отрони отчаян вопъл. Докато сваляше ръкавиците, лианата използва случая и зъбите й потърсиха сърцето на принцесата.

Отровата обагри в черно вените на Лео. Змиевидната клетка разшири основата си към покрайнините на Норденберг.

— Лео!

Лорелай изостави битката с клоните и протегна ръка към брат си.

Една лиана заби зъби в гърдите й и изпищя неистово, когато усети кръвта на принцесата. Изсъска яростно, отдръпна се от нея и запълзя назад. От устата й започна да капе слуз, сякаш бе погълнала отрова.

Лорелай изтича с треперещи крака при Лео и намаза с кръвта си лианата, която го държеше. Тя веднага се отдръпна.

— Тук съм, Лео. Хайде, помогни ми!

Отново хвана ръцете му в своите и го задърпа към портата. Този път беше по-лесно. Бяха съвсем близо, само на няколко крачки.

Лианите продължаваха пътя си надолу със съскащ звук.

Лорелай вдигна глава към небето, изрече безмълвна молитва и хванала здраво ръката на Лео, пристъпи извън портата секунда преди клоните да паднат върху тях. Направи още няколко крачки, после се препъна и залитна. Пулсиращата болка в гърдите й накара краката й да изтръпнат.

— Можеш ли да тичаш? Трябва да изчезваме оттук. Помогни ми, Лео! — беше останала без дъх.

Той не отговори.

— Лео?

Тя пусна ръката му и падна на колене до него. Чернилката бе достигнала гърдите и шията, бе изпълнила очите му. Пулсът, който трябваше да тупти, не се усещаше.

— Не! — извика тя, свали ръкавиците, разкъса ризата и долепи длан до кожата на гърдите, откъдето магията на Ирина бе влязла в тялото му и бе изплела своята смъртоносна мрежа, за да й го отнеме.

— Моля те! — прошепна тя. Енергията се събра в дланите й и тя зачака сърцето му да забие, за да каже вълшебните думи и да го върне към живота. — Моля те, Лео!

И продължи с отчаяните си опити да влее магията си в него, да намери частица живот, която да откликне. Но сърцето му остана заглъхнало. Той си бе отишъл.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Лео го нямаше.

Тези прости думи разклатиха из основи живота й и оставиха след себе си руини.

Лео го нямаше. Най-добрият й приятел. Нейният предан съюзник в добро и в зло, братът, който вярваше в нея с цялото си същество.

И когото тя не успя да спаси.

Тя се препъна в дебелите корени на един клен и падна. Без Лео гората й се стори прекалено тиха, светът — прекалено голям.

Лео го нямаше.

Нещо остро и горещо тръгна от гърдите й и заседна в гърлото й. Тя се преви напред, заби пръсти в земята и отвори уста в безгласен вопъл. Сълзите обляха лицето й. Скръбта я изпълни отвътре и продължи да тегне над нея. Отне гласа и дъха й и ги замести с агония.

Тя не успя да го спаси. И сега него го нямаше.

Риданията разтърсиха цялото й същество. Не можеше да ги спре и не след дълго им се отдаде. Остави се мъката да я разкъса на парчета.

Нямаше го.

Не… отнеха й го.

Сълзите й пресъхнаха изведнъж и страшната мъка отстъпи място на една-единствена прогаряща съзнанието й мисъл.

Лорелай не бе изгубила Лео.

Ирина й го бе отнела, както бе отнела и баща й.

И Рейвънспайър.

Ако не беше Ирина, двамата с Лео щяха още да се гонят и боричкат из коридорите на двореца, а баща й щеше да управлява кралството си със здрава ръка.

Ирина беше виновна за съсипания й живот. Тя бе причината онази жена да убие децата си, за да ги спаси от гладна смърт. Тя бе виновна и за нападението на отчаяната Той върху елдрианския крал. И за разрухата в Рейвънспайър.

Беше виновна и за Лео.

Време беше измамницата да си плати за всичко.

Време беше Лорелай да излезе от сянката и да стане кралицата, от която се нуждаеше Рейвънспайър. Кралицата, в която Лео и Гейбрил вярваха неотстъпно.

Тя стана. В гърдите й пламна светлия пламък на решимостта. Беше се крила достатъчно дълго. Бе крала, бе бродила без дом и бе работила много, за да може един ден да се изправи срещу Ирина.

Тя беше стратег. Умееше да планира. И когато се налагаше, беше не по-малко смела от брат си. Ирина щеше да проклина деня, когато кракът й бе стъпил в Рейвънспайър.

Но първо трябваше да спаси живота на единствения си близък човек, без значение какво щеше да й коства това.

Тя се затича към лагера, където раненият Гейбрил също умираше.

Лорелай стигна до лагера на другия ден по залез-слънце. Краката й се подгъваха от умора, цялото й тяло трепереше от студ, защото палтото й бе останало на онзи покрив в Норденберг, а сълзите пареха очите й. Обувките й скърцаха по мъртвите листа и кафявите борови иглички, докато приближаваше палатката, където бе оставила Гейбрил. Вътре беше тъмно. И тихо.

Сърцето й се сви. Тя вдигна покривалото на входа, изпълнена със страх от онова, което можеше да завари.

Твърде много ли беше закъсняла?

Палатката беше празна.

Тя се закова на място. Болката от загубата се оттегли, отстъпвайки място на страха. Къде беше той? Дали някой не го беше отвлякъл?

Пусна покривалото и огледа наоколо, опитвайки се да съзре очертанията на човешка фигура в спускащия се мрак.

— Гейбрил? Тук ли си? — извика с треперещ глас.

Отговор не последва.

Саша? Саша!

Тишината посрещна думите й и ги задържа без отговор за един агонизиращ момент. Лорелай се разтича насам-натам, затърси около палатката следи, които можеха да й подскажат къде бе Гейбрил.

Помощ! Бързо, бързо, бързо! изпълниха съзнанието й мислите на сокола и тя се разплака от облекчение.

Къде сте?, попита бързо.

Слънцето.

Слънцето. Лорелай вдигна поглед към притъмняващото небе и тръгна на запад към последните бавно чезнещи зад планината слънчеви лъчи. Вървя няколко минути, преди да долови мекия звук от плясък на криле. Соколът излезе от гората и кацна на рамото й.

Къде е той?, попита Лорелай, докато Саша заравяше лице във врата й. Клюнът издраска кожата й.

Следвай.

Птицата заби нокти в рамото й, после литна на югоизток.

Лорелай се опита да не изостава, промушвайки се между ниски клони и туфи загиваща трева. Сърцето й бумтеше в ушите, но не успяваше да заглуши ужасната мисъл, че Гейбрил може би вече не бе сред живите.

Соколът прелетя през малък хълм и изчезна от другата му страна. Изплашена, че може да го изгуби в менящите се сенки на отиващия си ден, Лорелай се затича още по-бързо след него. Изкачи билото и замръзна на място. Гейбрил лежеше по гръб със затворени очи и голи гърди въпреки хапещия студ.

— Гейбрил… — изхлипа тя, затича се и падна на колене до него.

Той гореше, усети високата температура дори през ръкавиците, но зъбите му тракаха от студ. Очите му бяха затворени, дишането — нестабилно и слабо.

Погледна към Саша. Как е стигнал дотук?

Саша вдигна глава. Уловили първите звездни лъчи, черните й очи блеснаха. Върви, лети. Вижда неща.

Какви неща?

Неща не тук. Думите на Саша бяха придружени с образа на Гейбрил с широко отворени от страх очи. Вървеше като пиян от палатката към хълма и непрекъснато се обръщаше назад, сякаш някой го гонеше, докато накрая се затича през гората с къси нестабилни крачки.

Лорелай събра образа с думите на Саша и разбра истината — Гейбрил бе халюцинирал от високата температура.

— Моля те, не ме оставай! — прошепна тя, сложи глава на рамото му и потръпна от горещата му кожа.

Лорелай си нямаше никого другиго. Тази истина я удари като юмрук, отне дъха й и изпълни гърдите й с болка, която с всеки удар на сърцето й ставаше все по-нетърпима.

Родителите й си бяха отишли, после Лео. Имаше си само Гейбрил, човекът, който я бе закрилял през целия й живот. Той я бе обучил да се защитава и бори. Обичаше я безпрекословно, вярваше и беше готов да даде живота си за нея. Сега цялото й същество бе готово да се жертва, за да живее той.

— Ада… — прошепна с мъка мъжът.

Тя вдигна глава и го видя да гледа към небето с копнеж. Намръщи се. Коя беше Ада?

— Не е Ада, аз съм — каза тихо тя. — Лорелай.

Той примига, съвсем бавно, едва смогваше да държи очите си отворени, после бавно съсредоточи погледа си в нея. По устните му се разля усмивка, пълна с любов, гордост и увереност, и това я съкруши.

— Моята… кралица — прошепна той.

Лорелай не можа да му отговори. Не й достигна въздух.

Неговата кралица, за която бе готов да се жертва. Която бе спасил, отгледал и научил да бъде онази, от която кралството имаше нужда.

Кралицата, която не успя да се пребори с магията на Ирина и да спаси брат си.

Но тя нямаше да допусне тази грешка втори път.

— Лорелай… ти си… по-силна… отколкото си мислиш — задъха се той и затвори очи.

Лорелай се загледа в него, непослушните й устни се опитаха да оформят думите „обичам те“, но мислите й препускаха в друга посока. Само чудо можеше да го спаси сега, ала в Рейвънспайър не се случваха чудеса.

Чудеса нямаше, но имаше магия.

Тя свали ръкавиците бързо и решително. Гърдите на Гейбрил изнемогваха, дишането му стана плитко и учестено.

Лорелай положи голите си длани на горещата кожа на гърдите му и веднага усети сърцето — източника на неговия живот. То подскочи вяло към нея. Беше много източено. Гейбрил си отиваше.

Тя нямаше да го пусне. Беше готова да поеме риска и да разкрие местонахождението си на Ирина, но да го спаси.

— Накхгор! — извика с треперещ глас. Върховете на пръстите й пламнаха. — Намери болестта в кръвта му.

Дъхът на Гейбрил загъргори в гърлото и той се задави.

— Не! — извика тя, притисна по-силно длани към гърдите му и усети магията да изтича от вените и да изпълва дланите й със светлина. — Забранявам ти да умираш! Забранявам!

Гърдите на Гейбрил се повдигнаха още веднъж, после бавно издиша. Тя усети слабия нестабилен ритъм на отиващото си сърце под тях.

— Гейбрил!

Изведнъж сълзите й пресъхнаха. Ръцете й спряха да треперят. Не остана нищо, освен изгарящата я магия и решимостта да го спаси.

— Накхгор! Намери болестта. Каз’прин. Върни го при мен, върни го на земята.

В първия момент й се стори, че магията кръжи над Гейбрил, държи сърцето му, но отказва да й се подчини и да влезе в тялото.

Неволно си спомни Ирина да се навежда към нея, да поглежда в очите й и да казва: „Трябва да се отдадеш изцяло. Сърцето разбира дали си достойна да го командваш. Не си позволявай съмнения. Не оставяй място за колебание. Кажи какво желаеш, пожелай го с цялото си същество и всяко сърце ще се подчини на твоето.“

Лорелай наведе глава и се съсредоточи върху гърдите на Гейбрил. Тя беше воин. Бе оцеляла. Беше станала всичко, на което Гейбрил я беше научил.

Тя беше негова кралица и сърцето му щеше да й се подчини.

— Накхгор. Каз’прин. — Гласът й укрепна, изпълни се със сила и ярост. — Накхгор. Каз’прин.

Гърдите на Гейбрил потръпнаха. Сърцето му отново подскочи към дланта й.

Тя отметна глава, магията я изпълни, топлината загря цялото й същество и скоро й се стори, че ще експлодира от силата й.

— Накхгор. Каз’прин! — извика отново.

Енергията излезе от ръцете й, прониза гърдите на Гейбрил и влезе в тялото му като поток от бяла светлина, която я заслепи. Тя се загледа невярващо в случващото се.

Светлината премина през вените на Гейбрил, изпълни го и Лорелай видя мислите му, както виждаше тези на Саша. Мислите на Саша обаче не бяха ясни, тя чуваше само по някоя дума и тук-там виждаше образ. С Гейбрил думите нахлуха в нея като поток от спомени, изречение след изречение започнаха да се редят като панделки, да се къдрят като живи върху ленено платно. Тя видя двореца, видя майка си да държи ръцете на баща й, видя също една красива тъмнокожа жена с две малки момчета на ръце, видя жестоките устни на застаналата в езеро от кръв Ирина да й крещят нещо, видя и онази стара жена в планината, където се криха през първите дни от бягството си, да й шепне, че ако носи ръкавици, ще може да се скрие от кралицата. Образите прелитаха бързо през съзнанието й. Светлината скоро свърши своята работа и се върна при Лорелай, носейки със себе си всяка частица от болестта и треската на Гейбрил.

Щом забушува обратно в нея, Лорелай извика. Болката беше ужасна, сякаш имаше зъби и нокти, които се забиха в плътта й отвътре. Тялото й пламна, напрегна се и се сгърчи от непоносимо страдание.

Но гърдите на Гейбрил започнаха да се надигат и отпускат в равен ритъм, раната се затвори и кожата там стана гладка и мека. Той отвори очи и видя принцесата да плаче над него с все още притиснати до сърцето му ръце.

— Лорелай! — грабна ръцете й той и се надигна. Но тя не можа да го види, нито да го чуе.

В този момент за нея не съществуваше нищо, освен ужасна, непоносима болка.

Магията трябваше да отнеме болестта от Гейбрил, да я вкара в нея и после да я изпрати в земята. Но защо отказваше да излезе от Лорелай?

Тя стисна зъби и се преви на две.

— Не! — спря я Гейбрил и я придърпа към себе си. — Не докосвай земята с голи ръце, Лорелай!

Докосни земята.

Трескавото й съзнание започна да повтаря думите, докато болката вече сковаваше цялото й тяло.

Магията остана заключена в нея и тя трябваше да я отключи по същия начин, по който я бе призовала. Трябваше да допре длани към сърцето на онова, което искаше.

Гейбрил я залюля в ръцете си и й зашепна нещо, но тя не го чу. Бореше се със себе си и с него, и той й даде пространство, за да й е по-удобно.

В мига, когато отпусна прегръдката си, Лорелай се дръпна рязко напред и дишайки насечено и учестено, допря длан до земята.

Светлината избухна, излезе от ръката й и се гмурна дълбоко под планината. Болката утихна на мига, освободи тялото й и се оттече в пръстта. Магията се прибра в нея и изведнъж я обзе пълно изтощение. Неизпитвана досега умора я отведе право в царството на сънищата и тя се отпусна в ръцете на Гейбрил, който отчаяно се мъчеше да я откъсне от земята и да сложи ръкавиците на ръцете й.

Но беше късно.

Нишките на магията на Ирина, изпратени от нея в дълбините на планината да наблюдават границите на кралството, бяха изплели гъста мрежа под земята. Остатъчната магия на Лорелай се оплете в тази мрежа и след миг местонахождението на принцесата вече не беше тайна за кралицата.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Сънят й винаги започваше на едно и също място — заснежен хълм над пътя, който разделяше Фолкрейн на две и свързваше Рейвънспайър с Моркант. Ирина бе затънала до колене в снега, който достигаше точно пухкавата кожа по ръба на ботушите й. Стоеше и гледаше каляската с герба на Рейвънспайър, движеща се бавно към границата на Моркант. С нея пътуваше по-малката й сестра, Татяна, за да присъства на погребението на баща им.

В съня си Ирина винаги мълчеше. Никога не казваше вълшебните думи, които изскубнаха корените на бора от земята и го запратиха върху абаносовата каляска на Татяна. Спящото й съзнание отказваше да възстанови всички подробности около смъртта на сестра й, но въпреки това не можеше да избяга от истината.

Каретата се разпадна под тежестта на дървото. Придворните на сестра й писнаха, завикаха за помощ и в съня й снегът около Ирина се превърна в кръв. Тя започна да потъва бавно, кръвта я притегляше с огромна сила и чакаше възмездие. Когато горещата лепкава течност стигна до дланите й, тя усети сърцето на сестра си да тупти срещу отнелата живота й магия.

Ирина се мъчеше всячески да държи ръцете си далече от кръвта, но в мига, когато ги вдигна нагоре, потъна като камък. Кръвта покри устата, носа, а накрая и главата й. Тя остана в капана й, с оглушителния ритъм на сърцето на сестра си, туптящ в ушите й.

— Ирина, събуди се, моля те! Върни се при мен — наруши съня й познат глас. Ударите на сърцето на сестра й заглъхнаха и Ирина заплува несигурно през плътните облаци на сиво-черната мъгла. Имаше чувството, че е окована във веригите на изчерпаната си магия. В съзнанието й оковите приличаха на гърчещи се черни змии — като змията, която погуби Арлен и децата му. Защото тя вярваше, че е убила всички.

Сърцето й заби в гърлото. Тя отвори уста и въздухът се стрелна през гърдите й. Една тревожна мисъл разряза като с нож тъмната мъгла на съня й и я извади на повърхността. Облаците се раздвижиха, завихриха се, умората я надви и тя бе готова да се предаде отново на съня, но в този момент усети нещо различно. Някаква енергия докосна върховете на пръстите й и тя усети лека болка, която постепенно започна да се засилва.

Нещо не беше наред.

Лорелай.

Тя впрегна волята си, надви гъстия мрак и отвори очи. Магията изпълни тялото й.

Отне й известно време да осъзнае, че не е в Норденберг. Там бе припаднала от силата на магията, която използва, за да залови непокорните селяни, а сега се намери да лежи между копринените чаршафи на собственото си легло върху купчина възглавници.

От колко време лежеше тук? Успяха ли да заловят момичето, което бе помогнало да ограбят гарнизона?

Лорелай ли беше това момиче?

При мисълта за принцесата магията се стече по вените и опари пръстите й. Ръцете върху белите чаршафи потръпнаха, но останалата част на тялото й все още беше в плен на умората.

Тя примига няколко пети. Очите я боляха, сякаш бяха пълни с пясък. През прозореца на покоите й небето приличаше на звезден килим. Раз се бе навил в краката й, а златните му очи бяха вперени в нея. Виктор дремеше на един стол до леглото, пръстите му притискаха леко затворените му клепачи. Дрехите му бяха смачкани, явно не се бе преобличал.

Тя въздъхна и Виктор веднага отвори очи. Скочи на крака и сините му очи намериха нейните. Ризата му беше извадена от панталоните, а яката се бе извъртяла на една страна.

Раз се разви бавно, плъзна се по чаршафите и се настани плътно до лявото й рамо. Дълъг сссъъън. Трревога.

Виктор коленичи до леглото й и я прегърна. Главата й падна на рамото му. Той зарови лице в извивката на шията й и я притисна още по-силно към себе си.

— Помислих, че ще умреш — успя да каже той.

За миг тревогата и отчаянието му събудиха в нея нещо, което приличаше на любов. Сърцето й се стопли, но в същия момент пламъкът на магията изгори вените й. Тя се опита да раздвижи ръце и да седне.

Той я подхвана нежно и я повдигна. Ирина се намести удобно на възглавниците и отклони поглед от пълните му с изпепеляваща страст очи. Магията бавно затопли дланите й. Той приседна на леглото до нея, сложи пръст под брадичката и повдигна лицето й към неговото.

— Как си? — попита я тихо.

Дали заради неотклонната му всеотдайност, или поради факта че той беше единственият човек, чиято преданост нямаше нужда от магията й, Ирина отвърна простичко:

— Толкова съм уморена!

Той погали косите й и прибра непослушните кичури. Ръката му стигна до основата на шията й и остана там, за да прогони напрежението.

— Преуморяваш се — каза тихо той. — Все така правиш. Сякаш ако оставиш и другите да свършат нещо, кралството ще се разпадне.

Тя леко се усмихна.

— Уверявам те, че това няма да се случи.

Очите на Виктор помръкнаха.

— Твоята магия в Норденберг… ти излъчи огромен поток от енергия и това ти струваше много.

Гласът му секна. Той погледна встрани и въздъхна дълбоко.

— Добре съм, Виктор.

— Не си добре. Продължаваш да използваш магията, сякаш това не ти причинява нищо, но не е така. Не е така и аз не мога… Ирина, ти за малко не умря. Така се изплаших, че ще те загубя!

Той я погледна с укор и тя усети как чувството за вина обагря лицето й.

— Това са глупости — опита се да загърби усещането си тя.

— Не са глупости. Беше в безсъзнание цели три дни. Три дни! — Той дръпна рязко вече разкривената яка, сякаш го душеше. — Дишането ти беше неравномерно и плитко. На втория ден докторът ми каза да наредя придворните да спуснат черен креп и да приготвят оплаквачките.

— Както виждаш, е сгрешил. Уволни го и…

— Да, сгреши — повиши глас той и острият му тон я накара да замълчи. — Използва огромно количество енергия, за да хванеш едно момче. Струваше ли си да умреш заради едно момче, Ирина?

— Трябваше да го направя. — Тя намери сили да се надигне, склони глава на рамото на Виктор и усети топлината му. — Трябваше да го направя, Виктор. Всички в града засвидетелстваха своята преданост. Бяха готови да ми помогнат да открия момичето от планината. Но това момче избяга. Защо би го направил? За да я предупреди. Защо би я предупредил, ако не е знаел, че тя е принцесата? Щях да я изгубя и да започна цялото търсене отново. Не можех да си го позволя. Ако Лорелай е жива, трябва да я намеря и да я унищожа, преди тя да унищожи мен.

Той се наклони към нея бавно, съвсем бавно, за да може тя да се отдръпне, ако реши, и долепи устни до нейните. Тя се притисна към него, сгуши се в обятията му, намести се удобно, сякаш там беше нейният дом. Из тялото й се разнесе непредизвикана от магията топлина, плъзна по вените й и заискри като шампанско. Ирина го хвана за яката и го придърпа още по-близо до себе си.

Той простена, наклони главата й назад и я целуна с такава страст, каквато си позволяваше само когато бяха сами. Спокойният непоклатим Виктор, който управляваше двореца със здрава ръка, изчезна и на негово място се появи изгарящ от копнеж мъж, който целуваше Ирина сякаш тя беше въздухът, а той — давещ се човек.

За миг тя се остави на чувството. Остави се да повярва на това. То можеше да бъде част от живота й. Достатъчна беше една нейна дума и повече нямаше да бъде сама.

Нямаше повече да бъде сама, но срещу съответната цена. Винаги имаше цена. Баща й, който обичаше повече сестра й, я бе научил на това. Нейният чичо й го напомни, когато уби мечтите й, нарушавайки традицията, на Моркант по-голямата дъщеря да се омъжи първа, и вместо нея, даде на Арлен Татяна. И накрая Лорелай, малката принцеса с магия като нейната, гравира урока дълбоко в сърцето й с ножа на предателството.

Тя се отдръпна от Виктор, който вдигна очи към нейните. Безграничната му любов все още струеше от погледа му, когато каза:

— Какво искаш, Ирина? Кажи ми, моля те!

Върховете на пръстите я засърбяха. Дланите й пламнаха. Споменът за предателството на Лорелай прогони топлината от целувките на Виктор и магията отново превзе сърцето й.

Лорелай.

— Донеси ми огледалото, Виктор.

Щом докосна повърхността на огледалото, магията й се изля върху нея и дълбоките сиви облаци се втурнаха в лудешки танц. Ръцете й затрепериха и пръстите й се изпотиха, когато му заповяда:

— Огледалце, огледалце, погадай ми ти — каза бавно и ясно. Магията се събра в дланите й и скочи върху стъклото. — Покажи ми принцеса Лорелай.

Бялата светлина на магията проряза сивия водовъртеж и изведнъж върху огледалото се появи образ. Завита с одеяло, Лорелай лежеше в някаква палатка. Един тъмнокож мъж с гръб към огледалото се бе навел над нея. На входа на палатката бе кацнал огромен бял сокол. Лицето на принцесата беше бяло като сняг, устните й — червени като кръв, а дългата коса — черна като абанос.

— Лорелай — прошепна кралицата и вдигна поглед към Виктор. — Тя е жива.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Кол стоеше на балкона на стаята си в Рейвънспайър и се взираше в среднощното небе. Какво ли правеше Бриг без него? Колко земя бе изгубила армията му, докато той отсъстваше? Съветът не бе изпратил отговор на съобщението му и той си наложи да вярва, че великаните все още не бяха влезли в столицата. С цялото си сърце се надяваше положението скоро да се промени. Хората му имаха нужда от помощ, но идеята му да получи такава от Ирина май вървеше към провал.

Кол не можеше да изпълни своята част от уговорката без конкретна миризма за диря, която да следва. Пътуването до Норденберг беше колкото ужасяващо, толкова и безполезно. Едно беше да знае, че се е заел с изключително силна мардушка съвсем друго да види силата й в действие и това наистина го изплаши.

Но цялата тази енергия бе пропиляна напразно. Принцесата не се хвана в капана на кралицата, а Кол не получи миризма, която да следва. След магията Ирина припадна. Всички се върнаха в двореца, а него изолираха в крилото за гости. Ето че минаха два дни и никой не му казваше дали и кога Ирина щеше да се почувства достатъчно добре, за да се види с него. Всъщност, съдейки по унилия вид на прислугата и пажовете, които се грижеха за елдрианците, изглежда, никой в двореца не вярваше, че тя ще се оправи.

Което означаваше, че с Елдър бе свършено.

Той закрачи по каменния балкон. Очите му затърсиха познатите небесни съзвездия. Дали и сестра му крачеше нощем из балкона с отправен към звездите взор, докато се тревожеше за него?

Дали неговите поданици си мислеха със страх, че новият им крал ги е изоставил в тези тежки времена?

И най-важното, щеше ли да измисли план за спасяването на Елдър без помощта на Ирина, преди великаните да разрушат и малкото останало от кралството му?

Камбаните на катедралата отбелязаха часа с дванайсет удара. Дванайсет напомняния, че времето на Кол изтичаше. Времето на Елдър изтичаше.

Можеше да отиде в Моркант и да помоли крал Милек за помощ. Въпреки казаното от Ирина, че законът забранява на мардушките да използват магията си, той не се съмняваше, че ако назове достатъчно изкушаваща за крал Милек цена, той щеше да намери способна да помогне магьосница. Беше сигурен също, че нямаше да се налага да му напомня, че драконите могат да надушат златна жила или мина за скъпоценни камъни дори и на километър в земята. Вероятно щеше да се прости със свободата си и да стане роб на краля, да търси злато из планините на Моркант до края на живота си, но дори това беше по-добре, отколкото да остави Елдър на чудовищата.

Ала той знаеше, че приятелите му никога нямаше да му разрешат да направи такова нещо. Трябваше да приеме тайно драконовия си облик и да напусне двореца, без да ги уведоми за плана си.

Мисълта, че ще тръгне за Моркант, без да вземе довиждане с Джин и Тръг или с Бриг, го натъжи, но той нямаше друг избор. Нямаше сили да спори с тях, особено когато знаеше, че нито един техен довод не би могъл да го разубеди. Елдър беше негова отговорност. Той бе дал клетва пред кладата на баща си и не би си позволил да го разочарова за пореден път. Нямаше да наруши обещанието си.

Знаеше, че приятелите му щяха да приемат драконов облик и да го последват до Моркант без колебание, беше сигурен в това, но не искаше да рискува живота им. Услугите на един-единствен дракон бяха достатъчни да накарат крал Милек да му намери изкусна мардушка. Не беше нужно да знае, че може да избира от три дракона.

Кол спря, подпря се на железния парапет и се загледа в нощта. Студеният вятър гонеше мъртвите листа из кралските земи. Да лети сам до Моркант беше трудна задача, но един истински крал нямаше да се поколебае.

Той взе решение. Разкопча ризата пъргаво, свали я и я пусна да падне на балкона. Трябваше да остави знак на приятелите си, за да знаят, че се е преобразил и е отлетял по свое желание и никой в Рейвънспайър не го е наранил. Докато осъзнаят какво е направил и го проследят до Моркант по миризмата, той вече щеше да се е договорил с крал Милек и всичко щеше да е приключило.

Кол стъпи на ръба на перилата и посегна към колана си.

— Накъде си тръгнал? — разнесе се гласът на Джин от балкона вдясно от него.

Той подскочи и се обърна натам. Тя излезе от сенките до вратата на съседната стая.

— Решил си да приемеш дракона и да се уговориш без нас? — попита Тръг от балкона от другата му страна. Той също излезе от сенките на звездната светлина, скръсти месестите си ръце пред гърдите си и впи очи в краля.

— Какво правите по това време навън? — попита небрежно Кол, сякаш фактът, че се съблича на лунна светлина не беше от значение, но израженията по лицата на приятелите му ясно показваха, че те са на друго мнение.

— Какво според теб правим? Защитаваме те, естествено — ядоса се Тръг.

— Защитавате ме? Никога не съм ви давал такива нареждания — възрази Кол, но беше ясно, че набързо скроеният му план пропада.

— Значи е добре, че не сме ти искали разрешение — пристъпи към него Тръг.

— Ти си наш крал — каза Джин, свали ризата си с едно движение и остана по тънка долна риза — и наш приятел. Наистина ли си мислеше, че ще те изпуснем от поглед дори и за миг?

В гърлото на Кол заседна буца, когато и Тръг свали дрехите си, готов да приеме другия си облик. Те не се опитаха да го разубедят. Дори не попитаха за причината. Бяха готови да рискуват живота си, да го следват където и да отидеше.

— Не можете да дойдете с мен — каза с разтърсващ глас.

— Само да се осмелиш да ни спреш — каза Тръг, докато събуваше панталоните си.

— Вие не разбирате — Кол повиши тон. Нямам време да чакам Ирина да се възстанови… ако изобщо се възстанови. Елдър има нужда от помощ сега. Отивам в Моркант да предложа услугите си на краля в замяна на мардушка способна да се справи с великаните. Ако дойдете…

— Кога тръгваме? — попита Джин и панталоните й отидоха при ризата.

— Казах, ако дойдете, нали? Крал Милек ще се опита да пороби вас вместо мен, а аз не бих позволил това. Не искам такава жертва от ваша страна, защото е мое задължение да защитавам Елдър. Нямам намерение да продавам хората си. Чухте ли ме? — Треперещите му ръце стиснаха здраво парапета. — Не искам да изгубя нито един човек повече. Тази саможертва е моя и само моя.

— Ние също не искаме да те изгубим, Кол — блеснаха очите на Джин. — Ти мислиш, че трябва да си силен заради Елдър и си прав. Но ние също сме прави. Както и всеки елдрианец, заплашен от инвазията на великаните. Отговорността да спасиш Елдър е твоя, но нашата е да пазим теб.

Гърлото на Кол се стегна, очите му се напълниха със сълзи, и той не опита да ги скрие.

— Няма нужда някой да ме пази.

— Не ставай идиот — прекъсна го грубо Тръг. — Елдър има нужда от крал и то жив. Ти си този крал, въпреки че си умираш да вършиш глупости, като да отлетиш сам до Моркант и да се предложиш на краля, защото отказваш да помолиш приятелите си за помощ.

Благодарността и страхът опариха гърдите на Кол. Той удари с юмрук по парапета и извика:

— Да ви помоля за помощ означава да ви обрека на робство до края на живота ви!

Тръг се премести така, че между тях остана само тясното пространство между двата балкона.

— Не ти, грознико, аз сам се обричам на робство в Моркант, защото Елдър се нуждае от мардушка и от крал. Сега, или се преобразявай, или се връщай в стаята си, за да спра да се тревожа за теб.

Между тримата се възцари напрегната тишина. Кол се опита да преглътне буцата в гърлото си и да намери думи в подкрепа на чувствата и мислите си, но дори и такива да съществуваха, той не достигна до тях. Останал по долно облекло и все още със скръстени на гърдите ръце, Тръг вдигна вежди в очакване на решението на своя крал.

Преди Кол да избере дали да продължи с плана си и да отиде при крал Милек, жертвайки живота на приятелите си, или да изчака още един ден Ирина да оздравее, някой потропа на вратата му.

Джин незабавно изчезна в стаята си, вероятно за да провери какво става пред вратата на Кол. Тръг се засили, прескочи разстоянието между двата балкона и се озова до Кол.

— Аз ще отворя — каза той на краля.

— Мисля, че аз трябва да отворя собствената си врата — ядоса се Кол и, твърдо решен да си спести унижението да се сбута с Тръг на балконската врата, избърза и влезе прав в стаята с готов аргумент в своя подкрепа. — А и ти си без панталони.

— Не ми трябваш панталони, за да се справя с нахалника, решил да безпокои краля ми в този късен час — заяви Тръг, прекоси стаята с две крачки и отвори вратата.

На прага стоеше Виктор. Беше с мокра коса, сякаш току-що излизаше от банята. Облеклото му обаче беше безупречно. Той хвърли поглед към голия Тръг, после вдигна демонстративно поглед над рамото му.

— Кралица Ирина се възстанови от неразположението си и моли за аудиенция с крал Колванисмир — каза той с премерен тон, без да показва ни най-малка емоция, че стои пред полугол елдриански воин.

След няколко минути Кол и приятелите му се покланяха на кралицата в подходящо за случая облекло. Тя се бе излегнала върху бял диван в уютните си покои. В скута й бе метнато някога бяло палто, сега прокъсано и захабено. Навита на кълбо, зловещата змия лежеше до господарката си.

— Радвам се да видя, че сте се възстановили — каза Кол, макар „радвам се“ да беше казано с преструвка. Елдър все още имаше шанс да се спаси, без Кол да се продава на крал Милек.

Кралицата вдигна палтото и Виктор забърза към нея, пое го и го подаде на Кол. Миризмата му се стори позната.

— На кого е било? — попита той.

— Намерихме го на покрива на Норденберг, след като мерзавците успяха да избягат от магията ми — каза със зла усмивка Ирина.

— И с какво ще ни помогне това?

— Избягалото момиче е нашата принцеса. Току-що видях тялото на момчето, което хванахме. То е нейният брат. Магията ми я откри във Фолкрейн. Ето че вече разполагаме с миризмата й.

Кол се загледа в палтото с разтуптяно сърце. Бавно вдигна глава, погледна кралицата в очите и каза:

— Нашата клетва все още е в сила. Ще ти доведа принцесата, а ти ще затвориш великаните човекоядци обратно във Вале де Луме.

Усмивката на Ирина изчезна.

— Не държа да ми доведеш принцесата… жива, ловецо.

Кол настръхна, пронизан от внезапен студ.

— Не разбирам. Ние се заклехме…

— Заклехме се, че щом свършиш възложената ти задача, ще използвам магията си, за да отърва Елдър от чудовищата. Думите на клетвата трябва да се спазват точно, иначе кръвта ти ще се превърне в отрова и ще умреш.

— Договорихме се да доведа принцесата в двореца. — Ирина го прониза с поглед и Кол използва цялата си воля, за да не отмести своя.

Тя се наведе към него и каза през зъби:

— Договорихме се да направиш каквото поискам от теб. И аз искам да ми донесеш сърцето на принцесата.

Дъхът на Кол секна и той сви юмруци под пелерината си. Драконовото сърце в гърдите му полудя.

— Аз… не мога… не наранявам хора.

Гласът на Ирина сякаш го посече.

— Ще нараниш този човек или губиш своя живот, както и този на всички елдрианци. Изборът е твой.

Избор всъщност не съществуваше. Кралството на Кол едва удържаше стихията на онези чудовища. Хората му умираха. Може би великаните вече бяха стигнали до столицата. Ако откажеше, ако нарушеше клетвата си, щеше да умре, а Елдър — да загине.

Кол се обърна, излезе от помещението и тръгна да ловува.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Лорелай отвори бавно очи и видя над себе си опънатия платнен таван на палатката. За миг напрегна слух в очакване да чуе Лео да се оплаква колко рано го е събудил Гейбрил, но истината и болката бавно завзеха сърцето й.

Лео го нямаше.

Загубата превърна гърдите й в празна дупка, прииска й се да затвори очи и да се отпусне отново в съня.

Събуди се, събуди се, моля те. Моля те! Събуди се!

Тя отвори очи и те се напълниха със сълзи, когато видя коленичилия до нея Гейбрил. Раменете му бяха приведени, лицето му — заровено в одеялото до рамото й. Тя раздвижи устни да му каже, че е будна, но той заговори отново:

Не знам какво да правя. Кажи ми, Ада, кажи ми какво да правя. Лео, безценното ми момче, не се върна, и понеже Лорелай докосна земята, Ирина сигурно знае къде сме сега. Къде да я заведа, когато не мога да я нося? Как да я опазя?

Лорелай смръщи вежди. Гласът беше на Гейбрил, но той никога не й бе говорил така. Разговаряше с някаква Ада, онази, която бе споменал, докато се мяташе в треска. Какво, да не би да бе вдигнал отново температура?

Кралицата ще дойде, знам го. Какво да направя?

Гласът му беше отчаян. Лорелай се опита да вдигне ръка и да я сложи на рамото му, но тялото й отказа да се подчини.

— Гейбрил… — промълви през изтръпналите си устни.

Гейбрил вдигна бавно глава.

— Събудила си се — каза той и въздъхна облекчено.

Как да я спася, Ада?

— Коя е Ада? — попита Лорелай миг преди образът на красива чернокожа жена с две момчета, които приличаха силно на Гейбрил, да се появи в главата й.

Лорелай зяпна от изненада и тръсна глава в отказ да приеме истината. В същия момент очите на Гейбрил се разшириха от ужас. Той не бе произнесъл думите на глас. Тя чуваше мислите му.

— О, не! Изпратих магия в теб и сега мога да чувам мислите ти, както тези на Саша. — Гласът й потрепери. — Не искам да влизам в главата ти.

Гейбрил стисна устни и внезапно там, където бяха мислите му, стана тихо и тъмно като в дупка. Тя свъси чело, напрегна се и се опита отново да установи връзка между своето и неговото съзнание, но не успя.

— Така по-добре ли е? — попита я той.

— Как го направи? — удиви се тя.

— Не знам дали помниш онази жена от планините в Моркант, където останахме няколко седмици, след като избягахме от двореца. Бях се срещал с нея и преди, когато придружавах краля на посещение в Моркант. Тя ми даде основни познания за твоята магия и ме научи как да блокирам мардушка, в случай че Ирина използва магия, за да осъществи ментална връзка с мен и да подслуша мислите ми.

— Връзка се създава само ако мардушка изпрати магия в теб и подчини сърцето ти — каза Лорелай. — Така стана, когато излекувах Саша. Не ми се вярва Ирина да посмее да изгради ментална връзка с теб, защото това действа и в двете посоки. Тя не би позволила никому да разбере какво наистина мисли.

— Добре е да го имаме предвид. — Черните очи на Гейбрил изучаваха внимателно лицето й. — Спа цели два дни. Жадна ли си?

Тя пое водата, която той й предложи, и я изпи наведнъж.

— Лео… — пресипналият й от спането глас се пречупи, когато произнесе името на брат си. Изведнъж се хвърли в прегръдките на Гейбрил и зарида.

— Мъртъв ли е? — попита Гейбрил с треперещ глас.

Тя кимна и очите на стария човек се напълниха със сълзи.

— Как стана? — попита той и тонът му обещаваше ужасни неща на виновника.

— Ирина го уби — прошепна тя и клепачите й отново натежаха. Невероятната умора от изплаканите по Лео сълзи и усилието да надвие волята на Гейбрил, за да го изцери, превърна мислите й в облак дим.

— Поспи си — каза тихо той. — Ще тръгнем на сутринта. После ще имаш време да ми разкажеш.

До сутринта силите на Лорелай се възвърнаха, тя стана и закуси без чужда помощ. Гейбрил свари малко боб и разряза последната ябълка от крадените плодове от гарнизона на кралицата. Тя изяде боба, но остави ябълката.

След като видя какво стана с жителите на Норденберг, когато изядоха гнилите ябълки на Ирина, реши никога повече да не хапва този плод.

Ловувай, но не споделяй плячката си с тен, изпрати тя мислите си към Саша и проследи с поглед красивата птица, която направи обратен завой и изчезна от погледа й заедно с улова си.

Гейбрил приседна до нея и започна да разтрива левия си крак в студеното ранно утро. Погледна към наполовина изядената закуска с непроницаемо лице и попита тихо:

— Искаш ли да ми разкажеш какво стана?

Стомахът на Лорелай се сви. Започна разказа си с равен, лишен от емоции глас, но мъката, загнездила се в нея още от мига, когато разбра, че няма да може да спаси Лео, изгори гърдите й. Споменат за мъртвия й брат запали в тях огън, който погълна думите й.

Тя допря глава до рамото на Гейбрил и той я прегърна нежно.

— По-добре си довърши закуската. Трябва да тръгваме. Нека да се отдалечим по-бързо от планината, а после ще решим какво да правим.

Тя се загледа в пробития ботуш на левия си крак, с който обикновено побутваше камъни или паднали дънери по пътя, и хапна от боба. Храната й се стори безвкусна като трева, цялото й същество се съпротивляваше на порива да яде, но тя не можеше да позволи мъката да я победи и да отнеме волята й. Започна яростно да дъвче. Ужасната болка от загубата се концентрира в сърцето й, събуди магията, тя плъзна по цялото й тяло и опари дланите й.

Не биваше да се предава точно сега. Имаше друга задача.

Трябваше да победи кралицата.

Лорелай продължи да се храни мълчаливо. Мислите й бяха възел, който трябваше да развърже, за да състави план за действие. Ирина имаше голям опит в използването на магията като оръжие и знаеше къде може да намери Лорелай. Това беше нейното предимство. Освен това принцесата беше свикнала да бъде част от отбор — Лео действаше смело и решително, докато Лорелай планираше всичко до най-малката подробност, за да предпази и двама им.

Но тя не успя. Не опази Лео. Сложи отново храна в устата си и се съсредоточи върху задачата.

С последната лъжица от боба гърдите й се отпуснаха. Планът беше готов. Беше смел и дързък като Лео, но използваше бойна стратегия, присвила на Лорелай. Щеше да заяви присъствието си така драматично, че очите на Лео биха светнали от радост, но щеше да обмисли всеки детайл, за да е сигурно, че поетият риск щеше да приближи с още една крачка Ирина към унищожението й.

Накрая щеше да изправи своята воля и сърце срещу това на кралицата на Рейвънспайър в битка, след която само една от тях щеше да оцелее.

След няколко минути двамата бяха готови за път. Гейбрил се обърна на изток, но Лорелай сложи ръка на рамото му.

— Тръгваме на северозапад, към Далечната планина.

Гейбрил се намръщи.

— Там е земята на херцогиня Уолдина. Тя е предана на Ирина.

— Точно на това разчитам — отвърна хладно Лорелай.

— Мислех, че ще изкараме още половин година из планинските села, ще обираме кралските фургони и ще градим репутация, като храним гладните в района…

— Вече не искам да стоя в сянка, Гейбрил. Ирина унищожи семейството и земите ми. Време е да й отвърна със същото.

Очите на Гейбрил светнаха като факли.

— Съгласен съм. Но каква роля играе херцогиня Уолдина в твоите планове?

— Тя е предана на Ирина и често отсяда в двореца. Искам да чуя клюките. Да разбера какво се говори. Да доловя нещо, което ще издаде слабостта на вещицата, за да мога да го използвам в борбата си срещу нея.

— Не мисля, че херцогинята би дала такава информация.

Лорелай стисна зъби толкова силно, че челюстта я заболя.

— Надявам се да преразгледа позицията си, преди да достигнем земите й. Щом получа нужното тръгвам срещу Ирина. Край на чакането. Атакуваме с битка, която ще свърши със смъртта на една от двете ни. Ще бъде опасно и рисковано дори и според представите на Лео. — Изведнъж замлъкна и извърна глава, за да не забележи Гейбрил колко отчаяно й се искаше да си върне последните думи. — Виж… не е необходимо да идваш с мен. Освобождавам те от задълженията ти.

Той пристъпи към нея и я притисна до гърдите си.

— Не можеш да ме освобождаваш от нищо, принцесо. Където си ти, там съм и аз.

Тя сграбчи палтото му с две ръце и усети как ледената топка, образувала се в корема й от мисълта, че ще трябва да продължи пътя си сама, започна да се топи.

— Коя е тази Ада? — смени темата тя и го пусна. — Не исках да ровя из мислите ти, но… Да не би да е… твоя съпруга? И къде са двете ти момчета?

Самотата, която винаги прозираше в очите на стария човек, когато мислеше, че тя не го наблюдава, отново се появи, но този път гласът му беше спокоен.

— Да. Те са моето семейство.

— Никога не си ни разказвал за тях — внимаваше думите й да не прозвучат като обвинение.

— Защото самите вие току-що бяхте изгубили всичко. Не исках да товаря сърцата ви и с моята мъка.

— Къде са те сега? Виждате ли се понякога?

— Все още са в столицата. Когато избягах с вас, й оставих послание. Оттогава сме разменили няколко писма, но иначе не съм ги виждал. Тя… ме погреба. Портата на двореца се срути върху войниците, които бяха на стража онази нощ. Ада заяви, че съм умрял с останалите и ми устрои погребение. Ирина присъства на него. Не искам да се свързвам с тях сега. Докато Ирина мисли, че съм мъртъв, Ада и момчетата са в безопасност.

Лорелай сви юмруци.

— Трябва да си върнеш обратно семейството.

— Ти също — каза тихо Гейбрил.

Очите на Лорелай се напълниха със сълзи, но тя вирна брадичка.

— За моето е твърде късно, но не и за твоето. Да тръгваме. Чака ни дълъг път, а аз трябва да планирам всичко, ако искам да имам някакъв шанс срещу Ирина.

— О, ти имаш по-голям шанс, отколкото си мислиш. — Той вдигна торбата си и й я подаде. — Знаеш ли защо съм готов да вляза без колебание в тази битка заедно с теб?

— Защото съм най-голямото дете на Арлен и по закон тронът се пада на мен.

— Грешен отговор. — Той улови погледа й и го задържа. — Кръвната връзка и законното право не са достатъчни да накарат някого да те следва. Нито пак проявата на сила. Следвам те, защото ти притежаваш кураж на истински воин.

— Не мисля, че съм смела — поклати глава тя и се обърна на запад. — Просто виждам какво трябва да се направи и понеже знам, че няма кой друг да го свърши, го върша аз. Никой няма равностойно оръжие на онова, което Ирина използва, за да завладее Рейвънспайър. Само аз. Това не ме прави воин. Просто съм най-добрият инструмент за тази задача.

Те напуснаха лагера. Когато тръгнаха между дървета с изсъхнали клони, Гейбрил заговори отново.

— Воинът не гледа пречките пред себе си. Той разчита на сърцето и волята си, за да се изправи пред злото и да го победи. Смелото му сърце само намира начин да се справи.

Лорелай го хвана за ръката, за да му помогне да прескочи един паднал бор. Докато лекуваше раната му, трябваше да излекува и болния му крак, ала тогава не мислеше за нищо друго.

Но сега съзнанието й беше съвсем ясно. Първата й задача, когато поспряха за обяд, щеше да е възстановяването на крака му. Без възражения. Сърцето му трябваше да се подчини на нейното, за да може използваното количество магия да бъде понесено по-леко от нея или… е, все още не знаеше как да пречупи волята на мъжа, който през последните девет години й беше повече от баща, но все щеше да измисли нещо.

— Искам да ти разкажа една приказка — хвана Гейбрил обвитата й в ръкавица ръка. Утринното слънце проби през голите клони и насити гората със златист прах.

— Имало едно време една принцеса, която не приличала на другите принцеси.

Тя изсумтя невярващо и той й хвърли сърдит поглед.

— Може да си моя кралица, но аз все още мога да те накажа с един час тичане из гората, ако не ме слушаш.

Тя млъкна и насочи цялото си внимание към него.

— Другите принцеси израснали в дворци и прислугата чистела и подреждала след тях, готвачите готвели любимите им блюда, гардеробите им били пълни с модерни рокли, а родителите бдели над тях и ги обичали.

Нещо прободе сърцето на Лорелай. Нещо докосна струната, съхранила мелодията на нейната мъка. Другите принцеси имаха също и братя, с които се дразнеха и караха и които ги защитаваха с всички средства. Тя пое рязко въздух и побърза да се върне при разказа на Гейбрил, преди празнината в гърдите й да я погълне.

— Тези принцеси имали мека кожа на ръцете си и спели спокойно през цялата нощ. Те знаели как ще изглежда следващия ден, защото всичките им дни били еднакви. За това били наясно какво им носи бъдещето. Щели да пораснат, да танцуват по балове, да флиртуват с кралските особи, да се омъжат в друго кралство или да приемат короната и да управляват своето.

— Звучи много вълнуващо — подметна Лорелай с тон, който казваше точно обратното.

— Ние съжаляваме тези принцеси и ще им изпратим нашите съболезнования за техния безсмислен, изпълнен със скучни балове живот.

Когато започнаха да изкачват стръмния склон, който щеше да ги изведе отново на виещия се около Фолкрейн път, Гейбрил притисна с ръка левия си крак и продължи разказа си.

— Нашата принцеса отдавна не живеела в дворец. Тя изгубила дома, семейството и кралството си заради злата кралица, която искала земята под краката й за своя повече от всичко друго на света. Тази кралица разбила живота на принцесата, разбила и сърцето й. Болката и скръбта от жестоката загуба щели да прекършат волята на всяка друга принцеса…

Лорелай наведе глава и заби поглед в покритата с мъртви листа земя.

Гейбрил се наведе и срещна очите й.

— Но не и нашата принцеса. Нейната изключителна вътрешна сила привлякла вниманието на злата кралица още в началото и тя поискала да подчини тази сила на своята воля, да я изкуши, като накара принцесата да повярва на лъжите й. Но не било лесно да излъжеш нашата героиня. Всички други повярвали на лъжкинята, но не и тя. Макар че била дете и нямала съюзници, нямала си нито един помощник в борбата срещу злата кралица, тя намерила в себе си сили и се опълчила сама на злосторницата.

Болката в гърдите на Лорелай се засили и тя сплете ръце около себе си.

— И почти успяла. Това ужасило кралицата. Нищо не плаши злия човек повече от онзи, който намира сили да се противопостави на волята му. Цената на тази съпротива обаче била прекалено голяма за принцесата.

— Цената беше голяма и за останалите — прошепна Лорелай.

— Ама, кой разказва приказката? — дръпна се Гейбрил.

— Ти.

— Точно така. Та, както казах, злосторницата била ужасена от силата на принцесата и направила всичко възможно да пречупи волята й, но принцесата не се дала. Тя се изправила срещу кралицата, казала й в очите каква е всъщност и избягала от двореца…

— Защото ти й помогна.

— Прекъсни ме още веднъж и ще поемеш цялото готвене и чистене за един месец напред.

Лорелай затвори уста.

— Мъката на принцесата можела да се превърне в злина, но вместо това тя се преляла в доброта. Можела да парализира волята й, но всъщност я направила по-силна. Тя се научила да прескача стени, да пада, без да се нарани, да се прикрива, да бяга между дърветата, без да оставя следи. Научила се да оцелява, но никога не поставила собствения си живот пред този на другите хора.

Гласът на Гейбрил се извиси.

— Принцесата се научила да бяга при първия признак за тревога, но винаги оставала. Борила се с цяла рота войници, защото не пестяла силите си, и не го правела за удоволствие, а защото имала своите основателни причини. За това поела последното си и най-рисковано пътуване.

Лорелай потръпна, когато той спомена Норденберг.

— И когато принцесата осъзнала, че с брат й са в голяма опасност, тя не спряла. Не се предала. Борила се за живота му, влизайки в открито нападение.

Пулсът на Лорелай се ускори. Дланите й пламнаха и раната на гърдите от зъбите на отровната лиана запулсира.

— Когато трагедията се случила, принцесата не потънала в нея. Не се оставила на скръбта. Върнала се при своя учител, видяла, че той е близко до смъртта и… — Гласът му секна. Той се прокашля и продължи. — Тя пренебрегнала най-важното правило да не сваля ръкавиците си, защото това можело да разкрие местонахождението й на кралицата, давало й възможност да я намери и да довърши зловещото си дело, започнато преди девет години. Излекувала учителя си въпреки цената, без да мисли за своя живот, а само за неговия.

Лорелай вдигна бавно поглед и го закова в неговия.

— Кажи ми сега Лорелай Розалинде Татяна Диърдри, според теб това не е ли смел воин?

Тя не намери думи да отвърне.

Той пое ръката й и двамата продължиха нагоре по склона.

— Благодаря ти, че ми спаси живота, Лорелай.

— Няма защо — успя да каже тя.

Мястото до нея, където обикновено стоеше Лео, шегувайки се с костюмите, които ще облекат за битката с Ирина или присмивайки се на сериозните им физиономии, вече беше празно и болката отново прониза гърдите й.

Гласът на Гейбрил достигна до нея, силен и уверен.

— Аз вярвам в теб и ще се бия за теб, защото не се страхуваш да се изправиш очи в очи срещу злото в свят, пълен с хора, готови да сведат глава пред него.

Преди да успее да му отговори, някакъв странен звук разтърси гората. Продължителен тътен, идващ от въздуха над тях, накара дърветата да се разлюлеят. Огромна сянка закри слънцето и накара Лорелай да вдигне очи към небето. Червеникавозлатистият дракон на Ирина — по дълъг от карета с конски впряг и два пъти по-висок — прелетя над върха на хълма и се стрелна право към тях.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

— Залегни! — извика Лорелай, бутна Гейбрил надясно, а самата тя се затича в обратната посока. — Тичай, Гейбрил! Хайде, действай! — прошепна тя, шмугна се между два бора и хукна надолу по хълма. Сърцето й заби в ушите, а страхът стегна гърдите й, когато си представи Гейбрил, погълнат от драконов огън или смачкан между огромните челюсти на чудовището.

В следващия миг във въздуха се разхвърчаха клони, едно дърво се срина на земята, затъркаля се надолу по хълма и спря чак в подножието му, разпадайки се на трески.

Тя погледна бързо назад, хвърли торбата на земята и скочи между други две дървета.

Драконът задмина Гейбрил, който се бореше да се задържи на крака. Лицето му застина в маска на ужас, когато чудовището литна след Лорелай и крилете му прекършиха върховете на дърветата.

— Бягай, Лорелай! — извика Гейбрил.

Тя бягаше, бягаше по-бързо от всякога, но драконът скъсяваше разстоянието между тях като детска игра.

Лорелай профуча над един голям камък, пропълзя под нисък клон и свърна наляво тъкмо навреме, за да избегне друг камък. Едно дърво зад нея избухна в пламъци и я захвърли надолу по склона. Тя се затъркаля и спря чак в подножието на хълма.

Скоро осъзна, че няма как да надбяга дракона. Нямаше да издържи дълго да прескача дървета и да лавира между тях. Чудовището можеше всеки момент да запрати огнена струя към нея и да я изпепели.

Имаше само един начин да се спаси и силата вече пълзеше по ръцете й.

Тя се плъзна надолу до основата на хълма. Пулсът й заби неистово, когато драконът изрева и избълва огън, изгаряйки земята около нея. Пламъкът облиза кожата й. Тя направи кълбо напред, изправи се на крака и се огледа. Навсякъде хвърчаха камъни и надробени от зъбите на дракона изгорели дървени отломки.

Нямаше да му се даде така лесно. Нямаше да завариш, овъглена от домашния любимец на Ирина, която през това време си седеше на топло в двореца и празнуваше унищожаването на последната от рода Диедерих.

Убий огромния гущер. Изяж очите му, разкъсай сърцето му, завибрираха мислите на Саша в главата й, надвикаха ударите на сърцето и изпратиха студена тръпка по гръбнака й. Завърнал се от сутрешния си лов, соколът фиксира врага и се стрелна директно към него.

Не! Лорелай свали ръкавиците си в мига, когато драконът достигна земята и вятърът от крилете му я удари с такава сила, че едва успя да се задържа на крака. Не го нападай! Не се приближавай повече! Той ще те убие!

Аз ще убия първа, беше отговорът на Саша. Тя изкрещя и се спусна към дракона.

Не! извика Лорелай, но Саша не й обърна внимание.

Соколът й щеше да умре и ако не променеше тактиката си, щеше да го последва. Тя погледна дракона право в очите и протегна парещи от магията ръце към него.

Драконът примига, когато Саша се стовари върху главата му и се отърси, сякаш тя беше досадна конска муха. Димът от ноздрите му замъгли погледа на Лорелай, докато тя скъсяваше разстоянието между тях. Драконът отвори уста.

И в този момент я завладя страх. Чувството заплаши да превърне мислите й във вихрушка от паника, но тя вече не мислеше, инстинктите действаха вместо нея. Тя се изви настрани, отскочи, приземи се върху ствола на най-близкото дърво и се отблъсна с крака. Огъна тялото си като дъга и скочи на гърба на дракона, точно зад главата.

Саша се спусна към очите. Излязлата от устата и ноздрите на чудовището гореща вълна затопли люспите под Лорелай. Тя се хвана с голи ръце за шията му и се зачуди за вълшебните думи, които щяха да накарат сърцето му да се отвърне от това на Ирина и да се подчини на нейното.

Драконът разтърси люспестата си грива и Лорелай едва успя да се задържи на гърба му.

Саша изкрещя и отново се спусна към него.

Някакво дърво зад Лорелай се скърши. Тя се обърна и видя още два летящи през дърветата дракона. Единият беше с черни и сребърни люспи, малко по-дребен от онзи под нея, а другият беше огромен, изцяло черен. Размахът на крилото му бе по-голям от селска къща.

Тя отчаяно затърси начин да победи трите чудовища наведнъж, заби нокти в люспите на драконовата шия и устните й оформиха нужните магически думи.

В същия момент осъзна, че не докосва люспи. Беше кожа, която бързо омекваше и се превръщаше в човешка.

Драконът падна на земята и Лорелай тупна след него. Шиповете и крилете му се прибраха, костите на тялото му се свиха с ужасяващ стържещ звук.

Саша се спусна към дракона-човек и го удари отстрани. Сребърният дракон изрева и се устреми към нея, но в този миг едно момче с непослушна червеникава коса стана от земята и вдигна ръка с дланта навън.

Другите дракони се приземиха бавно на повърхността, но яростта в очите им остана.

Саша кацна на един близък клон и впи блестящите си очи в тях, сякаш дебнеше някой от тях да направи грешен ход.

Младежът обърна лице към Лорелай. По себе си нямаше нищо, освен един странен нашийник, изплетен от тръни и кости. Кехлибарените му очи погледнаха в нейните и тя позна краля на Елдър, който бе спасила от тълпата в Транке. Празнината в гърдите й от смъртта на Лео моментално се изпълни с гняв, силата се събра в дланите й и замоли за вълшебните думи, за да проникне в него и да го убие на място.

— Ти!

Тя изплю презрително думата и вдигна треперещите си от гняв ръце към него.

— Ти си принцесата? — стъписа се той.

Всяка частица от съществото на Лорелай затрепери. В ушите й звънна странен звук, който предизвика у нея всякакви желания, но не и да го нарани. Това й се стори нелогично. Тя се спусна към него с горящи очи.

— Трябваше да оставя селяните да те убият. Или да те оставя да се превърнеш в дракон пред хората. Тогава Ирина нямаше да иска да си има работа с теб.

— Когато дадох съгласието си да заловя изгубената принцеса, нямах представа, че това си ти — вдигна той ръце, сякаш думите му щяха да поправят всичко.

— Ти беше с Ирина в Норденберг. — Магията изгаряше пръстите й, заклинанието за наказанието му беше на езика й. — Беше дошъл за нас.

— Не знаех кого трябва да заловя…

— Лео загина в Норденберг — удари го по гърдите с юмрук и силата й го свали на колене. — Брат ми е мъртъв, защото ти помогна на Ирина да го убие.

Черният дракон изпусна гъст дим от ноздрите си, но Кол вдигна ръка и го спря. Очите му не се откъсваха от нейните.

Лорелай се приближи до него.

— О, бъди сигурен, че ще молиш за помощта на приятелчето си. Но то няма да те спаси от мен. Ти вече ми дължиш живота си. Сега ми дължиш още един живот заради Лео, въпреки че не ти, а магията на Ирина го уби. Колко мислиш, че струва животът на брат ми, Кол? Дали е колкото този на крал, станал хрътка на чудовището Ирина, за да убива невинни хора по нейно нареждане?

— Много съжалявам — прошепна той с натежал от разкаяние глас.

Сърцето на Лорелай заби силно, магията изгори вените й в желанието си да го накара наистина да съжали. Да плати за живота на Лео.

Черният дракон зад Кол започна да преобразява драконовия си облик с човешки, но Лорелай не му обърна внимание. Нека да моли за живота на нещастния си крал. Нека да заплашва, че ще я убие, защото посяга на Кол. Не я интересуваше. Ужасната мъка, изпълнила душата й след смъртта на Лео, намери причина да се превърне в гняв и нямаше търпение да се излее върху главата на краля на Елдър. Така щеше да е справедливо. Лео заслужаваше справедливост.

Никой няма да ти даде желаното, Лорелай. Ще трябва да си го вземеш сама. Използвай силата си и го вземи. Вземи го!

Тих като пролетен ветрец, но твърд като стомана, гласът на Ирина изпълни съзнанието й. Тя изви пръсти и впи очи в тези на Кол. Дълбоко заровен под гнева й, под нуждата да накара Кол да плати за смъртта на Лео, един глас й прошепна, че е на път да извърши ужасна грешка. Ако използваше магията си, за да отнеме живота на младежа само защото мъката й го искаше, без да е сигурна, че постъпката й ще е справедлива, как тогава щеше да погледне Ирина в очите и да я накаже за същото нещо?

— Каквото и да кажа, не мога да изкупя смъртта на брат ти — каза искрено Кол. Болката в гласа му беше равна по сила на мъката в душата на Лорелай, — нито да компенсира факта, че се опитах да убия момичето, което спаси живота ми.

— Нищо не може да изкупи смъртта на Лео — каза тя и макар кръвта й все още да кипеше от гняв, тя сви ръце в юмруци и потисна изгарящия огън на магията. — Първата ми грешка беше, че те спасих. Втората — наивната мисъл, че у теб има чест.

— Не съм искал да пренебрегна дълга си към теб. Щом разпознах птицата ти, заложих на човешкото си сърце и приех човешки вид. Не искам да се превръщам в убиец. — Тя долови отчаянието в гласа му. — Не очаквам да ми повярваш след всичко случило се, нямам право да моля за милост…

— Не, нямаш.

— Но аз не моля за мен. Само за Елдър — погледна я в очите той.

Черният дракон приключи с преобразяването и се превърна в огромно яко момче. Тръг, ако Лорелай си спомняше добре името му, се затича на мига към тях.

— Ти си мардушка като Ирина — продължи развълнувано Кол. — Ти можеш да спасиш Елдър. Знам, че имаш добро сърце… иначе нямаше да ни помогнеш в Транке. Моля те, прави каквото искаш с мен, но ми обещай да спасиш моите хора, ако Ирина не спази клетвата си.

— За какво говориш? — намръщи се Лорелай.

— Не го наранявай! — достигна Тръг до тях и се хвърли между нея и краля, разпервайки ръце, за да не й позволи да достигне Кол.

— Той се опита да ме убие — извика Лорелай — и е част от хората, които убиха брат ми.

— Нямаше избор. Ирина промени условието…

— Аз сам мога да обясня, Тръг — сложи Кол ръка на рамото му и се изправи бавно, без да изпуска Лорелай от поглед. — Но ако принцесата няма нищо против, бих искал да облека нещо, преди да продължим с разговора.

Лорелай за пръв път осъзна, че говори с момче, което нямаше нито една дреха върху себе си. Бузите й пламнаха.

— Да, разбира се, облечи се.

Кол се обърна и свали една от трите торби, които все още висяха на гърба на сребърния дракон. Тръг обаче остана на място, с вперен в нея поглед и скръстени на гърдите си ръце, като че ли очакваше тя да се нахвърли на Кол в секундата, в която той потърси дрехите си.

— Сложи си панталони — обърна се към него Лорелай.

— И така съм си добре.

— Но аз не съм — сопна му се тя.

— Тръг, облечи си. Сега имаме нужда от милосърдието на принцесата, не от гнева й — заповяда му Кол, вече облечен и подавайки дрехи на приятеля си. През това време сребърният дракон се преобрази в момиче с къса черна коса и присвити зелени очи.

Лорелай отстъпи крачка назад и потърси Саша с очи. Тя все още стоеше на клона, мислите й бяха поток от смъртни заплахи срещу всеки от елдрианците на поляната. Гейбрил се появи зад момичето и закуцука към тях с изваден меч. Лицето му излъчваше леден покой, което предвещаваше смърт за някого от тримата натрапници.

— Защо да се тревожим? — отбеляза момичето със зелените очи. — Ако стане опасна, винаги можем да се преобразим в дракони.

— Ако стане опасна ли? — извика Гейбрил, най-после достигнал до тях. — Имате ли представа кого нападате? Имате ли и най-малка идея колко опасна може да е тя? Единствената причина да не стовари цялата планина върху нещастните ви глави е клетвата й да бъде справедлива кралица.

Тръг и Джин се наежиха, но Кол сведе глава пред Гейбрил.

— Не се гневете. Ще съм ви благодарен, ако ми дадете възможност да обясня действията си.

Гейбрил изгледа студено Кол.

— Съветвам те да се молиш тя да приеме обяснението ти. Дракони или не, заклевам се, че ще ви убия, задето заплашихте моята принцеса.

— Разбирам… Ох! — извика неочаквано Кол и сложи ръце на главата си, когато Саша се спусна изневиделица и протегна острите си нокти към косата му.

Остави го да говори, Саша. Искат, да чуя какво ще ти каже, каза Лорелай на сокола в мислите си. Саша се оттегли с нежелание и кацна на рамото на принцесата. Черните й очи се впиха в краля.

— Благодаря! — кимна Кол към Лорелай.

— Не ми трябват твоите благодарности. Искам да чуя защо се опита да ме убиеш и защо търсиш помощ за Елдър.

Той се изправи и я погледна в очите.

— Елдър е нападнат от великани човекоядци… каквито никой досега не е виждал. Злата магьосница, завладяла кралството на юг от Елдер, ги освободи от планината, където бяха затворени векове наред, и ги промени. Сега те са огромни, по-големи и от най-едрия ни дракон, и нищо не може да ги спре. Кожата им е неуязвима за нашия огън, за мечовете и копията ни. Армията ми може само да ги забави, но не и да ги спре. Дори и най-добрите ни воини, като Тръг, който е истинско чудовище в небето…

— Дами — повдигна вежди Тръг и се изкиска лекичко.

— Сега не му е времето — сряза го Лорелай, а Джин измърмори под носа си.

— Какъв кретен си само!

Кол направи крачка към Лорелай. Тя вдигна ръце да го спре и каза:

— Тоест, кралството ти е в опасност. Но това не обяснява съюза ти с дявола.

Кол потръпна, но не отклони поглед от нейния.

— Ето я истината. — Той преглътна тежко и затвори очи за един дълъг момент. Когато най-после ги отвори, я погледна отново и заговори тихо. Гласът му трепереше от отчаяние. — Никога не съм мислил, че някога ще ми се наложи да управлявам кралството. Баща ми беше строг, но справедлив владетел. Обучаваше по-големия ми брат за негов заместник. Аз… не бях много добър принц. Все си правех шеги с хората и бягах от училище. Но сега…

Гласът му секна и той погледна към небето. — Сега останах само аз. Аз и сестра ми. Елдър си има само мен, а аз не мога да спася народа си. Не мога да спра великаните. Хората от южните ми земи бягат от домовете си и търсят закрила в столицата. С всяка седмица прииждат нови и нови тълпи. С всеки ден чудовищата се приближават все по-близо до сърцето на Елдър. Вече няма накъде да бягаме.

Въпреки гнева сърцето на Лорелай се изпълни със съчувствие. Тя знаеше какво е да си напълно безпомощен, да гледаш как хората, които трябва да защитаваш, губят всичко, и да не можеш да направиш нищо.

— Нямах никакъв избор — продължи Кол. — Не мога да се бия срещу магия. Затова дойдох в Рейвънспайър, за да предложа на Ирина уговорка. Да й дам част от моите съкровища, с които да купи храна за десет години и да нахрани хората си, срещу нейната магия, която да затвори великаните отново във Вале де Луме.

— Сгрешил си, щом си мислиш, че Ирина се вълнува от съдбата на своите поданици — каза мрачно Лорелай.

— Разбрах го, но беше късно. — Кол прокара пръст по нашийника от тръни и кости. — Тя ми направи контрапредложение.

— Моят живот за живота на твоите хора — каза Лорелай и го прикова с поглед.

— Не — поклати глава той. — Поиска да те върна в двореца. И аз се съгласих на това. Но после предложи да сключим кръвна клетва и промени условието. Трябваше да направя каквото поиска от мен.

— Сключил си кръвна клетва с Ирина? — прекъсна го остро Лорелай. — Имаш ли представа какво може да направи с теб, ако реши, че не си изпълнил твоята част от уговорката?

Кол изпъна рамене и вдигна гордо брадичка. Изведнъж заприлича на истински крал.

— Знам, че ще умра в мъки. Точно затова те моля да проявиш милост към Елдър.

Джин пребледня.

— Кол… — извика тя и пристъпи към него.

— Аз няма да изпълня моята част от уговорката — обърна се Кол към нея. — Няма да извадя сърцето на принцесата, за да го дам на Ирина. Това означава, че Елдър продължава да търси човек, който може да го спаси от великаните.

— Това означава, че ще умреш — каза Лорелай, — а Елдър ще остане без крал.

— По-добре да умра, отколкото на трона на Елдър да седне убиец. — Той коленичи пред нея и докосна челото си в знак на вярност. — Нямам какво да ти предложа, принцесо, затова те уверявам, че ще запазя живота ти, независимо от твоя отговор. Но те моля да използваш магията си, да спреш великаните и да спасиш кралството ми.

— Ти няма да умреш — каза Джин, трепереща от гняв. — Аз ще убия момичето вместо теб и…

— Само опитай ще забия меча си в сърцето ти, преди да успееш да се превърнеш в дракон — стисна меча Гейбрил.

— Няма как да убиеш два дракона с един удар на меча си, човеко — разпали се Тръг. — Ако искаш да нараниш Джин или краля, ще трябва първо да се изправиш срещу мен.

— Това е единственият начин — каза привидно спокойно Кол, но ръцете му трепереха и Лорелай можеше да види отчаянието в очите му. — Моля те, обещай ми да помогнеш на Елдър.

Останалите избухнаха в спорове и протести. Мислите на Лорелай забързаха из главата й. Ако обещаеше да помогне на Кол и го оставеше да наруши клетвата си, Ирина щеше да убие своя ловец и да потърси друг начин да я издири. Но тя нямаше намерение да стои настрана и да чака да бъде открита. Искаше да следва плана си, да свали Ирина от трона и да отмъсти за смъртта Лео.

Трябваше да измисли начин да убеди Ирина да повярва, че Кол я е убил. Ако повярваше, че Лорелай е мъртва, тя щеше да насочи магията си към Елдър. Това щеше да разсее вниманието й от принцесата, което пък, от своя страна, щеше да даде на Лорелай предимство в битката за трона.

Тя изучи с поглед младежа пред себе си, видя разкаянието в очите му, видя ръцете му да треперят въпреки гордо вдигнатата му брадичка, и си призна, че не може да го обвинява за действията му. Не го оправдаваше, но той не заслужаваше да умре заради уговорката си с Ирина. Двамата му приятели и Гейбрил все още се разправяха помежду си.

— Тишина — каза тя и вдигна ръце. Дланите й лумнаха в бяла светлина.

Джин бързо затвори уста. Гейбрил вдигна меча си високо и притихна. Тръг зяпна ръцете й и прошепна бърза молитва.

— Никой няма да умира — каза Лорелай. — И Ирина ще трябва да изпълни своята част от кръвната клетва. Слушайте внимателно. Имам план.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Лорелай закрачи замислено по поляната. Соколът остана на рамото й, но накъдето и да трогнеше господарката му, той не откъсваше поглед от краля на Елдър. Тръпки побиха Кол, той се извърна и попита:

— Какъв е планът?

— Ще измамим Ирина — каза Лорелай, без да го поглежда.

— Това е сигурна смърт — повиши глас Джин. — Поне за Кол. Никой не може да измами мардушка…

— Освен друга мардушка — довърши принцесата, успокоявайки Джин.

Соколът улови погледа на Кол и изтрака с клюн към него, без да оставя място за съмнение относно намеренията си. Кол не му обърна внимание, но не можа да стори свилото и с хаоса, в който се намираше. Макар и с неохота, той бе дал дума да изпълни клетвата си, защото тогава мислеше, че Ирина е единственото спасение за Елдър. Сега обаче си даде сметка, че съвестта няма да му позволи да убие момичето, което бе спасило живота му. Но как да бъде сигурен, че то ще успее да надхитри кралицата? Оценяваше желанието й да го отърве от опасността за втори път — сърцето му болезнено се свиваше при мисълта, че може да умре толкова млад, но трябваше да изтръгне от принцесата обещание, че ще му помогне да прогони великаните. Нямаше какво да й предложи в замяна, но видя гнева в очите й, когато разбра за присъствието му в Норденберг и че бе загинал брат й. Видя искрите на силата в дланите й, когато мислеше да го нападне. Видя също как гневът потъва в очите й, когато реши да му позволи да й обясни.

Страшният мъж с меча, който следеше всяко негово движение в синхрон с птицата, беше прав. Лорелай беше опасна, но удържаше силата си, защото беше справедлива. И добра. Искаше да постъпи правилно, каквото и да й струваше това.

Той трябваше да я убеди, че справедливостта изисква тя да помогне на Елдър.

— Как мислиш да я надхитриш? — попита старецът, без да свали меча си.

— И какво ще стане с Кол, ако се провалиш? — намеси се Джин.

Принцесата вдигна гордо глава.

— Ако измамата се провали, той ще плати с живота си. Цената е същата, каквато той иска от мен.

— Той не заслужава да умре — каза Тръг.

— Аз също. Нито брат ми — отвърна рязко Лорелай с тон, нетърпящ противоречие. — Но Ирина не се интересува от това. Интересува я само властта. А с кръвната клетва тя притежава Кол.

Лорелай погледна към мъжа с меча.

— Първо трябва да изпитам теорията си, за да съм сигурна, че планът ми ще проработи. Гейбрил, ще имам нужда от помощта ти.

Старецът кимна и закуцука между прекършените от Кол дървета, станали жертва на силата и тежестта му, докато преследваше принцесата през гората. Когато мина покрай краля, каза тихо:

— Не се заблуждавай от болния ми крак, синко. Ако нараниш Лорелай, аз ще се превърна в най-лошия ти кошмар.

— Разбирам готовността ти да сториш всичко необходимо, за да защитиш обичните ти хора — каза с уважение Кол, но пропусна да добави, че именно тази готовност бе довела и него тук, нито пък възрази на подозренията му. Самият той не знаеше докъде би стигнал в името на своя народ.

Възрастният мъж кимна и го изучи с поглед, но кралят не успя да разгадае изражението му.

— Да започваме, Гейбрил — нареди принцесата.

Гейбрил продължи, докато не стигна до нея. Соколът разпери криле и литна към небето.

— Къде отива Саша? — попита Гейбрил.

— На лов — отвърна Лорелай и се обърна към Кол. Джин и Тръг веднага застанаха от двете му страни, кръстосаха ръце пред гърдите си и я загледаха с мрачни решителни лица. — Мардушката прилага магията си, като призовава сърцето на човека, животното или предмета, който докосва. Тя усеща всяко сърце по различен начин. Най-добре мога да ви го опиша, като кажа, че усещам дали сърцето е човешко, животинско или на вещ. Искам да проверя дали мога да излъжа магията си да повярва, че нечие сърце е на Гейбрил.

— Чие сърце мислиш да използваш? — попита Кол. Изплашен, че принцесата може да реши да експериментира с неговото, той прецени бързо разстоянието помежду им. Заключи, че е достатъчно далече от нея, за да се превърне в дракон, преди магията й да го погне.

— На животно — отвърна принцесата.

Саша се върна. В човката си носеше полумъртъв заек. Прелетя покрай елдрианците и случайно или не удари Тръг по главата с тялото на заека.

— Глупава птица — измърмори той, като едната ръка прекара през косата си, а с другата се опита да се предпази от нова атака.

— Моята птица може да достигне до артерията на врата ти по-бързо, отколкото ти ще извадиш оръжието си. И без това не те харесва особено. Ако бях на твое място, щях да направя всичко възможно да не я дразня допълнително — отбеляза Лорелай.

— Мислех, че се подчинява на твоите заповеди — каза Тръг.

— Добре е и мен да не дразниш — каза тя, коленичи и протегна ръка напред. Саша положи заека върху дланта й.

— Държа да те уведомя, че съм воин-дракон, дипломирах се с медал и… — О, небеса, това е ужасно! — извика Тръг, когато Саша отвори гръдния кош на заека с един удар на клюна си. С втори освободи сърцето, после вдигна глава и се загледа в елдрианците. От клюна й капеше кръв. — Сега разбирам — измърмори той.

Принцесата протегна ръка и Саша остави сърцето на заека в нея.

— Познаваш ли, че сърцето е заешко? — попита Кол и пристъпи напред въпреки предупредителния й поглед. В този момент се решаваше съдбата и живота му — неговия и на кралството му. Трябваше да види с очите си магията.

От дланта й изригна прекрасна бяла светлина и обгради сърцето.

— Усещам, че е заешко.

— Трябваше да се досетя — измърмори Джин.

Принцесата се вгледа в кървящото сърце.

— Не… искам да кажа, че духът на сърцето е много… заешки. Стрелкащи се мисли, тревожност, бързина. Няма как да мине за човешко, дори и да го наподобяваше на размер. — Тя вдигна поглед към Гейбрил. — Моля те, срежи ръката си и сложи малко кръв върху него, за да видя как ще се промени същността му.

Кол се приближи с още една крачка.

— Нека аз да го направя. Нали умуваме над моя проблем? Няма защо той да се наранява.

Принцесата вдигна очи към неговите и презрението в погледа й му се стори по-лошо и от разочарованието, което се бе случвало да зърва в очите на баща си. С него винаги можеше да си намери извинение — че не го разбират или че действията на байца му са провокирали поведението му.

Тук обаче оправданието, че спасява Елдър, не променяше факта, че за малко не бе убил момичето, което го бе спасило в Транке.

— Магията ми вече е докосвала сърцето на Гейбрил. Знам какво е усещането — каза остро тя и всяка нейна дума сечеше като с нож. — Нямам интерес към твоето, дори и да го приемем за човешко, а не за драконово, каквото всъщност е.

Очите на Кол останаха приковани в нейните. Не искаше да има нищо общо с неговото сърце, но той държеше тя да види разкаянието за стореното от него; че е бил до Ирина, докато тя е убивала брат й. Искаше тя да види и отчаяното му желание да промени съдбата на своите хора, без да превръща принцесата в изкупителна жертва.

Погледът на Лорелай се смекчи, но точно сега нямаше време за излишни разговори. Гейбрил беше готов и чакаше нарежданията й. Тя се обърна към него и кимна.

Мъжът прокара бързо острието на меча по месестата част на дланта си. Принцесата постави сърцето на близкия камък и той сложи ръката си върху него в очакване кръвта да потече. Когато раната се успокои и кръвта му започна да се съсирва, той протегна другата си ръка и покри цялото сърце с нея.

— Опитай сега.

Тя взе сърцето и го залюля в дланта си. Ослепително бялата светлина прониза дланта й и го обви от всички страни. Принцесата се намръщи.

— Стана ли? — попита Кол.

Бръчките по челото й бавно се отпуснаха и устните й се разтегнаха в широка усмивка. Драконовото сърце на Кол заби толкова силно, че едва не изскочи от гърдите му.

— Стана. Сега вместо заешки мисли, тревога и бързина усещам остър ум, бързи рефлекси и чувство за дълг. — Тя вдигна очи към Гейбрил. — Ако не бях почувствала истинското ти сърце само преди няколко дни, щях да си помисля, че си мъртъв.

— Като изключим очевидния проблем, че това изобщо не прилича на човешко сърце — отбеляза Джин.

— Не, но сърцето на сърната прилича — каза Лорелай и се обърна към Тръг. — Можеш ли да се спуснеш бързо, да хванеш една сърна и да ми я донесеш?

Тръг погледна към Кол и кралят кимна.

— Естествено, че мога. В академията специализирах летене и бойна стратегия. Мога да уловя сърна за нула време. — Той насочи пръста си към Лорелай. — Но гледай, като се върна, да заваря краля си цял и невредим.

— Аз не съм мардушката, от която твоят крал трябва да се страхува — отвърна принцесата.

Тръг се превърна в дракон, а Гейбрил изтри меча си в повехналата трева. Кол направи още една предпазлива стъпка към Лорелай. Изчака малко и когато се увери, че тя няма намерение да го убива, се приближи още малко и каза тихо:

— Благодаря ти.

— Не го правя за теб — отвърна рязко тя. Вятърът повдигна черните й къдрици над раменете и слънцето потопи в злато бялата й кожа. — Правя го, защото ако се провалиш, Ирина ще продължи да ме търси. И защото, изпращайки магията си в Елдър, тя ще се изтощи и това ще ми осигури надмощие.

— Това е справедливо, но…

Тя се изсмя горчиво и зад смеха й той усети чувството, което не напускаше и него самия след смъртта на семейството му.

— Нищо от това не е справедливо. Сега баща ми трябваше да управлява кралството. Лео трябваше да е тук… — гласът й затрепери и тя замлъкна.

— Много съжалявам. Знам колко безполезни са думите, когато човек изгуби всичко.

Тя затвори очи и когато ги отвори отново, в тях имаше повече съчувствие и симпатия.

— Не е справедливо твоите хора да умират заради избор, направен в друго кралство. И не е честно ти да нямаш друг избор, освен да станеш слуга на Ирина само защото е по-добре да изгубиш себе си, отколкото да предадеш народа си.

— Нямам право да те моля или възможност да си върна дълга към теб, но ако измамата не проработи и аз умра…

— Ще изпратя магията си в Елдър и ще изградя стена между великаните и поданиците ти. Щом победя Ирина, ще мога да си позволя да изразходвам енергията си за друго. Тогава ще ги затворя обратно във Вале де Луме. — Тя каза това съвсем скромно, без да осъзнава, че думите й освобождават Кол от бремето, което превиваше раменете му и отнемаше въздуха от дробовете му. — Слушай сега какво ще направим. Ирина ще провери сърцето с дланта си. Не ме е докосвала от девет години, затова съм сигурна, че моята кръв върху сърцето на сърната ще я измами. Но тя има и кристално огледало.

Кол кимна. Нали точно това огледало му бе показало размера на разрушенията в неговото кралство?

— То не може да ме открие, освен ако не докосна с голи ръце нещо, носещо магията й. Когато се разделим, ще сложа ръкавиците си и ще напусна това място. Няма да ги сваля пет дни. Това ще ти даде достатъчно време да отидеш до столицата и да се върнеш. След това ще се срещнем, ако си все още жив.

Той преглътна тежко и попита със спокоен тон:

— А ако не се върна?

— Тогава ще знам, че сме изгубили и ще изпратя магията си в Елдър да спре великаните човекоядци, докато се справя с Ирина.

— Ако използването на магия прави Ирина по-слаба, не влияе ли по същия начин и на теб? — погледна я той.

— Огледай се, Кол — посочи с жест тя загнилите дървета и сухата ронеща се земя. — Ако една мардушка използва сърце, което приема магията й с желание, това не отнема сили нито от сърцето, нито от мардушката. Но ако се наложи да го надвие, за да го подчини на волята си, това отнема неговата енергия и жизнена сила, но изпива и силите на магьосницата. Ирина държи в подчинение земята на Рейвънспайър вече девет години и природата умира. Но тя също плаща висока цена за насилието си над кралството. При мен е различно. Аз съм млада и силна и ще използвам единственото нещо, което все още е живо и могъщо в това кралство — реките.

— Но щом веднъж използваш магията си, Ирина ще знае къде да те намери, нали — Кол осъзна, че Лорелай е решена отново да постъпи правилно, въпреки че се излагаше на огромен риск.

Усмивката й пак го накара да усети чувството, което сърцето му изпита, докато наблюдаваше как великаните избиват хората му. Тогава се почувства безсилен, докато драконовото му сърце биеше като лудо, жадно да усети кръвта им между ноктите си.

— След пет дни Ирина ще разбере къде съм, независимо какво ще стане с теб и с Елдър.

— Къде ще се срещнем? — попита я той. Не добави „ако не умра“, но думите увиснаха неизказани във въздуха между тях.

— По-добре е да не знаеш накъде ще тръгна. Не мога да позволя Ирина да измъкне информацията от теб, преди да съм готова да й се разкрия. Върни се тук и драконът в теб лесно ще ме проследи. В другия си облик си много по-бърз от мен и скоро ще ме настигнеш.

Тръг се барна със сърната и скоро сърцето на животното, покрито с кръвта на Лорелай, беше в ръцете на Кол. Той го прибра в малка торбичка, която мушна в багажа си. Преди да тръгне обратно за двореца, потърси очите на Лорелай и каза тихо:

— Благодаря ти.

— Опитай се да останеш жив — каза тя и сложи ръкавиците си.

Двамата с Гейбрил изчакаха краля на Елдър да се преобрази като дракон и да тръгне за столицата, след което поеха по своя път.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Обратният път на тримата приятели до двореца на Ирина продължи малко повече от ден. Те летяха без почивка и спряха само на два пъти, за да пийнат вода и да хапнат, след което веднага се издигаха отново в небето.

Кол носеше в торбата си сърце, покрито с кръвта на Лорелай. Тя вече бе скрила магията си под ръкавиците.

Ирина можеше и да се заблуди. И Елдър можеше да бъде спасен.

А той да остане жив.

О, небеса, толкова искаше да остане жив!

Щом пристигнаха в двореца, веднага ги приеха в същата зала, където преди няколко дни Кол се бе поставил в услуга на кралицата и бе дал клетва, която щеше да го убие, ако измамата бъде разкрита.

— Ела при мен, ловецо. Твоите приятели могат да останат в коридора — каза Ирина, когато го видя.

Тя стоеше в далечния край на масата и чакаше. Очите й горяха, устните й бяха извити в тънка усмивка.

Той се приближи бавно, с отмерени стъпки, направи перфектен реверанс и й подаде торбичката. Ръцете му не трепнаха нито за миг, но драконовото сърце пареше гърдите му. Докато Ирина я развързваше, му се стори, че въздухът в стаята натежа като камък.

Най-после торбичката се отвори и покритото с кръвта на Лорелай животинско сърце падна в ръцете на кралицата. Тя затвори очи за момент, от дланта й бликна бяла светлина, обви сърцето и по лицето й се появи лека усмивка.

Ирина отбори очи и се обърна към него.

— Браво. Мардушка или не, малката ни Лорелай явно не ти е допаднала особено.

Той пое предпазливо въздух. Гърдите му се отпуснаха. Измамата беше проработила. Той щеше да живее, Елдър щеше да бъде спасен, а доброто, което принцесата бе сторила за него, нямаше да може да бъде изплатено с нищо.

Кол зачака Ирина да свали нашийника от врата му и да изпрати магията си към Елдър, но вместо това тя остави сърцето на масата, изтри ръцете си в плата на торбичката и взе кристалното си огледало.

— Огледалце, огледалце, в дълбините ти гадая аз. Покажи ми Лорелай — каза тя и се втренчи в сивите облаци по повърхността му. Докато те се вихреха, кокалчетата на ръката й побеляха от напрежение.

Зародилата се в сърцето на Кол надежда започна да гасне и сърцето му заби учестено.

Какво щеше да стане, ако Лорелай случайно бе свалила ръкавиците си? Или грешеше за начина, по който огледалото може да я открие? Животът му все още беше в опасност.

Драконовият огън изгори гърдите му, но той положи усилия да остане привидно спокоен. Ако щеше да умира, искаше да го направи с доблестта на истински крал.

Изминаха няколко минути, но повърхността на огледалото остана покрита с облаци. Ирина остави огледалото на масата и отново взе сърцето. Кол стисна устни и задържа въздишката на облекчение в себе си.

Сърцето издържа проверката. Огледалото също се заблуди. Елдър щеше да бъде свободен, а той щеше да остане жив, за да го управлява.

— Остава още едно последно изпитание — погледна го тя. Острият й нокът драсна плътното месо на сърцето и по резката се появиха няколко капчици кръв.

Радостта на Кол угасна. Тя сложи една капка кръв върху езика си. Лорелай не бе казала нищо за способността на мардушката да различава кръвта според вкуса й. Сигурно не знаеше за нея. Или пък се бе надявала кралицата да опита само кръвта от повърхността на сърцето.

Ирина затъркаля капката по езика си, после впи очи в него. Усмивката й изведнъж изостри чертите на лицето й.

— Знаеш ли какво ме задържа на трона през всичките години в кралство, пълно с хора, които ме мразят и единственото им желание е да ме свалят от него?

Кол не отговори. Коленете му се разтрепериха, но той успя да стисне зъби и да остане външно спокоен.

— Недоверието, Кол. Останах на власт, защото очаквам предателството — тя се приближи към него. — И понеже го очаквам, винаги съм нащрек.

Усмивката й се превърна в лед.

— Ти ще платиш за предателството си, ловецо.

Тя стовари дланта си върху гърдите му и кръвта му закипя. Преди да успее да се отдръпне, тя отметна глава и извика:

— Каз’жа. Вземи човешкото му сърце и ми дай контрол над другото.

Магията влезе в кръвта на краля и се устреми към сърцата му. Тръг и Джин хукнаха към него.

Той се опита да се отскубне от ръцете на Ирина, но тогава дойде болката — непоносим пожар, който го изгори, сякаш бе погълнал огън. Кол стисна гърдите си с ръце, но сърцата му започнаха да бият като барабани, усилвайки бясно ритъма си, докато не заглушиха всичко останало.

Ирина издигна ръцете си нагоре и каменният под се затресе. Две колони, дебели колкото Тръг, се срутиха, блокираха пътя на приятелите му и образуваха нещо като клетка около Ирина и Кол.

Болката продължаваше да забива нажеженото си острие в него и с всеки удар на сърцата му влизаше все по-навътре, отнемаше дъха му и караше краката му да изтръпнат.

Кол се свлече на пода, заби нокти в гърдите си, разкъса ризата и кожата си в опит да извади магията от себе си и да сложи край на агонията.

Тръг и Джин се хвърлиха към клетката, но колоните ги спряха.

Ирина коленичи до него и дръпна с ръка нашийника от тръни и кости.

Кол се преви на две и изкрещя, пламъците в него се сраснаха в един-единствен мъчително болезнен кинжал, който сякаш го разсече на две.

Ирина се наведе по-близо до нашийника и му прошепна нещо.

Кол потръпна. Сърцата му биеха като луди.

В следващия миг тя отново сложи ръка върху гърдите му и повтори заклинанието отново и отново, издигайки гласа си все по-високо.

Приятелите на Кол продължаваха безрезултатно да атакуват каменната клетка.

Нашийникът на Кол започна да се свива все повече, накрая залепна за кожата му, сякаш бе роден с него и той се сгърчи на пода. Ирина продължаваше да повтаря магическите думи с допрени до гърдите му длани.

Изведнъж човешкото му сърце се освободи от клетката си толкова рязко, че Кол остана без дъх и подскочи в ръката й.

Ирина се усмихна победоносно, когато видя сърцето му в дланта си. То продължи да потръпва в ритъм, после затрепери за кратко и накрая се успокои.

Болката се изпари и на нейно място се настани неутолимата жажда да наранява, да наказва и да руши.

Кол се отпусна на пода и се затресе отчаяно в опит да се раздвижи. Мускулите му искаха да се разтегнат, костите да се преобразят, но човешката му кожа се бе превърнала в желязна клетка, заключила дракона в себе си.

Ирина бръкна под масата и извади малка златна кутийка с черен камък на капака. Постави там сърцето му, прокара дългия си лакиран нокът по дланта си, изстиска от раната три капки от собствената си кръв и покри камъка с тях. После се изправи доволно.

— Какво… направи с мен? — попита Кол с пресипнал от крясъците глас. Езикът му едва се обръщаше, думите се затъркаляха като камъни, които трябваше да изтласква с мъка от устата си. В гърдите му бе останало само едно чувство — ярост — и именно тя го вдигна на крака.

Ирина вдигна кутията и той чу човешкото си сърце да бие между златните му стени.

— Превърнах те в съвършения хищник — каза тя и прокара леко пръст по черния камък върху кутията. — Сега вече нищо не стои между теб и драконовите ти инстинкти. Само не се опитвай да се преобразяваш, защото нашийникът няма да ти го позволи. Така няма да се тревожа, че моят ловец може да се превърне в дракон зад гърба ми и да ме нападне. Инстинктите и драконовите ти нокти обаче остават. Така ще можеш лесно да проследиш Лорелай в човешкия си вид и да я убиеш. Ако тя се опита да се защити с магия, тази в нашийника ще я довърши.

Той изръмжа. Драконовият огън бе превърнал гърдите му в горящ ад — фучеше и го молеше да го освободи, но Кол не можеше да го стори.

Ирина се наклони към него и прошепна:

— Сега аз те притежавам. Драконовото ти сърце се подчинява на моето. Спазиш ли твоята част от уговорката ни, ще бъда длъжна да спазя моята заради кръвната ни клетва.

Тя остави златната кутия на масата и сякаш едва сега забеляза двамата елдрианци, които бяха приели драконовия си облик и се опитваха да разрушат колоните с огън и опашни удари. Ирина стовари юмрука си по масата и от дървото изскочиха клони, увиха се около Тръг и Джин и ги избутаха в дъното на стаята.

— Вашият крал вече ще стои надалеч от вас. Нашийникът го пази от всеки с двойно сърце. Ако го докоснете, ще умре. Ако се приближите прекалено близо, вие ще умрете. Сега той е мой.

Тръг изрева и атакува клоните с огън.

Ирина им обърна гръб.

— Ох, омръзна ми от вас — каза с досада. — Веднага напуснете двореца ми и не доближавайте моя ловец. Ако се върнете, ще извадя и вашите сърца, но за разлика от кралското, няма да ги запазя.

— Запазя? — изговори с мъка Кол. Без човешкото си сърце той се бе превърнал изцяло дракон — безсловесно същество, изтъкано от инстинкти и жажда за насилие. Спомените за семейството, за Бриг, за любимия му Елдър се бяха изплъзнали между пръстите му като пясък. Сякаш някаква дебела сива завеса го бе отделила от всичко, за което доскоро милееше. Вече нямаше какво да държи под контрол ужасния гняв, настанил се на мястото на второто му сърце. Той зарови трескаво в паметта си, помъчи се да си спомни смеха на майка си, усмивката на Бриг, нещо, което би могло да потопи яростта по-надълбоко в него, но образите тънеха в мрак. Кол беше останал сам с ужасния ритъм на драконовото си сърце.

Ирина щракна с пръсти и клоните около Тръг и Джин ги вдигнаха нагоре и ги изхвърлиха от залата. После се обърна към застаналия в далечния ъгъл на залата Виктор и сви устни в тънка черта.

— Видях лицето на човека, който помага на Лорелай. Беше в спомените на моя ловец. Намери ми добър художник. Това лице ми се струва познато. Искам да науча името му.

Тя върна погледа си върху Кол.

— Намери ми принцесата, донеси ми сърцето й и ще ти върна твоето.

Той се опита да възрази. Да й каже, че отказва да бъде хищник. Но нашийникът му причини лека вибрираща болка, която премина като искра по кожата му и мислите му полетяха, където той не можеше да ги стигне. Ирина махна с ръка и каменната клетка се превърна в прах.

— Върви, ловецо — отсече тя.

И той тръгна.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

След четири дни път Лорелай и Гейбрил достигнаха източната граница на херцогството на Уолдина. Вървяха без почивка, от сутрин до мрак, спускаха се и се изкачваха по каменисти клисури, провираха се между умиращи дървета и газеха изгнила трева. С напредването куцането на Гейбрил се засили, от болката бръчките около устата му станаха още по-дълбоки, но въпреки всичко той отказваше предложението на Лорелай да го излекува с аргумента, че ако сърцето на сърната не е успяло да заблуди Ирина, тя отново щеше да преследва принцесата. В такъв случай Лорелай щеше да има нужда от всичките си сили.

На втория ден тя престана да спори с него. Ако не можеше да накара сърцето му да й се подчини доброволно, усилието щеше да я изтощи, а тя наистина щеше да има нужда от цялата си енергия.

За всеки случай.

Херцогството на Уолдина изникна пред тях след поредната поляна с повехнала жълта трева. Границите на земите й бяха оградени с умиращи дъбове. Стадо коне с вече зимна козина се събираше около няколко малки купи сено и преживяше замислено. Сгушено в подножието на първата от трите западни планини, се намираше село Баумчен, но очите на Лорелай се интересуваха единствено от имението в дъното на дългия павиран път, който разделяше поляната на две.

Имението беше наистина впечатляващо — изящна постройка с мраморни колони, каменни стени, дъговидни капаци и десетки прозорци, чиито стекла блестяха на следобедното слънце. По полегатия покрив стърчаха множество комини, разположени между двукрили тавански прозорци. Всички до един отворени, за да може свежият планински въздух да влиза безпрепятствено. Над всеки комин се къдреше сив облак дим. Цялата сграда беше боядисана в яркожълто и Лорелай си помисли, че прилича на жълтък.

— Нали не мислиш да отидем до портата и да почукаме? — обади се Гейбрил и се облегна на оградата, отделяща пасището от гората, през която бяха минали.

— Конете изглеждат добре нахранени — отбеляза Лорелай, огледа пасището и впери поглед в селото зад него. — Чудя се дали Уолдина храни селяните толкова добре, колкото и животните си.

— Аз пък се чудя откъде взимат сено за конете. Земята тук не е по-добра от тази на изток.

— Да си приятелка на Ирина сигурно си има и добри страни.

Лорелай върна погледа си към имението и прецени възможностите си. Гейбрил беше прав, не можеше просто да отиде до вратата и да почука. Дори и да успееше да влезе, слугите, които щяха ще й отворят, биха предупредили херцогинята за пристигането й и да й дадат време да се подготви.

Не, Лорелай искаше да я изненада.

И веднага намери начин да го направи.

— Скрий се в гората и ме изчакай. Ще се върна възможно най-скоро, но ако се забавя, не се тревожи — каза тя на Гейбрил.

— Как ще влезеш? — попита я той, но всъщност въпросът му беше „Имаш ли път за отстъпление?“.

— През отворените тавански прозорци. Ще намеря спалнята на херцогинята…

— Как? — прекъсна я той. Лицето му се изопна от притеснение.

— Вярвай ми, нищо няма да ме спре да стигна до нея — отсече Лорелай, свали торбата си и му я подаде. — Ще намеря стаята й и ще изчакам там. Когато се прибере в покоите си за през нощта, ще открие изненадата на живота си.

— Внимавай — каза Гейбрил, пусна своята торба и притисна нейната до гърдите си. Тя го прегърна. Равномерният ритъм на сърцето му успокои нейното.

— Ти също.

Гейбрил се засмя, но смехът му беше далеч от веселието.

— Ще те чакам и ще се опитам да проумея с глупавата си глава защо поемаш целия този риск.

— Защото това е моето кралство и моята битка. — Тя се повдигна на пръсти, целуна го по бузата, после извърна поглед към къщата. — Ти по-добре се тревожи за херцогинята, която се съюзи с Ирина срещу Рейвънспайър. На нея ще й трябва цялата помощ, която може да получи.

Лорелай запълзя покрай оградата към северното крило на имението, където нямаше видимост към останалата част на постройката, а прозорците бяха на рядко един от друг. Явно там бяха стаите на прислугата. Тя огледа внимателно всички прозорци, но не видя никого. Саша кръжеше над главата й, оформяйки големи кръгове.

Виждаш ли нещо тревожно?, попита я Лорелай, докато измерваше с поглед стената, по която трябваше да се изкачи.

Един до обора. Атака?

Лорелай проточи врат, но от мястото, където се криеше, не можеше да види нищо. Добрата новина бе, че който и да стоеше там, също не можеше да я види.

Недей да нападаш. Щом вляза вътре, иди да пазиш Гейбрил и чакай да те повикат.

Катерици?

Да, можеш да си уловиш няколко катерици, но действай бързо.

Да споделя?, изпрати й Саша образ на няколко убити катерици в скута на Гейбрил.

Не и катерици. Може заек, но не катерица. Странни човеци.

Лорелай извъртя очи и насочи вниманието си към стената. Затича се към нея и с няколко бързи скока я изкатери. За да не се подхлъзне на полегатия покрив, тя се хвана с една ръка за фронтона, а с другата сграбчи перваза на най-близкия отворен прозорец и започна да се набира, докато влезе в стаята.

Приземи се на тясно легло с твърда възглавница, тънък дюшек и още по-тънко сиво покривало. До стената имаше леген, гардероб, който със сигурност бе виждал и по-добри времена, и чифт протрити работни обувки, които се нуждаеха от боя. Това определено беше крилото за прислугата.

Лорелай бутна бързо крилата на прозорците, както си бяха преди, отиде до вратата и надникна навън. Коридорът беше празен. Тя излезе, затвори вратата след себе си и тръгна тихо към централната част на имението.

Отне й няколко минути да извърви коридора и да провери всички стаи, докато намери онази, която търсеше. В едно голямо помещение с лакиран дъсчен под, обзаведено от пода до тавана с библиотечни рафтове, млада прислужница метеше падналата пепел пред запалена камина. Огънят зад решетката пращеше примамливо.

Лорелай се намери мигом зад прислужницата и свали ръкавицата на дясната си река.

— Извинявай — каза тихо, когато застана точно зад бялата ръка на момичето. — Зна’уч. Кажи ми каквото искам да знам.

Сърцето на момичето се развълнува, опита се да избяга от магията на Лорелай, но изведнъж очите му станаха като стъкло и то изломоти:

— Какво искаше да знаеше?

— Покажи ми къде спи херцогинята, но без някой да ни види.

Прислужницата се обърна послушно към вратата, а Лорелай постави ръката си върху рамото й. Те излязоха от библиотеката, слязоха по метална стълба и тръгнаха по покрит с червени плюшени килими коридор. Настилките изглеждаха доста скъпи и принцесата заключи, че са тъкани в Акрам. Всички помещения, през които минаха, бяха празни. Цялото имение тънеше в тишина.

— Къде са всички? — попита Лорелай, когато завиха към западното крило.

— Готвачката е в кухнята, довършва вечерята. Но за иконома и госпожа Албан не знам — каза прислужницата със зловещ, леко напевен глас, който напомни на Лорелай за жителите на Норденберг. Мъката сграбчи сърцето й и присви гърлото й, когато се сети за лобното място на брат си.

Ако беше жив, това щеше да му хареса. Да се промъкнеш в имение на високопоставена дама, да омагьосаш прислужницата и да изненадаш херцогинята в покоите й, да я изплашиш така, че да ти разкаже всичко за Ирина — Лео щеше да е в стихията си. Щеше дълго да умува как точно да се облекат за случая, за разлика от Лорелай, която носеше същите дрехи, с които бе прехвърлила планината. Той щеше да настоява за кодови имена, в случай че ги хванат и подложат на разпит. Щеше да се престори, че е благородник от Акрам или пратеник от Балавата и благодарение на изключителния си нюх щеше да се справи отлично, а после да я дразни дълго време за неспособността й да влезе в роля и да забрави поне за миг вечната си сериозност.

Би дала всичко отново да го чуе да я дразни.

Мястото в сърцето й, отредено за Лео, я заболя толкова силно, че тя усети болката чак в костите си. Очите й се напълниха със сълзи и въздухът в разкошния коридор, по който вървяха, й се стори недостатъчен.

— Коя е госпожа Албан? — насили се тя да попита през треперещите си устни.

— Икономката.

— Къде са останалите от прислугата?

— Сега сме само трима. Другите напуснаха.

Явно приятелството с Ирина успяваше да нахрани конете на херцогинята, но не й позволяваше да държи голяма прислуга. Какво щяха да правят тези безработни хора през зимата? Къде щяха да живеят?

Лорелай стисна зъби и решимостта й превърна мъката по Лео в жажда за действие. Нито човек повече не биваше да умира заради безотговорната употреба на магия от страна на Ирина. И ако зависеше от нея, наистина нямаше да има жертви, само трябваше да бъде по-силна, по-бърза и по-добра от кралицата.

— Къде е херцогинята? — попита тя, когато прислужницата забави крачка пред двойна врата с резбовани розови клонки по рамката.

— В трапезарията. Очаква вечерята си.

Напевният глас на прислужницата изпили нервите й.

Тя влезе в декорираната в брилянтно синьо, зелено и жълто спалня и се обърна към момичето.

— Върни се в библиотеката и продължи да метеш. И забрави, че си ме виждала.

Тя свали ръката си от рамото й и затвори вратите след нея, а прислужницата се обърна и тръгна в посоката, откъдето дойдоха. През редицата от прозорци на западната стена се виждаше аленото сияние на криещото се зад билото на планината слънце.

Лорелай приседна на един стол в ъгъла до прозорците, където херцогинята можеше да я види само ако влезе в покоите си и затвори вратата, и зачака.

След по-малко от час вратата се отвори и херцогиня Уолдина влезе. Късото й набито тяло беше напъхано в рокля със стегнат корсет в същото яркосиньо, като завесите по прозорците. Кестенявите й къдрици бяха събрани на върха на главата й, ръцете й висяха от двете страни на тялото, теглени от тежестта на огромните скъпоценни камъни по пръстите й. Тя затвори вратата, изрита обувките под леглото и затърси връзките на корсета си.

Лорелай я изчака да го развърже и да си поеме дълбоко въздух, после стана и каза тихо:

— Ако извикаш за помощ, ще разруша това имение до камък.

Херцогинята се извърна към нея, отвори уста да извика, но Лорелай вече беше до нея. При първото „ааа“ облечената в ръкавица ръка на принцесата се залепи за устата на жената и прекъсна вика й. Магията засия в другата й длан и кафявите очи на Уолдина се разшириха. Лорелай вдигна обгърнатата от бяла светлина ръка и я доближи до лицето й.

— Бях пределно ясна — каза студено тя. — Само извикай и ще срутя двореца ти. Виждаш магията в ръцете ми, нали? Ти си съюзница на моя враг. Мислиш ли, че ще се поколебая да унищожа всичко, което обичаш?

Жената заклати неистово глава и кулата от къдрици се наклони заплашително на една страна. За миг Лорелай се изкуши да я докосне с голата си ръка и да каже магическите думи, които бе използвала върху прислужницата. Но от информацията, събрана от Гейбрил чрез селяните в херцогството, знаеше, че Уолдина прекарваше доста време в двореца като гостенка на Ирина. Нямаше начин кралицата да си позволи толкова близък контакт с човек, без да хвърли върху него магията си за собствената си безопасност. Ако Лорелай направеше опит да омагьоса херцогинята, сърцето й щеше да се бори с нейното и физически щеше да отслабне много.

Освен това Ирина трябваше да мисли, че Кол е убил принцесата. Лорелай не биваше да разваля илюзията, преди да е готова да се изправи срещу Ирина.

Тя срещна изплашения поглед на херцогинята и оголи зъби в усмивка, която накара жената срещу нея да затрепери.

— Ще махна ръка от устата ти и двете с теб ще си поговорим. Трябва да отговаряш честно на въпросите ми, иначе ще се наложи да използвам магия, за да те накарам. — Тя се наведе към херцогинята и продължи все още с усмивка на лице. — Ако използвам магията си върху теб, Ирина ще разбере, че си говорила с мен. Това ще ме вбеси. Повече от сигурно е, че ще разгневи и Ирина. Сигурна съм, че знаеш какво става, когато Ирина се ядоса.

Жената кимна отново, очите й шареха безсмислено из спалнята, бягайки от погледа на Лорелай. Принцесата свали бавно ръка от устата й и посочи с ръка леглото.

— Седни.

— Коя си ти? — попита херцогинята с треперещ глас и разтри изтръпналите си устни с обсипаните с пръстени ръце.

— Всъщност срещали сме се и преди, не помниш ли? Подаде ми пликче с ментови бонбони, за да мирувам, докато просеше услуга от новата кралица.

Херцогинята пребледня като платно.

— Това е невъзможно. Ти си мъртва.

— Ала ето ме пред теб.

Уолдина притисна длани до устата си, после ги вдигна нагоре като плашило.

— Какъв шок! Нямам думи. Веднага трябва да кажем на кралицата. Тя ще се зарадва извънредно да намери поне един член на изгубеното си семейство.

— О, тя знае, че съм жива. — Лорелай се вгледа в очите й, за да открие истината. — Миналата седмица изпрати след мен ловец да ме убие.

Ръцете на херцогинята паднаха безсилно в скута й и погледът й стана предпазлив.

— Ако Ирина е срещу теб, не мога да ти помогна с нищо.

— О, мисля, че можеш да направиш много, херцогиньо. Да започнем с това — ти знаеш коя съм и какво мога.

— Ти си принцесата…

— Аз съм мардушка и истинската ти кралица. — Гласът на Лорелай беше твърд като пода под краката й. — Ирина е узурпатор, тя уби баща ми и се опита да погуби децата му.

Лицето на Лео изплува в съзнанието й и тя стисна юмруци, магията й изригна и обви ръцете й в ярка бяла светлина. Очите й потърсиха херцогинята и се втренчиха в нея, а нещастницата се сви на леглото като пребито куче.

— Аз… не знаех. Никой от нас… приехме думите й за истина. Направихме онова, което щеше да ни помогне да оцелеем.

— Но много благородници не й се подчиниха. Плащат таксите на своите селяни, за да намалят бремето на теглото им. Крият онези, които са заплашвани със смърт от шпионите на Ирина. Правят всичко, за да запазят хората си и отказват да се закълнат във вярност на онази, която използва властта като тояга. — Лорелай пристъпи по-близо до леглото. — Но не и ти, херцогиньо. Ти се възползва от приятелството на кралицата за сметка на останалите. И виж какво постигна. Земята ти е болна. Имаш само трима слуги и съм сигурна, че ако се разходя из земите ти, ще намеря умиращи от глад хора, които си представят как нахлуват в имението ти и грабят всичко, с което могат да си платят бягството в съседните кралства. Хора, които те проклинат и желаят смъртта ти, ако не и нещо по-лошо.

— Какво би могло да е по-лошо от смъртта? — засмя се безрадостно херцогинята, но Лорелай протегна голите си ръце към нея и тя се сви в дъното на леглото.

— Аз. Изгубих майка си, баща си, брат си и кралството. Остана ми единствено собственият ми живот и не се страхувам да го изгубя. — Истината в думите прогори сърцето й. — За мен има само една цел — да спася Рейвънспайър от Ирина и хората, които я подкрепят. Хора като теб.

— Не е така, принцесо. Аз… само се преструвах.

— Преструваше ли се, когато изпрати група от собствените си хора в тъмницата на Ирина само защото те помолиха за помощ? Преструваше ли се, когато прие в дома си довереници на Ирина, а после покани твои приятели благородници на гости и деветима от тях завършиха седмицата в тъмница за измяна към кралицата? Преструваше ли се…

— Как знаеш всичко това? — попита херцогинята, опитвайки се да покаже кураж, но гласът й изтъня дори повече и от матрака в стаята на прислугата.

— Защото знам как да остана незабелязана, когато това ми е нужно. Ще се изненадаш, ако разбереш какви неща знам. — Споменът за жената, убила децата си, за да ги спаси от мъките на глада, възроди в нея ужасния гняв и тя стисна зъби, така че я заболя. — Престъпленията ти към Рейвънспайър са неизброими, херцогиньо. След няколко седмици аз ще бъда твоята кралица. Имаш ли да ми кажеш нещо полезно за моя враг? Хайде, дай ми повод да се замисля дали си заслужава да те оставя жива.

Херцогинята преглътна с мъка. По челото й се появиха капчици пот и бялата светлина от ръката на Лорелай се отрази в тях.

— Ирина е влюбена във Виктор, иконом на двореца.

— Какво друго?

Жената пое дълбоко въздух и потръпна.

— Никога не посещава градината на двореца, където са погребани родителите ти.

Нещо бодна гърдите на Лорелай, но тя тръсна глава и извика гневно:

— Нищо от това не ми помага. Имаш право на още един последен опит, преди да запратя магията си към теб.

Херцогинята се поколеба и Лорелай отсече:

— Така да бъде.

Тя протегна дланта си към леглото и херцогинята изписка:

— Не, почакай! Има още нещо. Ирина е болна. Сърцето й боледува. Когато направи магия, особено голяма, остава с дни в леглото си. Това е всичко, което знам, кълна се в живота си.

Лорелай спря и остави магията да изгори дланта й. Впи поглед в херцогинята и обмисли чутото.

Най-после нещо, което можеше да използва срещу Ирина. Всичките тези години, в които бе държала земята на Рейвънспайър и жителите му в подчинение, й бяха коствали много — както на земята, така и на кралицата. Чувството на триумф предизвика на лицето й злорада усмивка, от която херцогинята се разтрепери.

Ирина отслабваше, сърцето й боледуваше всеки път, когато използваше магия и Лорелай най-после разполагаше с оръжие срещу нея. Можеше да я провокира да използва магията си. Слаба и болна, кралицата щеше да извика на помощ шпионите и армията и да ги изпрати срещу принцесата. Най-добрият начин да принуди Ирина да използва магията си беше да тръгне към столицата и да помете всичко, което Ирина би могла да използва срещу нея. Щеше да я изолира от съюзниците й, да разруши всички мостове, пътища и отбранителни постове, да я лиши от всяка подкрепа и да я принуди да използва магията си за всяка една крачка. Когато с Гейбрил пристигнеха в двореца, Ирина, вече останала без сили, щеше да бъде лесна мишена за Лорелай.

Без да каже и дума повече, тя напусна покоите на херцогинята, излезе от имението и забърза към Гейбрил. Имаха два дни път, преди да стигнат до първата си цел.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Заключен в човешкото си тяло, Кол вървеше през гости гори, прескачаше реки и обикаляше западната част на Фолкрейн, следвайки миризмата на своята плячка. Лягаше да спи само когато краката му отказваха да го държат, и се сещаше за храна, когато поглед от му се замъгляваше и ушите му започнеха да бучат. Храсталаците под дърветата се заплитаха в краката му, ниските клони шибаха лицето и тялото му и разкъсаха ризата, но той не спираше. Веднъж се опита да тича дори през нощта, но падна от един хълм и се претърколи чак до основата му. И като капак на всичко, нашийникът около врата не спираше да изпраща болезнени импулси по цялото му тяло. Но подлудяващият аромат на бор, сняг и изгоряло дърво — така бе определил миризмата на момичето — оставаше все така недостижим.

Ала днес усети нещо, приклекна до една огромна ела и съзря момичето, което седеше опряло гръб в ствола на едно дърво. В северозападната част на планината беше студено, но макар след скъсването на ризата да бе останал само по панталони, Кол не усещаше студа. Драконовият огън и ужасната болка в гърдите изпълваха всяка частица от съзнанието му и той не чувстваше нищо друго.

Пристъпи към нея и тя вдигна глава. Срещна погледа му и се усмихна леко.

— Значи измамата свърши работа — каза победоносно тя, но после се загледа в очите му и се намръщи. — Къде ти е ризата? И защо продължаваш да носиш нашийника на Ирина?

Той изръмжа.

Момичето застина, мускулите му се напрегнаха. Вятърът раздвижи черната му коса и ароматът му достигна до ноздрите на Кол. Той вдигна нос и подуши въздуха. Бор, сняг и горящо дърво — миризмата от палтото, което Ирина му бе дала да подуши.

Най-после бе открил плячката си.

Не, не, тя не беше плячка. Беше… нещо друго. Нещо, за което той вече нямаше думи. Кол тръсна глава, опита да си събере мислите, да си спомни, но драконовото сърце изгаряше гърдите му, молеше за огън, кръв и смърт, искаше да причини болка, равносилна на безкрайната агония, която тръгваше от нашийника и се разпростираше по вените му като нажежено острие на кинжал.

Той знаеше, че ако убие момичето, болката щеше да спре. Беше убеден в това. Нашийникът му нашепваше неразбираеми думи, чието значение достигаше до мозъка на костите му: спасението му бе в нейната смърт.

Сърцето на момичето принадлежеше на кралицата и за да приключат мъките му, той трябваше да го изтръгне от гърдите й и да го занесе в двореца.

— Какво става? — попита тя. Гласът й му напомни за друго момиче, което, криейки сълзите си, се бе опитало да го убеди да не заминава и да не го оставя да умре само в големия дворец.

Другото момиче… му се струваше много далече оттук. Изгубено в неясни спомени за живота му преди нашийника, живот, от който успяваше да улови само неразгадаеми парченца.

— Трябва да ми кажеш какво стана, Кол. Мога да ти помогна. — Гласът на това момиче потрепери леко, но все пак прозвуча уверено. Явно не се страхуваше да се доближи до него.

Но нямаше да оцелее.

Никой не можеше да оцелее след срещата си с него. Той беше огън, кръв и смърт. Беше ярост, заключена в човешка кожа.

Кол посегна към скрития в колана нож.

Момичето свъси чело и бавно присви колене, готова да скочи на крака. При тази мисъл бесовете в него се развилняха.

— Можеш ли да говориш? — попита тя. В гласа й нямаше и следа от страх.

Нашийникът се затегна около шията му, енергията изгори кожата му и добави още огън към вече бушуващия в него пожар.

Ножът падна от ръцете му. Той хвана главата си и простена. Ако знаеше думите, с които да помоли за собствената си смърт, щеше да ги каже. Като спомените, словата му също бяха скрити зад димна завеса от болка и ярост. Обвила платно съзнанието му, тя пропускаше през себе си единствено шепота на нашийника.

Той беше крал. Не, беше убиец. Беше брат.

Не, той беше огън, кръв и смърт.

И това нямаше да се промени, докато не видеше момичето пред себе си мъртво.

То стана и той светкавично се извърна към него. Погледите им се срещнаха. Драконовото му сърце заби яростно в гърдите и оголи заби.

— Недей — протегна тя ръка напред, сякаш можеше да го спре. Сякаш нещо изобщо можеше да го спре.

Огънят плъзна с кръвта из цялото му тяло и той сви юмруци. Затвори очи и се опита още веднъж да си припомни защо не искаше да се подчини на нашийника.

Да си спомни кой е.

— Бягай — прошепна ненадейно той с глас, изпълнен с повече драконови нотки, отколкото човешки, макар да знаеше, че вече е късно. Ако тя побегнеше, драконът щеше да се спусне след нея. И да я хване.

Да я убие.

Тогава щеше да е свободен.

— Не — тръсна глава момичето.

Той отвори очи. Пое дълбоко свежия аромат на планински бор, сняг и горящо дърво и усети пожарът да лумва с нова сила в гърдите му, подклаждан от отчаяната нужда да преследва, наказва и убива.

Тя заби пети в земята и вдигна ръце нагоре, сякаш да се защити.

Той извади ножа от колана си и се хвърли напред.

Тя се спусна към него. Той хвърли ножа и протегна ръце към нея. Искаше да ги сключи около врата й и да я свали на земята, но те не намериха плътта й. Тя направи салто, прескочи го и продължи към дървото, под което той бе приклекнал преди малко.

Кол заби пети в пръстта и се обърна рязко. Драконовото му сърце жадуваше за кръв.

Тя се изкачи по дървото с няколко скока, но още не бе изминала и половината път към върха, когато той я настигна, сграбчи я за крака и я метна обратно на земята.

В мига, когато краката на Лорелай усетиха твърда повърхност, тя направи салто напред, после се претърколи през рамо.

Кол изръмжа, нашийникът му се нажежи и болката изтри от съзнанието му всяка друга мисъл, освен една: убий я.

Лорелай вече беше на крака. Грабна захвърления от него нож и го потърси с поглед.

Ръцете на Кол отпуснаха хватката си около ствола на дървото и той се свлече надолу, без да обръща внимание на треските, които се забиваха в голите му длани.

Момичето насочи ножа към него и се приведе в готовност за нападение.

— Кажи ми какво ти стори тя. Позволи ми да ти помогна. Никой не бива да пострада, разбираш ли? — отново опита да говори с него тя.

Но не беше така. Никой не можеше да спре звяра в него, докато не я видеше мъртва.

Кол се спусна към нея и тя отскочи встрани, избягвайки ръцете му на милиметри, но този път той беше готов. Завъртя се наляво, блъсна се в нея и двамата се намериха на земята.

Тя сви колене и ги опря в гърдите му, но той скочи върху нея и я прикова към земята. Тя замахна с ножа. Кол сграбчи китката й и я извъртя. Лорелай извика от болка, но не пусна оръжието.

Кол се надвеси над нея и нещо в гърдите му избухна. Нещо диво, нещо отчаяно задвижи тялото му.

Сърцето й. Трябваше да вземе сърцето й и адът щеше да спре.

Той хвана ножа за острието, без да го е грижа за потеклата от ръката му кръв. Изтръгна го от пръстите й, вдигна го и го насочи към сърцето й.

— Не! — вдигна тя ръце с дланите навън, за да предпази гърдите си и върхът на ножа проби ръкавицата й, оставяйки дълбока рана под нея.

Той посегна към ръцете й, за да махне всяка преграда между ножа и гърдите й. Щеше да извади сърцето и непоносимата болка в него щеше да спре.

Да извади сърцето й. Той примига. Образът на кралицата, допряла длан до неговите гърди, за да извади човешкото му сърце, прогори съзнанието му. Ето кога бе започнала тази непоносима болка. Момичето нямаше нищо общо. Кралицата беше виновна.

Така ли беше наистина?

Нашийникът прошепна нещо, болката избухна и споменът изчезна, сякаш никога не го е имало. Той изрева от безпомощност.

— Чакай — извика момичето и отново вдигна ръце. — Спри за момент. Нека поговорим. Аз мога да ти помогна, каквото и да се е случило, от каквото и да имаш нужда.

Той се вгледа в нея — това дребно незабележимо момиченце го бе затворило в нашийника. Той замахна с ножа.

Тя го отклони с рязък удар по китката. Кол изгуби равновесие, пропусна целта си и заби ножа в земята до нея, но го издърпа веднага, без да я изпуска, въпреки че тя се бореше с всички сили.

Той беше огън, кръв и смърт.

Тя беше неговата плячка.

Болката трябваше да спре.

Острието на ножа пое към сърцето й.

Тя се извъртя и стовари ръце върху гърдите му.

Кожата на дланта й под разкъсаната ръкавица докосна неговата.

От реката й изригна бяла светлина и се прицели в сърцето му. Ножът падна от реката му. Пожарът в гърдите му изведнъж се успокои. И болката, слава на небесата, намаля дотолкова, че той почти не я усещаше.

Очите на Кол се разшириха, когато светлината изпълни празното пространство, доскоро приютявало човешкото му сърце, а сега превърнало се в свърталище на безграничния му гняв. Магията му подейства като затоплена стая в зимна нощ. Беше чиста като недокоснато от живо същество заснежено поле. Тя го погледна разбиращо, сякаш бе разкрила истината за него и в гърдите му се надигна непреодолимо желание да я помоли да сподели тази истина с него.

— Какво е направила с теб злата мардушка?

Той не намери думи да й отговори. Неочаквано осъзна, че все още я държи притисната до земята. Че я е наранил, докато избиваше ножа от реката й.

Че се бе държал с нея като с плячка.

Срамът опари гърлото му, сякаш беше жив въглен, качи се по лицето му и изби като червенина. Той сведе поглед, за да избегне нейния.

Съжалявам се зароди в съзнанието му, но устните не успяха да оформят думата.

Тя подскочи като ударена и свали бързо ръка от гърдите му. Болката се върна на мига, открадна дъха му и той се преви на две.

Моля те, недей. Мек и уверен, гласът й си проби път сред обвилата спомените му мъгла и изпълни съзнанието му.

Той вдигна очи към нея.

Чуваш ли ме?, погледна го тя, сякаш очакваше отговор. Сякаш това, че гласът й отеква в мислите му, беше съвсем нормално.

Той кимна бавно, но драконовото му сърце отново заби яростно и нашийникът започна да нашепва, че тя трябва да умре.

Момичето трябваше да умре.

Или не?

Тя отново положи ръка на гърдите му. Болката утихна. Изпълни го топлина, толкова различна от драконовия огън в гърдите му.

Така по-добре ли е?, попита го тя.

Да, помисли си той и погледна в очите й, за да види дали ще го разбере.

Тя задържа погледа му. В какво са те превърнали?

Главата му падна на гърдите. Той беше хищник. Огън, кръв и смърт. Не можеше да го изкаже с думи, но образът се появи в съзнанието му.

Ти не си такъв, каза твърдо тя, надигна се и доближи лице до неговото. Ръката й все още беше на гърдите му. Ти не искаш да ме нараниш. Не искаше. Ясният й глас в главата му беше като спасение. Единствен пристан за измъченото му съзнание.

Къде са Джин и Тръг?

Имената му се сториха познати, но промъкналите се случайно през дебелата димна завеса откъслечни спомени не му донесоха ясен отговор.

Те са твои приятели. Джин е хубаво момиче, смело и решително, а Тръг говори много, но те обича толкова, че е готов да умре за теб. Те не биха те изоставили доброволно.

Но той беше сам. Затворник на обърканото си съзнание. Затворник на нашийника, който му нашепваше ужасни неща и го изпълваше с болка. Само когато ръката й беше върху него, можеше да си поеме дъх.

Нашийникът ли ти носи болка? Той ли те кара да ме следваш?, попита го тя.

Да.

Тя те е омагьосала. Лорелай огледа внимателно нашийника, без да го докосва. Нашата хитрост не е сполучила и вместо да остави кръвната клетва да те убие, тя е намерила начин да те накара да изпълниш волята й.

Той не можа да си спомни името, но съзнанието му показа жена с изящна красота и неоспорима мощ. Момичето го разбра и кимна мрачно.

Ирина.

Ирина. Той опита думата в устата си и тя пасна точно на образа. Пасна също и на празното място в гърдите и на болката от нашийника.

Тя те е наказала. В мислите й имаше болка, но освен това се долавяше гняв, остър като нож и два пъти по-опасен. Разбрала е, че сме искали да я измамим и те е наказала, като е отнела човешкото ти сърце. Магията ми може да запълни празнината в теб, но ти трябва да си го върнеш, Кол. Това е единственият начин да се излекуваш.

За него нямаше изцеление. Той беше огън, кръв и смърт.

Тя поклати глава. Ако беше истина, щях вече да съм мъртва. Но ти се бориш със себе си. Усещам го.

Да. Той я погледна в очите и я накара да разбере, че каквото и да стореше, след като тя махнеше ръка от гърдите му, щеше да бъде убита заради шепота на нашийника. В момента той разбираше, че тя не е плячка и не искаше да я погубва по много по-важни причини от потушаването на вътрешната болка.

Първо ще махнем това нещо от теб, каза тя.

Драконовото му сърце се блъсна със сила в гърдите му, но той кимна.

Моля те, махни го, погледна я в очите той. Тя прехапа устни и дръпна нашийника с ръката, която все още беше в ръкавица. Моля те.

Нашийникът не помръдна.

— Лорелай? — извика един мъжки глас и прониза утринния хлад със силата си. Тя свали ръка от гърдите му и се обърна по посока на гласа.

Адската болка веднага избухна в него. Яростта беше силата, която го задържа жив. Ужасната магия от нашийника нахлу в него и замоли за туптящото сърце на момичето.

— Какво прави това момче при теб без риза? И къде са приятелите му? — попита мъжът.

Кол обърна глава към мъжа и изрева. Пръстите му започнаха да копаят земята до момичето.

Момичето, което трябваше да умре. Което трябваше да му даде сърцето си.

Момичето, което не избяга, а се опита да се приближи до него.

Да го спаси.

— Махни се от нея — затича се мъжът към него. Ръката му затърси дръжката на препасания през кръста му меч.

— Чакай! — извика тя и протегна ръка към гърдите на Кол.

Драконът в него подскочи победоносно, когато протегнатите й ръце разкриха гърдите й. Но вместо да се хвърли към тях, той се обърна и избяга от нея. И от ножа. От изкушението да унищожи и последния лъч надежда, достигнал до него, след като болката го завладя.

— Спри! — извика мъжът. Хладното острие на меча му разряза въздуха.

— Не, почакай! Той не иска да ме нарани.

Но той искаше. Искаше го, повече отколкото можеше да обясни.

Върни се. Мога да ти помогна, изпълни главата му гласът й и му донесе успокоение и светлина.

Ако се върнеше, щеше да я убие и болката да спре. Но нещо там, където топлината от докосването й все още се усещаше, му подсказа, че няма да понесе цената на стореното.

Той й обърна гръб и избяга.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

С парещи от магията ръце и разтуптяно сърце Лорелай се загледа след отдалечаващия се Кол. Тя го изчака да се скрие от погледа й и бавно стана от земята.

Той избяга, въпреки отчаяното си желание да я убие. Въпреки че наказанието за неподчинението към Ирина го влудяваше. Лорелай усещаше, че мъките и болката му се увеличават с всяка негова стъпка. Онази част от човешката му същност, която някак си бе оцеляла след жестоката намеса на Ирина, се бореше неистово да надвие драконовото му сърце. Той бе взел решение и плащаше за него с всеки пронизващ го дъх, с всяка огнена мисъл, която пламваше в съзнанието му и се отразяваше в мислите на Лорелай.

Тя беше подценила вътрешната му сила. Бе го обвинила, че е погазил кралската си чест, но всъщност той се опитваше да спаси Елдър, принасяйки себе си в жертва.

Опитваше се да спаси и нея — едно момиче, което не означаваше нищо за него, за сметка на собствения си живот.

Лорелай свали ръкавиците и тръгна след него. Дори и в човешкия си облик той беше много по-бърз от нея, но трябваше да опита. В същия момент Гейбрил застана на пътя й, все още с меч в ръка.

— Какво става, Лорелай?

Тя потърси погледа му и овладя треперещия си от вълнение глас.

— Не успяхме да измамим Ирина. И вместо да остави кръвната клетва да го убие, Ирина е изтръгнала човешкото му сърце и е омагьосала нашийника на врата му да го наранява. Болката няма да спре, докато не ме убие и не й занесе сърцето ми.

Чертите по лицето на Гейбрил се изопнаха.

— Без човешко сърце той се превръща в хищник и ще насочи цялото си внимание към теб, неговата жертва. Знам, че това не е честно, знам, че момчето се бори за честта си, но ние нямаме друг избор, освен да го убием. Това ще бъде акт на милосърдие от наша страна. И единствен начин да спасим живота ти.

Лорелай вирна брадичка.

— Повече никой няма да умира заради Ирина. Включително и Кол.

Утре. Моля, блеснаха мислите на Кол в съзнанието й, но сега те идваха много отдалече, сякаш връзката между тях беше изтъняла и колкото повече се отдалечаваше той, толкова по-трудно й беше да чуе колебливо оформените в хаоса на съзнанието му думи.

Нямат намерение да умирам, сопна се Лорелай, докато изследваше с поглед еловата горичка по западното било на Фолкрейн в търсене на пътя, по който омагьосаният крал на Елдър би могъл да поеме.

Не… ти. Аз. Ти също няма да умираш. Ирина отне достатъчно и на двама ни.

Тя долови искрица на благодарност, но ужасната болка оцвети мислите му в червено и ударите на драконовото му сърце заглушиха всичко останало.

— Слушаш ли ме, Лорелай? — настоя Гейбрил.

— Вече те слушам — отвърна тя. Част от нея все още беше при Кол, при крещящата болка и шепота на нашийника, който му обещаваше, че нещата ще се оправят, ако поеме сърцето й в ръцете си.

— Лорелай — каза тихо, почти нежно Гейбрил, — не можем да спасим момчето. Сега той е просто един хищник.

Да, съгласи се Кол.

— Той не е хищник. Води битка със себе си. Това означава…

— Не знаеш какво означава. Не знаем дали е останала дори и една частица от момчето, което срещнахме в Транке.

Война… с теб. В съзнанието му се появи образа на отворен гръден кош, кръвта багреше земята около него в червено, докато той изваждаше сърцето й.

Спри с това. Съсредоточи се върху нещо съзидателно. Ние с теб не сте врагове, независимо от желанието на Ирина.

— … да направим каквото трябва. Но ти продължаваш да не ме слушаш, Лорелай… — не млъкваше Гейбрил.

Бягай. Не. Преследвай.

— И двамата млъкнете. Оставете ме да помисля — извика Лорелай, обърна се и закрачи напред.

— И двамата ли? — притихна Гейбрил.

Лорелай се изчерви.

— Докоснах гърдите му с гола ръка и изпратих магия в него. Сега съм свързана с мястото, където преди е било човешкото му сърце. Оттам знам, че се бори със себе си. Сега можем да чуваме мислите си.

Понеже нямаше сили да срещне погледа на Гейбрил, Лорелай вдигна очи малко над границата, където планината срещаше долината и еловата гора се смесваше с боровете по западния склон. Погледът й продължи на север и спря върху големия охранителен пост, първия от няколко в този граничен район.

— И ти говориш с него сега? — повиши глас Гейбрил.

— Ще е грубо да не му отговарям, нали? Особено когато знам, че не може да използва гласа си…

— Защото е просто дракон!

Дракон, долетя до нея гневният и гладен драконов глас.

Ти си повече от дракон. Ти си кралят на Елдър. А аз законната кралица на Рейвънспайър. Ние не сме във война…

Война. Гладът в гласа му достигна до съзнанието на Лорелай на широки заплашителни вълни.

Тя смръщи вежди към дърветата, въпреки че вече не го виждаше. Слушай те, Колванисмир Арсеневжнек. Ние не сме врагове. Не сме във война. Нашийникът ти нашепва лъжи. Аз ти казвам истината и ти трябва да те слушаш, защото мога да ти помогна.

Последва дълго мълчание, накъсано от образи на агония и борба. После той прошепна: Помощ.

— Какво ще стане, ако приеме другия си облик? Ако се превърне напълно в дракон. Тогава ще сме в голяма опасност — каза Гейбрил.

Защо не дойде при мен като дракон?, попита Лорелай и веднага съжали за въпроса си. Не беше много умно от нейна страна да вкарва в главата на Кол подобни образи. Вгледа се в Гейбрил, видя тънката линия на устните му и реши, че засега не бива да му казва нищо.

Кол й върна образа на нашийника, който го придържаше към човешкото. Очевидно Ирина се страхуваше да се изправи пред един жаден за отмъщение дракон.

Лорелай се обърна към Гейбрил и каза:

— Не може да се превърне в дракон. Нашийникът на Ирина не му позволява. Но той е много повече от един звяр, изпратен по петите ми. Той е крал на Елдър, кралството му загива, а сърцето му е в лапите на Ирина. Аз мога да го спася, Гейбрил.

— Рискът е огромен. — Гейбрил прибра меча и върна погледа си върху лицето й. Непреклонното му изражение й подсказа, че трябва да подкрепи думите си с логика. — Ако той се бори със себе си, накрая ще изгуби битката. Магията на Ирина е заразила кръвта му, а от опит знам, че с времето заразата ще завзема все повече от неговата същност.

— Тогава трябва да побързам.

— Ако използваш магия, за да спасиш момчето, ще трябва да разкриеш истинската си сила. Докато стигнеш до столицата, Ирина ще знае всичко и ще има време да се подготви. А твоята магия ще отслабне, ако сърцето му не пожелае да ти се подчини, което също ще даде предимство на Ирина…

— Не мога да го оставя просто да умре, при положение че имам силата да го спася.

Тежки като камък, думите й паднаха между тях и се възцари пълна тишина. Погледът на Гейбрил се смекчи.

— Той не е Лео.

— Не е, но е нечий брат. Нечий приятел. Освен това обещах да спася Елдър, ако Ирина не го направи — Тя вдигна царствено глава. — Аз спазвам обещанията си, Гейбрил.

Гейбрил отиде при нея и я прегърна.

— Знам, скъпа. И съм щастлив, че си себе си. Просто искам да останеш невредима до края. Не мога да понеса мисълта, че ще изгубя и теб.

Тя го прегърна и затвори очи, остави се на топлината на гръдта му и на познатото усещане от брадичката му върху косите й, което я даряваше с неговата увереност и кураж.

Не… спокойствие, долетяха до нея думите на Кол заедно с ужасна картина на огън, кръв и смърт. Нейната смърт.

Знам, но сега има по-важни неща. Тя разбираше, че поема риск, като отказва да убие краля на Елдър и насочва цялото си внимание към фалшивата кралица на Рейвънспайър. Това означаваше война, която щеше да възкачи едната на трона и да погребе другата.

Тя пусна Гейбрил и каза:

— Време е да започваме. Помниш ли какво си говорихме?

Той кимна, изразът на лицето му отново стана неразгадаем.

— Ако магията те изтощи, ще те заведа до следващата точка, дори и ако трябва да те влача по земята.

— Точно така.

— Задачата се усложнява с присъствието на дракон, заключен в човешко тяло, който има само една цел — да те убие.

— Саша може да го държи настрана, докато спя. Само трябва да ме изведеш от тази планина и да преминеш моста на река Силбер, който свързва Фолкрейн с останалата част на Рейвънспайър, преди армията на Ирина да се появи. Щом разбере какво съм намислила, тя ще използва магията си, за да ме спре. Трябва да достигнем до моста, дори да го преминем, преди това да се случи. — Тя му се усмихна леко, въпреки че нямаше нищо весело. — Моли се Рейвънспайър да разпознае правилно намеренията ми и да ми даде сърцето си без съпротива, за да не се налага да ме влачиш.

— Как мислиш да блокираш пътя на великаните, щом не можеш да докоснеш земята на Елдър? Не трябва ли да достигнеш до сърцето на Елдър, за да ти се подчини? — попита Гейбрил и двамата се обърнаха към наблюдателния пост.

— Ще използвам реката между двете кралства.

Тя огледа внимателно крепостта с дебелите каменни стени и тесни кули. Постройката сякаш бе врязана в самата планина.

Къде е оръжейната? попита Саша.

Кол й отвърна с объркани мисли.

Саша й изпрати образ на масивна сграда в подножието на планината.

Ставаше трудно да проследява мислите и на двамата.

Колко души има при поста? попита тя и без да обръща внимание на накъсаните мисли на Кол, прие от Саша картината на няколко редици с войници, застанали в готовност под светлосиньото небе. Една жена със сребърни ленти по униформата им нареждаше нещо.

Преглед на ротата. Това означаваше, че повечето, ако не и всички, които живееха в укреплението, бяха на външния двор.

Повечето от оръжията и боеприпасите на Ирина бяха в бункера, който се простираше от наблюдателния пункт до центъра на планината. Голяма част от северната армия също се намираше тук, отчасти защото тази земя беше на херцогиня Уолдина — предана поданица на кралицата, отчасти, защото крепостта беше близо до границата с Моркант и можеше да бъде пречка за крал Милек, ако решеше да претендира със сила за трона на племенницата си.

Разрушаването на наблюдателния пост и на бункера щеше да остави северната армия без боеприпаси при евентуална битка. Унищожаването на моста между планината и останалата част на Рейвънспайър щеше да задържи северните войски, които нямаше да могат да помогнат на Ирина в битката й с Лорелай.

Мостът беше стратегическа цел. И изискваше силна магия. Лорелай осъзна, че има право само на един опит, преди нишките от подземната мрежа на магията на Ирина да се върнат в двореца и да й предадат случващото се. Тогава кралицата щеше да измисли нещо страшно, за да спаси крепостта си.

— Готова ли си? — попита я Гейбрил. Напрежението се долавяше ясно в гласа му.

— Да.

Тя коленичи в праха и се замисли за жената, убила децата си, за да ги отърве от мъчителна гладна смърт. И за селяните от Транке, готови да убият елдрианците в стремежа си да не пропуснат своя шанс за спасение.

Видя Лео да й казва да бяга, докато черната магия на Ирина прониква във вените му, достига сърцето му и го смразява. Пое въздух, вдигна обгърнатите си в бяла светлина ръце и погледна към стърчащите от сърцето на планината постройки.

Силата обхвана цялото й тяло, спусна се по вените й и изпълни дланите с магия.

— Накх’рашк — удари с ръце в прахта и изпрати енергията си дълбоко в земята. Сърцето на планината й се стори упорито, тромаво и неподатливо, с източени от Ирина сили. Тя усети съпротивата му, спря натиска и прошепна. — Искам сърцето ти не за собствена изгода, а за да накажа онази, която обрича земята ни на смърт.

Остави магията си в недрата и зачака отговора. Надяваше се, тя да разбере, че Лорелай е тук, за да помогне и да я излекува, а не да я унищожи.

Но реакция нямаше. Планината отказа да отстъпи. Лорелай затвори очи и я помоли шепнешком. Ако трябваше да покори сърцето на Фолкрейн със сила, щеше да се възстановява с дни, както беше след лечението на Гейбрил. Но тя нямаше време за това. Разрушаването на граничния пункт беше първата задача от внимателно планирана атака, която трябваше да се случи бързо. Ирина трябваше да бъде принудена да използва магия, за да се защити. Това щеше да отслаби сърцето й. Лорелай щеше да изтощи отбранителните й сили, без да хаби своите. В противен случай рискуваше да влезе в битка, чийто изход нямаше как да предвиди.

— Моля те, помогни ми! — изрече тихо тя.

Магията изпрати светлината си навътре в земята и замря. Изведнъж бавно, много бавно сърцето на планината отговори.

— Благодаря ти! — каза само с устни Лорелай, когато силата на планината се сля с магията й и се превърна в подвластен на волята й инструмент. — Накх’рашк. Намери основите на крепостта и я разтърси, така че всяко живо същество да напусне стените й.

Планината простена и се затресе. Дърветата затрепериха, прекършиха се на две и паднаха. Зад стените на граничния пост се вдигнаха облаци прах. Дворът се напука. Още един трус и стената на укреплението се разцепи на две.

Поток от бойници се изля от портата на основната крепост. Лорелай притискаше длани в земята, сърцето й биеше в слепоочията.

Винаги бе знаела, че е способна на голяма магия, но до този момент не бе и помисляла, че ще подчини цяла планина. Гледката я изпълни с благоговение, в което имаше и зрънце страх.

Ирина също бе способна да подчини планина и ето какво бе направила със своята магия.

Кажи ми, когато всички излязат от крепостта, изпрати мислите си към Саша заедно с образ на обезлюдените сгради.

Бягат, отвърна й Саша. Мислите й бяха пълни с тичащи в паника войници. Пукнатините по каменния двор пропълзяваха като паяжина към стените.

Докато наблюдаваше смаяно делото си, някъде в най-отдалечения ъгъл на съзнанието си тя получи част от обърканите мисли и образи на Кол, но ги пренебрегна. Трябваше да се пребори със страха, че магията, която притежаваше, можеше да я превърне в Ирина, в злата магьосница, която сега искаше да унищожи. Но скоро изостави тази мисъл и насочи цялото си внимание върху изпратения от Саша образ на бойниците, които спасяваха живота си.

Нейната сила и тази на Ирина бяха равностойни, но сърцата им бяха коренно различни. Ако Ирина поискаше от планината да събори крепостта, щеше да го направи, без да се интересува за живота на хората в нея.

Чисто, каза Саша и й изпрати картина на последния войник, бягащ от крепостта с ококорени от ужас очи.

Лорелай престана с разсъжденията за природата на своята сила и пое дълбоко въздух. Магията гореше във вените й. Време беше Ирина да пожъне посятото.

Тя намери каквото търсеше дълбоко под стабилната планина, под пластовете пръст, камъни, скали и води — гореща жила, превърнала скалистия слой в лава, която течеше бавно през сърцевината на Рейвънспайър. Щом я усети, събра силата си и изрече:

— Каз’жеч. Отвори канал за лавата под теб и я остави да погълне крепостта.

Вътре в планината нещо забуча и застърга, сякаш се сблъскаха две огромни скали. Нещо заклокочи и звукът се засилваше с всяка секунда. Дърветата затрепериха, клоните се превиха. Листа, шишарки, камъчета и прах се откъснаха от хълма и се свлякоха надолу по склона.

Безопасност, безопасност, изкряска Саша в съзнанието си и пресече небето обратно към Лорелай.

Аз съм в безопасност, изръмжа й Кол и Лорелай обърна глава към гората, оглеждайки дърветата, но не успя да открие следите му.

Клокоченето премина в тътен, когато горещата лава се сля с пламъка на магията й и си запробива път през сърцето на планината. Крепостта се затресе и огромни каменни късове се изтърколиха по склона.

Земята под ръцете на Лорелай се затопли и заклокочи. Гейбрил я хвана за раменете, за да я задържи на крака, когато повърхността на планината започна да се пропуква, отваряйки дълбоки пропасти, пълни с огнена лава.

— Трябва да се махаме оттук — каза той.

— Още малко — отвърна тя, погледна към крепостта и предаде мислено волята си на планината.

Потокът от разтопена лава се надигна, експлодира и нахлу в бункера. Пламъкът засъска, камъните започнаха да се пръскат и втечняват. Планината затрепери. В този момент лавата изригна от бункера и покри двора, изхвърляйки горещи отломки надолу по склона. Планината потръпна още веднъж и погълна останките от сградите в пръстта.

Лорелай прошепна благодарността си и вдигна река от земята. Реват на лавата премина в далечен ропот и постепенно затихна напълно. Тя стана на крака и се загледа в мястото, където допреди малко се бе издигал граничният пост.

Сега го нямаше, разрушен до последния камък. Бункерът беше запълнен със застиваща лава и цялото снаряжение бе запечатано под нея.

Краката на Лорелай затрепериха. Пръстите й бяха студени като лед, когато се опита да сложи ръкавиците, но все пак можеше да стои права и да върви без чужда помощ. Това беше най-мощната магия в живота й, но планината й се бе подчинила доброволно и последиците върху тялото й бяха минимални. Тя искрено се надяваше сърцето на планината също да остане непокътнато.

Трябва… да ловувам, промъкнаха се мислите на Кол в главата й заедно с образа му. Той бе забил нокти в ствола на едно дърво, за да удържи на порива да хукне след нея и да я разкъса.

Да я убие.

— Да тръгваме — каза тя на Гейбрил и потърси с поглед ловеца, който вече губеше битката със себе си. — Ще ни трябват най-малко три дни да стигнем до река Силбер и да стъпим на моста, преди войниците да се съберат и да обединят сили.

Гейбрил кимна и се обърна на юг.

— А момчето?

— Скоро ще тръгне след мен. Трябва да се отдалечим от него колкото може повече, докато измисля как да се справя с него.

Гейбрил я погледна многозначително, за да й покаже, че има свой начин да се справи с Кол. Без да губят време, двамата тръгнаха на юг, Саша литна над тях, а Кол изостана да се бори с магията на Ирина.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Слънцето докосваше каменния балкон със златните си пръсти, но нежните следи не успяваха да разпръснат сенките на следобедния сумрак. Ирина се хвана с две ръце за металния парапет и се загледа в града — нейния град — с красивите му къщички с островърхи покриви, кокетни гостилнички, павирани улици и куполи на катедрали, които пробождаха небето като игли.

Фенерите в домовете на хората блещукаха с меката си светлина като малки звезди по улиците. Вечерният хлад плъзна по гърба на Ирина, но тя не му обърна внимание.

Скоро и последните слънчеви отблясъци се скриха от балкона и той потъна в сянка. Погледът на кралицата проследи пътя на залязващото слънце към хоризонта със стиснати в тънка линия устни, докато вечерните лъчи напускаха градината на двореца. По бялата надгробна плоча, заобиколена от красиви рози, проблясваха откъслечни светлинки.

Сърцето й заби като юмрук върху гърдите. Тя притисна бледата си ръка към него в опит да спре болезнения му ритъм и отдръпна очи от белия монумент.

Вече нямаше за кого да скърби. Не остана никой. Вместо любими хора имаше в краката си кралство, което трябваше да управлява с желязна ръка. Някои биха казали, че са готови да убият, за да бъдат на нейно място, но тя знаеше, че лъжат.

Ирина бе доказала на всички, че има силата да изтръгне живота, който смяташе, че заслужава, от истинските му притежатели. Бе преживяла не един и два провала, но бе съумяла да ги превърне в победи. Скоро и Лорелай щеше да се прости с живота си, тя щеше да вземе предателското й сърце в ръцете си и да намери начин да подмлади своето. Всичко щеше да се нареди. Болката, която бе вплела в нашийника на ловеца, нямаше да му позволи да се провали отново.

Неочаквано усети странен прилив на енергия в себе си. Тя се плъзна по вените заедно с магията и опари ръцете й.

Нещо не беше наред.

Кралицата затвори очи и се съсредоточи върху нишките магия, които бе пуснала под земята на кралството си.

Нещо ставаше на север, зад гората Хиндерлинде и на запад от река Силбер.

Ирина хвана с две ръце черната пълзяща роза, израснала до кулата на двореца. Дебелите й къси бодли се забиха в кожата й. Без да обръща внимание на болката, тя прошепна:

— Проснакх. Намери, каквото търся.

Магията й се изля в бодливото стебло на розата, спусна се по него и се оттече в земята с лек трепет. Ирина затвори очи и видя в ума си планината на северозапад от река Силбер, където се простираше земята на херцогиня Уолдина с нейните села и мини. Там беше и най-далечната гранична крепост на кралицата.

Сърцето й изгуби равномерния си ритам, когато магията й разцъфна под повърхността на земята като бодлива лиана, промъкна се под столицата, пресече гората Хиндерлинде и няколкото селца, закрепили се здраво за скатовете на недружелюбните западни планини.

Лианата достигна земите на херцогиня Уолдина и пусна стотици разклонения, които запояха под повърхността и затърсиха отговори. За няколко секунди откриха нишките на използваната от Лорелай магия и кралицата разбра всичко.

Болката стегна сърцето й между пръстите си и отне дъха й. От северния граничен пост нямаше и следа. Беше разрушен до основи. Оръжията бяха заровени под втвърдена лава, кулите със сигнални огледала и пощенски гълъби бяха заличени, а войниците се бяха разбягали из близките села.

Но най-лошото бяха магическите нишки около сърцето на планината, които бяха отблъснали заклинанието на Ирина.

Лорелай.

Гняв, примесен с горчивина и страх, изпълни сърцето на Ирина. Тя не бе обучавала принцесата да използва така магията си — да я слее със сърцето на нещо и да го превърне в оръжие. На самата нея й бе отнело години да усвои това умение. Лорелай или бе обучавана от някоя зла мардушка, или притежаваше много по-голяма естествена сила, отколкото Ирина предполагаше.

И в двата случая принцесата й бе обявила война и Ирина не можеше да я остави ненаказана.

Стисна здраво стеблото на розовия храст и прошепна:

— Наркхгор каз’лит. Намери онази, която търся, и я накажи.

Тя изля в заклинанието цялата си енергия и жажда за мъст. Ръката й запулсира, сърцето я заболя, когато магията премина в стеблото, а оттам в стотиците вече изтъкани нишки под столицата, които продължаваха през Хиндерлинде, пресичаха Силбер и се събираха във Фолкрейн.

Вълната премина, тя отвори очи и се олюля от усилието да събере сила от все по-неподатливата земя на Рейвънспайър. Стисна здраво парапета с кървави от бодлите пръсти и се усмихна студено към северната земя, която сега бе свързана с нея толкова силно, че я усещаше в ударите на сърцето си.

Нейният ловец скоро щеше да открие принцесата — гонен от вътрешната нужда да изтръгне сърцето й и да прекрати собствените си страдания, — щеше да изпълни възложената му задача. Ирина най-после щеше да спи спокойно с мисълта, че Лорелай е платила за предателството си.

А ако той все пак се провалеше, нишките на магията на кралицата щяха да изпълнят заповедта й. В мига, когато Лорелай решеше да използва отново силата си, тази на Ирина щеше да я атакува и глупавата игра на момичето щеше да приключи в полза на кралицата.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

От всичко, което се случи, Кол не запомни нищо, освен дърветата и небето. То притъмня, изпълни се със звезди, които след време избледняха и се предадоха на сивото утро. Помнеше и болката, която му причиняваше нашийникът. Всеки милиметър от него беше източник на адски мъки. Зловещият му шепот заглушаваше всичко. Единствено гласът на момичето успяваше от време на време да пробие мъглата, но колкото повече се отдалечаваше от нея, толкова му беше по-трудно да я чува.

Сутринта, когато слънцето се показа, гласът й вече беше част от неясното минало и той остана сам с шепота и болката. И тежките удари на драконовото сърце в гърдите си.

Трябваше да тръгне след момичето и да го намери.

Но не можеше.

Трябваше да изтръгне сърцето й.

Но не можеше.

Не можеше и не искаше, макар да не знаеше защо.

Към обяд се спъна и падна на колене. Болката беше непоносима и той беше неин пленник.

Щеше да умре.

Не, тя щеше да умре.

Той не беше убиец.

Той беше онова, в което кралицата го превърна.

Събралата се в гърдите му ярост се сля със силата на нашийника и се превърна в безкраен поток от болка и страдание, който се разля из вените му. Всяка глътка въздух влизаше в гърдите му като острие на меч. Всяка крачка, отдалечаваща го от момичето, беше нож, който раздираше вътрешностите му.

Той обхвана главата си с две ръце и закрещя, докато не му остана глас.

Трябваше да се върне. Трябваше. Той беше огън, кръв и смърт и спасението беше сърцето на момичето.

Спасение.

Измъченото му съзнание се вкопчи в тази дума.

Той беше хищник, тя беше плячката. Трябваше само да извади сърцето й и щеше да бъде спасен.

Кол вдигна глава и се огледа. Беше стигнал до едно езеро. Студените му чисти води го разделяха от обширните зелени хълмове в източната част на Фолкрейн. Нещо го примамваше зад планината, нещо го зовеше да се върне у дома, ако някога въобще бе имал дом.

Ако се затичаше, щеше да изкачи билото преди падането на нощта.

Ако се отдалечеше от плячката си, болката щеше да разкъса вътрешностите му.

Кол заби нокти в земята под себе си и затвори очи. Опита се да игнорира бумтенето на сърцето и шепота на нашийника.

Той нямаше да се превърне в чудовище.

Но той вече беше. Беше чудовище и нищо нямаше да се промени, докато не вземеше сърцето на своята жертва.

Нашепваните от нашийника думи изпълниха съзнанието му и по вените му потече нажежена до червено болка, заличаваща всичко, освен неутолимата жажда да ловува.

Да убива.

И най-после да се освободи от мъките си.

Той отметна глава назад и изрева. Шепотът в съзнанието му премина в писък и отекна в главата му.

Той беше огън, кръв и смърт.

И момичето трябваше да умре.

Кол откри момичето точно преди слънцето да залезе. Тъкмо бе напуснал планината и беше съвсем близо до поляната над река Силбер, която разделяше планинската част от гората. Онзи мъж беше с нея, но мечът му беше прибран. Птицата кръжеше над тях. Шепотът на нашийника стържеше в главата му и този път той осъзна думите:

Определи най-голямата заплаха.

Убий я първа.

Убий ги всичките.

Оръжието на мъжа беше заплаха, но старият човек беше слаб, не можеше да го нарани, не можеше и да му избяга.

Птицата беше по-бърза, но клюнът и ноктите й можеха само да го забавят, не и да го спрат.

Нищо не можеше да го спре.

Той беше чудовище и щеше да заслужи спасението си.

Момичето замръзна на място и огледа дърветата около себе си.

Кол?

Устните му се сгърчиха, мускулите се напрегнаха.

Къде си, Кол? Знам, че си наблизо. Чувам мислите ти.

Преследвам… теб, успя да излезе от болезненото му съзнание и той сви ръце в юмруци. Ще те разкъсам.

Не искаш да го направиш, отвърна уверено тя.

Да. Искам. Кол искаше само това. Жадуваше го с всяка фибра на тялото си.

— Той се върна — каза тя и стана бавно. — И нещата са много по-зле.

Гейбрил хвана меча и скочи на крака.

Преследвам, дочу тя гласа на Кол, който вече не звучеше човешки. Убивам.

Ще ти помогна, каза спокойно момичето, никой не бива да умира.

Нашийникът нашепна нещо и болката избухна с нова сила. Той се показа от прикритието си и потърси с очи плячката си.

— Идва — погледна тя към Гейбрил. — Не се опитвай да го спреш, иначе ще те убие. Изгубил е контрол.

— Лорелай… — започна Гейбрил, но тя го прекъсна.

— Никога не съм подлагала на съмнение методите ти на обучение, защото ти си Учителят. Ти не бива да подлагаш на съмнение магията ми.

Тя вдигна голите си ръце с дланите към Кол. При вида на незащитената й гръд, сърцето на момчето заби неистово.

Сърцето й беше негово.

Болката му скоро щеше да спре.

— Насочи меча си към земята, отдалечи се две крачки и се опитай да не гледаш заплашително — каза тя на Гейбрил. После хвърли строг поглед към сокола. Саша изкрещя към Кол и кацна на близкото дърво. Черните й очи се впиха кръвожадно в него.

Мъжът отстъпи крачка назад, насочи меча си към земята и погледна като куче, готово да скъса каишката си и да нападне неканен гост. В същия момент Кол изскочи измежду дърветата.

Плячка, улови мисълта му Лорелай.

Ела при мен, отвърна тя и вдигна ръце.

Ще те убия.

Ела.

Гласът й подейства като балсам за измъченото му от болката съзнание. Той спря на място, дишайки тежко. Нашийникът шептеше, мълвеше, пищеше. Болката обзе цялото му тяло и в него се разрази пожар.

Кръв.

Смърт.

Той хвана нашийника с треперещи ръце и дръпна силно, но не успя да го помръдне.

— Не докосвай нашийника — каза тихо мъжът. — В него има магия и може да се окаже капан.

Принцесата кимна, без да отмества поглед от краля на Елдър.

Кол пусна нашийника и затвори очи. Миризмата на момичето достигна до ноздрите му. Планински бор. Сняг. Горящо дърво.

Той беше огън. Гърдите му лумваха при всеки дъх и само сърцето на момичето можеше да го потуши.

Ела при мен, повтори тя и той отвори очи.

Извади драконовите си нокти и се хвърли към нея.

Тя изчака да се приближи съвсем, после се наведе, спусна се под разтворените му ръце, хвана го за коленете и го повали на земята. Той стана на мига и отново скочи върху нея. Лорелай го посрещна с лакът в челюстта и го върна на земята. Ноктите му оставиха следи по рамото й.

Кол се опита да се изправи, но тя скочи върху него, долепи голите си длани до гърдите му и изпрати магия към драконовото му сърце.

Той я отблъсна от себе си и я захвърли в близкия храсталак. Спусна се след нея с яростен вик и жадуващо кръв сърце. Нашийникът не спираше да шепти, докато не изпълни цялото му съзнание.

Тя вдигна ръце, за да спре атаката му. Глупава плячка, помисли си той, приклекна и скочи отново. Прикова я към земята, но тя успя да посрещне гърдите му с ръце и бялата светлина на магията й проникна в него.

Той отметна глава, жилите на врата му изпъкнаха страховито, гърдите му с мъка поеха въздух. Дланите й продължиха да изливат магия в него и яростта, запълнила празното пространство в гърдите му, започна бавно да утихва. Болката също намаля, въпреки че нашийникът не спираше да изпраща болезнените си сигнали.

Помогни ми, издигна се треперещият му глас над шепота на нашийника. Тя погледна в очите му и видя невиждана досега болка. Устните й се събраха в решителна черта.

Ще ти помогна, отвърна Лорелай. Съзнанието й препускаше като вихър, прекалено бързо за Кол да го последва, но той все пак долови откъслечни мисли за магия, за изцеление, за помощ. Тя се запита колко от неговата болка можеше да поеме, преди Ирина да разбере, че губи своя ловец.

Хвани се за дървото до нас. Не искам повече да измъчвам земята, но нямам друг избор. Тя посочи с брадичка към болното сгърчено кленово дърво наблизо. Хвани се за него с две ръце и каквото и да става, не се пускай, преди да приключа.

Той не попита защо, само я освободи от хватката си и стана. Тя тръгна с него, дланите й все още бяха върху гърдите му. Кол се обърна към дървото, хвана се за кората му с човешките си нокти и зачака.

Тя пое дълбоко въздух и нареди:

— Накхгор. Намери болката му. Жа’дат. Изпрати я в дървото.

Магията лумна в дланите й, драконовото му сърце полудя, а нашийникът го изпрати в ада.

— Накхгор. Жа’дат — извика тя и магията се вля от дланите й в него, хукна като планинска река и вече никой не можеше да я спре. Драконовото му сърце не искаше да й се отдаде, но малкото останала в него човечност мечтаеше да бъде спасена и й се подчини на мига.

Бялата светлина премина в него, обра най-лошото от страданието му и го изтласка от ръцете му към дървото. Стволът потрепери, а Кол извика. Светлият поток на енергията се пренесе от нейните мисли в неговите. Болката се смеси с удоволствието — свобода и окови в едно. Болката най-после утихна. Но магията отне всичките й сили.

Той усети борбата й с изтощението. Но знаеше, че има още, тя трябваше да се съвземе, за да му помогне докрай. Събирайки последните следи от енергията си, Лорелай я насочи към плътната сива завеса, която държеше спомените далече от съзнанието му. Гласът й затрепери от сила, когато извика:

— Накхгор. Жа’дат!

Завесата се вдигна. Чу се ужасяващ трясък и кленовото дърво се разцепи на две. Спомените на Кол се върнаха, а с тях и силите, които щяха да му позволят да вземе надмощие над желанията на драконовото си сърце.

Момичето се усмихна уморено и залитна.

Гейбрил извика предупредително, но Кол вече я държеше в ръцете си, притискайки я до гърдите си, за да не падне.

Съзнанието му бе преодоляло ужасяващия терор. Шепотът на нашийника вече не се чуваше, болката намаля до леко пробождане.

Тя го бе спасила. Отново.

Благодаря ти!, опита се да каже той, но очите на момичето се затвориха, преди да го чуе и то заспа.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Кол вървеше пред Гейбрил, а възрастният човек носеше изпадналата в безсъзнание принцеса. Тримата наближаваха река Силбер, която течеше от западния край на Рейвънспайър към източната граница на Елдър. Старият човек бе казал на краля, че Лорелай ще използва реката, за да изпълни обещанието си към него.

Лорелай.

Не и тя. Тя не е плячка. Вече не.

Лорелай.

Съзнанието на Кол беше ясно и въпреки че болката продължаваше да пулсира в нашийника на Ирина и драконовото му сърце все още жадуваше за кръв, топлината, която усещаше от връзката с Лорелай, му помагаше да запази контрол.

Секунди след като бе задържал принцесата в обятията си, Гейбрил я бе отнесъл далеч от него и го бе предупредил, че дракон или не, щеше да се прости с живота си, ако я погледнеше лошо дори веднъж.

Кол не можеше да го вини за това. Ако някой се бе отнесъл с Бриг, както той — с Лорелай, щеше да отнеме живота му на мига.

Гейбрил стъпи върху камък в подножието на един стръмен, покрит с трева склон и се подхлъзна. Кол веднага се обърна, спусна се към него и подложи ръка под кръста на принцесата, за да не падне на земята.

Гейбрил обаче се окопити бързо.

— Долу ръце от принцесата!

Решителността в гласа му щеше да засрами дори и Учителя Ейлер.

Кол закрепи Лорелай на герба на стария човек, отстъпи назад и се загледа в момичето. Вятърът повдигна нежно дългите й черни коси, миризмата на планински бор и сняг достигна до ноздрите му и накара драконовото му сърце да забие безмилостно в гърдите му, но той си наложи спокойствие и се съсредоточи върху извивката на скулите и контраста на дългите мигли върху бялата й кожа.

— Да не би да си забравил как изглежда, че си се втренчил така в нея? — стресна го Гейбрил. — Я мини пред мен. Хайде, мърдай. И да знаеш, че ако ни водиш към поредния капан на Ирина, кълна се, нищо, ама абсолютно нищо няма да те спаси от мен. Ясен ли сам, синко?

Кол откъсна поглед от Лорелай, загледа се встрани и кимна послушно. За него беше истинско чудо, че Гейбрил изобщо търпеше присъствието му, особено като се имаше предвид, че Кол не можеше да общува с него.

Не че някоя от мислите му заслужаваше да бъде споделена — в момента той само мислеше колко много му липсва семейството. Колко много му се иска да полети над хълмистите земи на Елдър, да обикаля просторните, украсени с бронзови статуи коридори на двореца с Бриг до себе си. Чудеше се дали Лорелай ще се събуди навреме, за да спази обещанието си и да спаси Елдър от чудовищата. И щеше ли да си върне човешкото сърце, без да остане роб на магията на Ирина?

Надяваше се Лорелай да му помогне за всичко. Знаеше, че няма право да я моли за повече от спасяването на кралството му, но нямаше избор. От друга страна, тя, също като него, беше враг на Ирина и това по странен начин ги правеше съюзници. Той погледна крадешком към нея и се изуми колко красиво изглеждаше бялото й лице, там, където черните мигли го покриваха, и колко удивително червените й устни се бяха разделили в съня й.

Докато се взираше в устните й, си представяше как благодари на красивата и храбра принцеса на Рейвънспайър с целувка и сърцето му учести ритъма си, разливайки странна топлина из цялото му тяло.

О, небеса, какъв идиот беше! Елдър загиваше. Ирина все още притежаваше сърцето му и го управляваше чрез проклетия нашийник. Лорелай беше в опасност, той нямаше представа къде са приятелите му и драконовото му сърце припяваше заедно с нашийника, че няма да се освободи, докато не убие принцесата. Не беше време да мисли за целувки. Дори и с прекрасната Лорелай.

Явно бе възвърнал паметта си само за да си загуби ума.

На половината път по обратната страна на хълма Гейбрил отново се спъна. Кол изтича при него и без да се замисля, пое принцесата в ръцете си. Притисна я до горещото си драконово сърце и зачака Гейбрил да стане и да му заповяда да свали дяволските си ръце от Лорелай. Но Гейбрил само наведе глава и задиша тежко. Болката очерта две дълбоки бръчки около устата му. Кол се загледа в далечните върхове на дърветата в подножието на склона и се направи, че не забелязва.

Драконовото му сърце се развълнува от аромата на Лорелай и заби още по-силно. Той стисна зъби, отдалечи я леко от гърдите си и се замисли за Бриг, която вярваше, че той ще остане жив и ще спаси Елдър. Сети се и за приятелите си, които го следваха неотклонно по пътя му и го защитаваха, защото вярваха в него и защото той беше техният крал.

Замисли се и за Лорелай, която бе срещнала момче, достойно да умре, но бе решила да го спаси.

Шепотът от нашийника не спираше да му втълпява думи за наказание и смърт. Но той остана при спомена за смелата Лорелай и не се поддаде.

Гейбрил се изправи на крака и стиснал здраво с река левия си крак, се вгледа в Кол. Изражението му беше неразгадаемо. Кол се опита да го убеди с поведението си, че не е заплаха за тях. Прииска му се старият човек да можеше да чете мислите му, както правеше Лорелай.

Но не всичките.

Не и тези за целувката с Лорелай.

— Нощта наближава. Последния път, когато излекува човек, принцесата не беше на себе си два дни. Трябва да потърсим подслон за вечерта. Ясно е, че не можем да останем на открито. Ако нямаш нищо против, можеш да я поносиш известно време — каза Гейбрил неохотно, сякаш му предлагаше маслинова клонка, с която беше готов да го удари във всеки един момент.

Кол кимна и се опита да запази спокойствие, когато Гейбрил извади меча си.

— Ще вървиш пред мен. Мечът ми ще бъде в гърба ти през цялото време. Ако се опиташ да й направиш нещо, ще те промуша на мига — обясни старецът и погледна Кол право в очите. — Лорелай мисли, че си заслужава да те спаси. Докажи ми, че не греши.

Кол намести ръцете си по-удобно, положи главата на момичето върху рамото си, като внимаваше нито една част от нея да не докосва нашийника, и се загледа в габровата горичка в подножието на хълма. Дебелите стволове на дърветата и натежалите клони можеха да им осигурят добро прикритие. Той посочи към горичката и погледна въпросително Гейбрил.

— Не е лошо — изсумтя старецът. — Да вървим.

На третата крачка птицата на Лорелай се спусна от небето, където бе кръжала на мързеливи кръгове, кацна на рамото му и заби нокти в меката плът. Той я погледна и тя го клъвна по носа. Кол се отдръпна и тя го шляпна с крилото си зад врата.

Кол потърси с поглед помощ от Гейбрил.

— Не ме гледай — сби рамене старият човек. — Соколът се подчинява единствено на Лорелай.

Саша зъби нокти още по-дълбоко в плътта му и отново стовари тежкото си крило върху главата му.

Той я погледна възмутено. Та той беше крал на Елдър, за бога! И драконов воин. Нямаше да позволи една птица да го уплаши.

Тя наведе врат, завря лице в неговото и го погледна очи в очи.

Добре де, може би беше малко уплашен. За радост, вече не можеше да говори, за да сподели с другите унизителния факт.

Гейбрил се изкиска, а Кол въздъхна стоически.

Слънцето вече се спускаше по западния склон, когато стигнаха до габровата горичка. Гейбрил се зае да запали огън и да сготви малко боб с късчета месо от заека, уловен от Саша за тях, а Кол му помогна да разпънат палатката, застла земята и остави принцесата да си почива. После седна на другото одеяло, загледа се в тъмнеещото небе и се замисли за всичко, което стоеше пред него оттук нататък.

Първо, трябваше някак да си върне човешкото сърце от Ирина. И да махне този нашийник от врата си. После трябваше да намери приятелите си и да се надява Лорелай да се събуди навреме, за да спаси изстрадалото му кралство от великаните човекоядци. Ако не успееше, хората му щяха да загинат.

Бриг щеше да загине.

Гърлото му се стегна от тази мисъл и дори топлината на драконовото му сърце не успя да прогони студените тръпки от кожата му.

След всичко направено, след като бе жертвал всяка частица от човешката си същност, не можеше да преживее мисълта, че ще изгуби Бриг.

Коя е Бриг?

Той извърна глава към спящата Лорелай и видя, че е отворила очи, макар все още да изглеждаше уморена.

Сестра ми. Не знаех, че си се събудила. Гейбрил ти каза, че миналия път са ти трябвали два дни да се възстановиш.

Да, защото тогава излекувах един упорит старец, чието сърце отказваше да ми се подчини и трябваше да използват цялата си енергия, за да го надвия. Много по-лесно е, когато човекът иска същото като мен. Драконовото ти сърце се бореше, но в теб е останало много от човешката ти същност и изцелението стана по-лесно, отколкото си мислех. Забелязвам, че сега мислите ти са много по-ясни. Надмина речника на сокола ми, за което те поздравявам.

Много смешно, намуси се той. В съзнанието му неволно се появи образа на кацналата на рамото му Саша, която го шляпаше с крилото си и от време на време го клъвваше по лицето. Кол се опита да го прогони, като се замисли за нещо друго, но беше късно.

Тя е голям защитник, развесели се Лорелай.

Но аз се опитвах да те спася.

Нека не забравяме, че преди това искаше да те убиеш. Той сведе рамене, сякаш думите й паднаха върху тях като нагорещени камъни. Трябваше да използва цялата си воля, за да не отмести поглед от нейния.

Съжаляват, Лорелай, не знам как мога да се извиня за това и за другото — че бях в Норденберг с Ирина. Никога няма да мога да ти се отблагодаря.

Не ти уби Лео, отвърна уморено тя. Освен това ти вярвам, че Ирина е извъртяла думите си и те е принудила да се съгласиш на договор, какъвто иначе не би приел. А за опита ти да ме убиеш, след като тя ти отне човешкото сърце — това не беше ти. Не беше истинският Кол.

Ти рискува живота си, за да спасиш моя. За втори път. Това взе да се превръща в досаден навик, усмихна му се тя и той неволно си спомни червените й устни на фона на бялата като сняг кожа. Веднага изостави мисълта, знаейки, че Лорелай е в ума му. И бездруго имаше да мисли за много по-важни неща. Например кога щеше да се възстанови, за да спре великаните. И колко време щеше да им отнеме да стигнат до Елдър. И…

Веднага след като се извиним един на друг. Аз искам да ти се извиня, че слушах мислите ти дълго преди да ти се обадя, но…

Чакай малко. Откога си в тях?, попита той и в съзнанието му изникна моментът, когато се питаше какво ли би почувствал, ако може да я целуне.

Тя се притесни. По бузите й избиха две червени петна. Чух те да говориш за нашествието на великаните, за Ирина, за Бриг. Не съм… виж, наистина ли си мислеше…

О, небеса, не! Добре де, може би… само за миг. Аз съм мъж все пак. Тези неща се въртят в главите ни дори когато се тревожим за друго. Аз се тревожех за друго. За много други неща. Мисълта просто премина като стрела през ума ми, наред с много други.

Той беше пълен идиот. Досега не се бе затруднявал в разговорите си с противоположния пол. Никога не бе губил естествения си чар пред момичетата в училище, които искаха да целунат принца, за да могат после да се хвалят на приятелките си.

Колко момичета си целувал досега?, попита тя с неподправено любопитство в гласа.

Отговорът изгори съзнанието му, преди да успее да го скрие под мислите за математически уравнения и обучения по летене.

Сериозно ли? Толкова много? Да не би да си бил на състезание и да е трябвало на всяка цена да го спечелиш?

Беше… В моето училище имаше много момичета.

Тя извъртя очи. Добре. Но сега искам да държиш устните си далеч от моите. В момента имам много по-важни неща за правене.

Той също имаше по-важни неща за правене. Трябваше да спаси Елдър, да си върне сърцето (ако Ирина не го лъжеше, че го пази) и да помисли за сестра си, която го чакаше да се върне.

Една остра по ръбовете и тъпа в основата си болка го изпълни и нахлу в мислите му, преди да успее да я спре. Отново вървеше по дългия коридор към тронната зала, само че този път знаеше какво го чака там. После се видя да стои в ледените води на езерото Скиливренг, но думите, които искаше да каже на близките си, бяха недостатъчни, за да им разкрие истинските си чувства към тях. След това отново беше на колене на платформата над тронната зала, докато председателят на дворцовия съвет полагаше короната на баща му, а с нея и цялата отговорност за живота на кралството и народа му, на неговата глава. Тази отговорност го сломи. Сега взимаше решения под напора на отчаянието, жертваше себе си само за да постъпи правилно. И да спаси Елдър.

Колко струва спасението на Елдър?, помисли си той. Трябваше ли заради него да жертва толкова други неща?

Дъхът на Лорелай секна при тези негови мисли и сълзи изпълниха очите й, когато си представи брат си — момчето с неизменната усмивка и ярка светлина в очите — да лежи неподвижно на поляната пред входа за Норденберг.

Той прие образа й. Лео бе една от жертвите.

Не ти унищожи Лео, а Ирина, каза му тя. Мъката й, силна, колкото неговата, достигна до него и той притвори очи. Да извади на светло това чувство от най-тъмните кътчета на съзнанието си и да й го предаде беше много по-лошо от това да я направи свидетел на мислите си за онази целувка. И Кол можеше да се закълне, че тя чувстваше същото.

Сетих се как да блокирам мислите ти, каза тя, но сякаш не говореше на него, а на себе си. Магията на Ирина е в теб, но не чуваш нейните мисли. Тя е докоснала толкова много хора с магията си, че нямаше да й остане нито една скрита мисъл, ако не знаеше как да блокира другите. Гейбрил знае начина и може да ме научи. Не е необходимо да споделяме всяко свое хрумване един с друг.

Преди да й отговори, Кол се замисли за себе си, отделен от всички, обвързан единствено с драконовото си сърце и нашийника, чиято сила бе по-скоро приглушена от магията на Лорелай, отколкото прекратена. Ако тя го блокираше, нямаше да има с кого да споделя мислите си. Оставаше сам.

Тя стисна устни и пое дълбоко въздух, но преди да отвори уста, той вече знаеше какво ще каже. Истината се криеше в мекотата на сигналите, идващи от съзнанието й, в прокрадващото се между умората и собствената й мъка съчувствие към съдбата му.

Не можеше да иска това от нея.

Добре. Блокирай ме, каза той и съсредоточи цялото си внимание върху думите. Трябваше да бъде твърд и да погребе всяка частица от желанието си да се свърже с друг човек. Точно това искам.

Ти си ужасен лъжец.

Той се засмя, въпреки че не му беше до смях. През целия си живот бе лъгал хората около себе си — с едно-единствено изключение, Бриг — че не е нищо друго, освен очарователен нехранимайко, който не взима нищо насериозно. Държеше се безотговорно, защото така понасяше по-лесно разочарованието на баща си. Но не можеше да скрие истината от Лорелай. Тя вече бе видяла на какво бе способен и колкото по-дълго бяха свързани, толкова по-голяма част от себе си щеше да й разкрие.

Не само ти се чувстваш уязвим, каза тя, седна и започна да сплита къдриците си с бързи и ловки движения. Ти виждаш от мен не по-малко, отколкото аз от теб. Ако това продължи…

Не е нужно да продължава. Блокирай ме.

Тя извъртя очи.

Ако това продължи, трябва да приемем някои основни правила.

Не е ли по-лесно да ме блокираш?

Тя вдигна пръст.

Престани да спориш с мен. Няма да те оставя затворен в себе си, без да можеш да размениш две думи с когото и да било.

Мислите му омекнаха. Тя не спираше да го изненадва с голямото си сърце и силен дух.

Ти продължаваш да бдиш над мен.

Не го забравяй нито за миг, усмихна се тя. Сигурна съм, че съвсем скоро ще се наложи ти да ме спасяваш.

Надявам се да не се налага. Той стана и й предложи ръката си. Моля се да си далеч от всякаква опасност.

Тя пое ръката му и стана. Тъмните й очи го гледаха открито и уверено.

Ето ги и правилата: Не се ровим в мислите на другия, ако не сме поканени. И не мислим за целувки, когато има толкова други неща, за които да се тревожим. Ясно ли е?

Ясно. Нашийникът започна да му нашепва мисли за убийство. Той се отдръпна от нея и болката от магията на Ирина запулсира във врата му.

И трябва веднага да ми кажеш, ако болката се засили и започнеш да губиш контрол. Тя погледна към гърдите му, покрити с една от ризите на Гейбрил. Добре, сега да хапнем нещо. Имам нужда от сила.

За да поставиш бариера пред Елдър?, попита той, без да крие колко много означаваше за него отговорът й.

Да, отвърна тя.

Той вдигна покривалото на входа на палатката, за да излезе навън, и пропусна вътре студ и парченце индигово небе, преливащо бавно от синьо в черно.

Има ли някое безопасно място, където можеш след това да се скриеш от Ирина? Винаги си добре дошла в Елдър.

Тя вдигна брадичка.

Няма нужда да се крия от никого.

През съзнанието й заструи поток от образи — разрушен мост пада във водата, кулите на крепостната стена се срутват, Ирина, притиснала с ръце отслабващото си след всяка използвана срещу Лорелай магия. Планът на принцесата се разкриваше постепенно пред Кол и заедно с това шепотът на нашийника премина в писък.

Ти ще отидеш при Ирина?, погледна я право в очите.

След като спася Елдър.

Какво си намислила, Лорелай… Това е война.

Очите й блеснаха в мрака.

Точно така. Ще разруша защитата й и ще я накарам да използва магията си, за да отслабнат силите й. После ще отида в двореца и ще отмъстя.

Драконовото му сърце започна да бие все по-бързо, докато не подпали пожар в гърдите му.

Ирина ме измами.

Да.

Открадна ми човешкото сърце и ме прикова към този нашийник.

Лорелай се приближи до него. Искаш ли да ми помогнеш?

Той оголи зъби в усмивка не по-малко зловеща от нейната. Мислех, че няма да попиташ.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Ирина стисна дръжката на огледалото с побелели от напрежение пръсти и се вгледа в повърхността му. Беше седмата сутрин, след като вля магия в елдрианския крал, взе човешкото му сърце и го изпрати, полудял от ярост и болка, обратно във Фолкрейн да намери и погуби принцесата.

Задачата беше проста. Вълшебната сила на болката от нашийника, комбинирана с яростта на дракона, трябваше да го накара да й се подчини.

Но той не се поддаде.

В началото не й се вярваше. Гледаше в огледалото по няколко пъти на ден, но не виждаше нищо обнадеждаващо. Той вървеше, понякога пълзешком, друг път се облягаше на някое дърво, за да остане прав, но нищо не подсказваше, че търси своята жертва.

Без да му позволява да чуе мислите й чрез връзката, която нейната магия изгради между тях — нещо, на което имаше право единствено Раз, тя не можеше да е сигурна в намеренията му. Затова прие, че Кол преследва принцесата, но болката, която нашийникът му причиняваше, го бави.

Ала скоро разбра истината и кръвта й кипна от гняв.

Ирина се взря в огледалото и стисна зъби толкова силно, че челюстта й изтръпна. Облаците по повърхността му се разсеяха и тя видя принцесата да върви из една габрова горичка. Кралят на Елдър беше до нея.

Виждаше се, че изобщо няма намерение да я убива. Още по-малко да изтръгне сърцето й. Усмихваше й се, макар понякога да свиваше ръце в юмруци, сякаш се бореше с желанието да я нападне, както се очакваше от него.

— Глупак! — изстреля тя към огледалото. Сърцето й се качи чак в гърлото, дланите й пламнаха.

Кралят се държеше, сякаш не бе дал кръвна клетва да изпълни онова, което тя искаше от него. Като че ли съдбата на кралството му не го интересуваше.

Сякаш можеше да загърби заповедите й без никакви последствия.

Ръцете й затрепериха от злоба, докато гледаше Колванисмир и Лорелай. Човекът, който навремето помогна на Лорелай да избяга, не се виждаше в огледалото. Не го бе видяла нито веднъж, откакто преследваше принцесата.

Но той не беше важен сега. Имаше негова скица, направена по спомените на Кол. Виктор го бе разпознал на мига като Гейбрил Буше, бившия главнокомандващ на кралската стража. А тя си мислеше, че е мъртъв. Бе присъствала на погребението му.

С радост щеше да присъства и втори път.

Засега той нямаше значение. Ако се наложеше, можеше да го използва срещу Лорелай, но не й се искаше да изразходва магията си за него. И без това бе използвала достатъчно от нея, за да създаде съвършения ловец.

Сега най-важното беше да напомни на краля, че нарушаването на кръвна клетва с мардушка беше невъзможен изход.

Не и ако искаше някога да поеме въздух без болка.

Тя остави огледалото на тоалетната масичка и грабна една синя кадифена торбичка, вързана с черна панделка. Отвърза я и изсипа съдържанието й в ръката си.

В мига, когато остатъците от тръни и кости докосна кожата й, магията й припламна и тя се свърза с нашийника на Кол. Затвори пръсти около остатъците и погледна в огледалото.

— Каз’лит. Накажи го за прегрешенията. Причини му болка.

Силата се изля от ръката й и потече към костите и тръните. Тя почувства сърцето на използваните за направата на нашийника тръни да се вълнува до сърцето на вълка, който бе убила, за да вземе костите. Бе завладяла и двете сърца преди много време. Сега трябваше просто да ги използва, за да надвие и сърцето на краля.

Тогава Лорелай щеше да умре и Ирина най-после щеше да намери покой.

Кралят сигурно си мислеше, че щом е далече от нея, тя не може да го нарани. Може би не разбираше, че щом веднъж сърцето на живо същество е покорено от мардушка, всичко, сътворено от това сърце, също й се подчиняваше безпрекословно.

Или беше достатъчно глупав да си въобрази, че магията на принцесата ще го спаси от кралицата.

— Каз’лит! — на устните й се появи победоносна усмивка, когато магията й се свърза с покореното от нея сърце. — Накажи тялото му както заслужава.

Магията изтече от дланите й. Тръните и костите й се подчиниха и когато погледна отново в огледалото, глупавият крал беше на колене, лицето му се гърчеше от болка, а ръцете му дърпаха бясно нашийника.

Ирина съсредоточи цялата си злост в него. Нека непослушният крал да гори отвътре. Нека изпита болка там, където не е предполагал, че е възможно.

Нека разбере цената на предателството.

Разтърсван от спазми, той падна напред, устните му оформиха вик, който достави удоволствие на Ирина, въпреки че не го чу. Ноктите му израснаха и се извиха и тя си представи как драконовият огън изгаря гърдите му отвътре, как го умолява да се преобрази въпреки забраната на кралицата.

В същия момент се появи принцесата и коленичи до него. Протегна ръце, докосна сърцето му и оголи собствената си гръд.

Ирина стисна остатъците от костите и тръните толкова силно, че те се счупиха в реката й.

— Убий я! Убий я сега, Колванисмир! Използвай ноктите си, извади сърцето от гърдите й и агонията ти ще спре. Елдер ще бъде спасен. Само я убий!

Тя изпрати още агония към тялото му и в отговор част от болката разтърси собствените й гърди.

Кралят отвори очи и ги впи в принцесата. В тях нямаше нищо друго, освен глад за кръв.

Ирина се усмихна и положи свободната си ръка на натежалите си от болка гърди.

Всичко щеше да свърши след миг. Тя го бе пречупила.

Принцесата се наведе над ловеца.

Той заби нокти в земята до себе си.

Ирина стисна отново остатъците от кости и тръни и го подложи на още по-големи мъки, въпреки че сърцето й се стегна и гърдите й пламнаха.

Лорелай сложи ръце върху гърдите на Кол, очите й не изпускаха неговите и агонията, изливаща се от нашийника, се пренасочи към Ирина като камшик.

Кралицата отстъпи назад. Ръката й все още стискаше остатъците от нашийника, когато болката тръгна по вените й и пред очите й притъмня.

Това не беше възможно.

Нямаше начин.

Първо Лорелай подчини сърцето на планината, а сега и това.

Ирина бе търсила години наред черни мардушки, които имаха дързостта да не се подчинят на крал Милек и да продължат да развиват тъмната страна на своята природа, после бе учила и практикувала при тях цели десет години. Десет години, за да научи как да подчини едно сърце против волята му.

А Лорелай се справяше с това, сякаш беше дреболия.

Огънят във вените й заплаши да я изпепели и тя простена. Вълча ярост, тръни, собствената й жажда за мъст и драконов огън — всичко това я заля като лава.

Беше непоносимо.

Треперещите й ръце изпуснаха остатъците от нашийника. Тя потърси опора в стената, с другата ръка притисна изгарящите я от болка гърди. Истината подкоси краката й.

Тя бе изгубила своя ловец.

Лорелай разруши северния граничен пост и с това й обяви война. Не знаеше дали двамата с Кол не са поели към столицата, но ако беше така, единственото, което стоеше между Ирина и пълното крушение, беше паяжината от магия, която бе изплела под земята на Рейвънспайър, към болното й сърце.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Ти я надви, помисли си Кол, загледан в спасителката си. Кехлибарените му очи горяха с огъня на победата. Ти надви Ирина.

Лорелай стоеше до него над стръмния бряг на Силбер, а Гейбрил се бе запилял някъде, сигурно да проучва масивния мост, който свързваше северната и южната част на кралството. Магията все още проблясваше в дланите й. Тя се опита да покаже радостта си от победата. И имаше защо. Беше надвила магията на нашийника и я бе изпратила обратно към Ирина, за да може остатъчната енергия да стане поносима за Кол.

Беше се опълчила на Ирина и бе спечелила битката.

Не успя да свали нашийника, но въпреки това спечели.

Това определено беше повод за радост, но вместо усмивка, тя се отдаде на умората. Бавно се отпусна върху повехналите туфи влажна трева на каменистия бряг и въздъхна.

Лорелай?

Но тя бе потънала в мислите си. Беше по-силна, отколкото си мислеше. Значи можеше да победи Ирина.

Остра болка прониза гърдите й, когато истината я осени. Можеше да победи Ирина, което означаваше, че е можела да спаси Лео.

Защо не бе свалила ръкавиците си при първия знак за магията на Ирина? Защо не бе излязла на улицата, за да я види кралицата и да насочи силата си срещу нея? Тогава Лео щеше да остане в безопасност.

Толкова се страхуваше да се разкрие, толкова бе сигурна, че това ще сложи край на всичко, че не направи нищо. И Лео плати цената.

Чакай малко, коленичи Кол на камъните до нея.

Той умря, защото опитахме всичко, но не и магия. Тя не откъсваше поглед от ръцете си. Толкова сила криеха в себе си, а тази сила остана безполезна в единствения момент, когато имаше шанс да спаси човешки живот. Погледат й се замъгли и изведнъж й стана студено. По гърба й премина ледена трепка.

Лорелай…

Ако ще ме успокояваш, че не съм знаела коя от двете ни е по-силна или ще те убеждаваш, че с право съм се страхувала от Ирина и други подобни глупости, просто се откажи.

Болката се засилваше с всяка глътка въздух. Да усеща ударите на сърцето си с ясното съзнание, че сега сърцето на Лео можеше да бие до нейното, беше непоносимо.

Щях да кажа, че човек винаги знае какво е трябвало да направи, когато погледне назад. Аз лично разигравах наум стотици пъти момента, когато мама и татко ми казаха, че взимат брат ми с тях във войната. И всеки път намирах начин да променя изхода от ситуацията. Кол говореше тихо, но мислите му тежаха от мъката по любимите му хора. Веднъж ги убеждават да изчакат един ден. Правя така, че да ме изключат от академията по-рано, за да ги накарам да останат и да решат какво да правят с мен. Друг път се преструвам на много болен. Или бягам от двореца и те остават, за да ме търсят. Какво ли не измислям, за да ги задържа у дома. За да направя истината по-поносима.

Аз не мога да понеса моята истина. Студът обхвана цялото й тяло и зъбите й защракаха. Не мога да понеса мисълта, че можех да спра Ирина и да спася брат си.

Знам, но не е нужно да го понесеш сама.

Той седна тихо до нея и в мислите му усети покана да види какво понасяше самият той. Как бремето на неговата отговорност и страх го смазваше психически. Как понасяше болката от случилото се и какво му костваше да продължава напред, защото това бе единственият възможен път.

Нещо горещо и диво премина като тръпка по тялото на Лорелай. Магията заискри в дланите й, тя ги сви в юмруци и започна да удря в земята, докато кожата й се разрани и започна да кърви. Искаше й се да разкъса света на парчета. Да пропълзи в най-тъмната дупка и да изчезне.

Искаше брат си.

Тя заплака и се удави в сълзите си. Удави се в истината.

Не си сама, Лорелай.

Тя се облегна на него и топлината на драконовия огън в гърдите му прогони студа от нея. Кол обгърна нежно раменете й с ръка. Мислите му бяха уверени — тя щеше да продължи напред, когато бе готова за това. И не беше необходимо да се справя сама с всичко.

Лорелай плака, докато насъбралата се мъка и вина не се изляха от гърдите й. Тя се почувства завинаги изчерпана.

Постепенно утихна, дойде на себе си и осъзна, че той все още стои на колене и камъните нараняват кожата му. Влагата и студът пронизваха и двамата, но той се превиваше на две не заради тях, а за да не даде възможност на нашийника да я докосне. Изведнъж се видя в прегръдките му. Неволно бе пропълзяла там и бе намокрила ризата му със сълзите си.

Нищо от уроците на Гейбрил за изискан разговор не й помогна да се извини.

Няма нужда да казваш нищо, достигнаха думите му до нея.

Много си мил, отвърна тя, макар да бе наясно, че „мил“ не е точната дума. Кол разбираше мъката й, а доскоро тя беше убедена, че той не е пристан, където би могла да намери разбиране.

Може ли да те попитат нещо?, посрещна погледа й той и тя видя спокойствие и твърдост. Вятърът рошеше непослушната му коса и това й харесваше. Загледана в него, видя въпросът да се оформя в съзнанието му, но беше прекалено уморена, за да го избегне.

Кой уби Лео?

В главата й се завъртя водовъртеж от мъчителни образи. Техният бяг по мостчетата между покривите. Експлозията на лианите в небето и обратния им устрем към земята. Ръкавиците на ръцете й, докато влачеше Лео към портата. Плъзналата чернилка по вените му, която стигна до сърцето му и то спря.

Трябваше да сваля ръкавиците.

Това не е отговор на въпроса ти. Кой уби Лео?, повтори той.

Аз се провалих.

Може би сега изглежда така. Но кажи защо изобщо отиде в Норденберг? Защо се наложи да бягате оттам? Кой пусна отровата във вените ту? Той подпря брадичката й с пръст и повдигна лицето й, за да я погледне в очите. Това е важното, Лорелай. Това определя дали ще се удавиш в мъката си, или ще продължиш напред. Кажи ми кой уби Лео?

Тя се загледа в него. Отговорът изплува бавно от дълбините на съзнанието й. Ирина.

Той изчака истината да изкристализира в главата й и тя да намери компаса си. Лорелай беше достатъчно силна да победи Ирина и през целия си живот щеше да съжалява, че не го бе разбрала по-рано. Но много по-важно беше да помни, че Лео нямаше да умре, ако Ирина не бе решила да жертва живота на толкова хора, за да запази трона си.

Умората в нея се превърна в гняв, който бързо намери своята цел.

Не можеше да промени миналото. Но можеше да продължи напред и този път да направи по-добър избор.

Лорелай се изправи бавно, после се наведе да помогне на Кол. Пое топлата му ръка и понечи да му благодари, но той вече бе предусетил думите й.

В този момент се появи Гейбрил, видя сплетените им пръсти и свъси вежди.

— В момента мостът е чист. Не се виждат войници. Саша огледа пътя, откъдето дойдохме. Досега не съм получил от нея предупредителен знак, затова мисля, че не ни следят.

— Но при следващия ми ход Ирина ще използва магия срещу мен — каза Лорелай.

— И аз така мисля — кимна Гейбрил и бръчките между веждите му станаха по-дълбоки. — Ще вършим ли работа, или цял ден ще си държите ръцете?

Кол пусна ръката й. Топлината отлетя и студеният въздух я обгърна на мига. Тя го стрелна с поглед и забеляза, от което се почувства глупаво, как косата му се къдри около ушите и колко равномерно се издигат гърдите му, когато вдишва.

Внимавай, каза закачливо той, докато минаваше покрай нея, за да тръгне след Гейбрил. Не знам дали да не добавим още едно правило към списъка. Например да не обръщаме внимание на неподходящи неща на неподходящи места.

Какво да правя, като съм си наблюдателна? И като стана дума за наблюдателност, трябва да се оглеждаме за Ирина. Сигурно ще иска да нанесе ответен удар. Предполагам, че ще изпрати нещо трудно за преодоляване към нас следващия път, когато използвам магия.

Аз определено не се надявам на това.

Това е смисълът на целия план. Колкото повече магия използва, толкова по-слаба ще става. Сега нека да спрем похода на великаните из земите ти и да създадем още тревоги на Ирина.

Как мислиш да ги спреш?, попита нещастно той, но тя откри в мислите му и зрънце надежда.

Ще помоля реката, която тече пред двете кралства, да ти помогне. Ако успея да я убедя да ти се подчини, ще издигна водна стена между твоите хора и чудовищата.

Не съм сигурен, че водата ще направи нещо повече, освен да ги забави. В паметта му се появиха ужасяващи сцени — деца и възрастни дракони бягат от огромни зверове с дебела сива кожа, които правят всичко по пътя си на парчета.

Това няма да е просто вода, погледна го тя. Ще обвържа реката с магията си и докато съм жива, нищо няма да може да премине през бариерата. А ако умра… просто стой близо до мен. Ще занесеш сърцето ми на Ирина. Технически ти не си обещавал да те убиеш, а само да й занесеш сърцето ти. Кръвната клетва ще я принуди да изпълни своята част от уговорката. И в двата случая Елдър ще бъде спасен. Сега трябва да прекосим моста.

Мостът беше огромен и позволяваше по него да минават четири товарни каруци наведнъж. Старата дървена конструкция беше износена и тук-там проядена от времето, но стоеше стабилно, подсилена от напречни греди и дебели колони, забити в речното корито. Водата беше дълбока, а течението — силно. От северния му край, където стояха в момента, се виждаше другия бряг. В двата края на моста стояха четири двойки статуи на крале и кралици, погребани отдавна във величествена гробница — мълчаливи стражи, три пъти по-високи от принцесата.

Реката можеше да се прекоси и от други места — по-малки мостове на запад и на изток, но този свързваше главния път на север с главния път на юг и на практика беше най-прекият път до столицата. Ако изчезнеше, на армията на Ирина, разположена на север във Фолкрейн, щеше да й трябва седмица, за да се придвижи до двореца.

Дотогава една от двете — Ирина или Лорелай — щеше да е мъртва.

Ти няма да умреш, озъби се Кол и тя чу шепота на нашийника да пъпли из съзнанието му, принуждавайки го да разрушава, вместо да защитава.

Не е сигурно. Тя мина покрай Гейбрил и без да погледне към Кол, огледа моста и планира атаката си. Искаше й се да живее, но безопасността и доброто на Рейвънспайър бяха на първо място.

Готов съм да дам живота си, за да живееш ти. Това е най-малкото, което мога да сторя за теб.

Тя видя решителността в горящия му поглед, докосна се до светлината, която го изпълваше, докато мислеше как да защити Елдър и нея, и сърцето й учести ритъма си. Шепотът от нашийника му се засили, замоли за кръвта й, но той впрегна цялата си воля срещу внушението и съсредоточи мислите си върху дълга си към Лорелай.

Елдър има нужда от своя крал, каза тя и мина между първата двойка статуи.

А Рейвънспайър има нужда от истинската си кралица.

Лорелай вдигна брадичка и го погледна в очите. Сега сме съюзници. Само трябва да се пазим един друг.

Тя мина между друга двойка статуи и потръпна леко, когато погледна в празните черни очи на кралицата с дълга коса и скръстени на гърдите ръце, като повечето каменни пръсти бяха изпочупени.

Тази вода тече през Елдър, каза Кол и гласът му натежа от носталгия. В съзнанието му се заредиха спомени: за широки, украсени с бронзови статуи коридори и извити в дъга балкони, назъбени планински върхове и стаи, пълни със смях и музика, изтекоха и оставиха след себе си само чувството за самота.

И съвсем скоро тази река ще спаси Елдър, каза Лорелай, погледна към водата и се замоли сърцето й да се предаде на нейното без борба.

— С какво искаш да започнем, с водата или с моста? — попита Гейбрил, който крачеше пред нея.

С което и да започнеше, щеше да предизвика ответен удар. И въпреки че бе надвила Ирина в опита й да накаже Кол, Лорелай трябваше да направи две изключително трудни магии една след друга. Ако реката или мостът откажеха да й се подчинят, щеше да се изтощи и нямаше да може да се бие с Ирина.

— Първо ще изпратя бариера в Елдър — каза тя.

Ако Ирина реши да отвърне веднага на удара, ако магията отнеме силите на Лорелай и се наложи тя да бяга, щеше да остави моста непокътнат и да промени плана си. Но бариерата беше важна. Трябваше да спази обещанието си и да успокои Кол, че повече няма да изгуби нито един елдрианец.

Благодаря ти, достигна до съзнанието й гласът на Кол. Двамата преминаха рамо до рамо последната двойки статуи от северната страна и тръгнаха по моста.

Аз спазвам обещанията си.

Аз също, отвърна той. Пръстите му докоснаха нейните и тя видя клетвата, която си бе дал — да я защитава, каквото и да му струва това. Видя и болката от омагьосания нашийник, чу драконовото му сърце да го моли за кръвта й и разбра колко му е трудно да издържи да не бъде хищника, създаден от Ирина, да остане момчето, което бе срещнала в Транке. Видя всичко това и докато вървеше до него, сърцето й се вълнуваше.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Лорелай и Кол вече достигаха другия край на моста, когато Саша се спусна от небето и кацна на рамото й. Черните й очи се втренчиха в Кол и тя изтрака с човка към него.

Всичко е спокойно, нали?, попита я Лорелай. От другата страна никой не се опитва да се качи на моста?

Чисто, отвърна Саша и нежно отърка глава в косата на Лорелай.

Продължавай да наблюдаваш онази страна. Аз трябва да свърша още нещо, преди да разруша моста.

Саша се вдигна отново във въздуха, а Лорелай, Гейбрил и Кол минаха покрай статуите от южната страна на моста.

— Трябва да докосна водата — каза принцесата и стъпи на стръмния бряг към буйната река.

— Слез с нея, синко — махна с ръка Гейбрил към Кол. — Ако сърцето на водата не й се даде доброволно, тя ще се изтощи дотолкова, че някой трябва да я държи да не падне в нея.

Този път не извади меча. Знаеш ли, започват да се привързвам към него, каза закачливо Кол, но в мислите му нямаше шега. Тревожеше се, че магията няма да проработи или ще стигне до Елдър прекалено късно; че голямата му саможертва можеше да се окаже напразна.

Лорелай не намери думи да го успокои, просто се наведе и потопи ръце в ледената вода. Студът смрази тялото й. Бързият поток повлече тънките й пръсти, магията потече във вените й и се събра в дланите й.

Сърцето на реката веднага се устреми към нейното. Силата му беше безмилостна, търпението — безгранично. Кол сложи ръце на кръста й и заби пети в брега, когато тя се наведе и прошепна плана си на водата. Помоли сърцето й да види, че намеренията й са добри; че не иска да я покори, за да нанесе още разрушения в Рейвънспайър, а да спаси земята си.

Сърцето на реката се сля с магията й с такъв устрем, че стана невъзможно човек да ги различи. Лорелай отметна главата си назад и остави магията да заискри по дланите й.

— Твор’града — звънна гласът й с нараснала сила. Бузите й се издуха, сякаш бе погълнала огън. — Иди в Елдър и се издигни чак до небето. Сътвори невъзможна за преодоляване бариера между Елдър и черната магия, която освободи великаните човекоядци от затвора им.

Водата се завихри, започна да клокочи и да се надига, реката се отклони от пътя си и потече към Лорелай, оформи плътна стена под дланите й и започна да расте. Мостът отгоре й потрепери.

Тя стана и водата се надигна с нея, прехвърли ръцете й и се извиси над главата й. Реката закипя и се издигна към небето в плътна водна стена, искряща от проблясващите в нея огнени нишки на магията.

— Твор’града — повтори Лорелай и нишките на магията се спуснаха една към друга, заплетоха се и се хвърлиха на юг като рибарска мрежа от сияеща бяла светлина. Кол свали едната си ръка от кръста й, наведе се и докосна водата. Пръстите му се намокриха, от тях излязоха искри и той побърза да ги отдръпне.

— Иди в Елдър и не позволявай на великаните да прекосят брега ти — каза Лорелай, размаха ръце на изток и водата се спусна натам с рев, отчупвайки парченца от крайбрежните скали и запращайки ги в дълбините си.

Лорелай задържа ръцете си във водата още малко. Реката потече през Фолкрейн и нахлу в Елдър. Оттам се спусна през кралството на Кол и стигна чак до море Крусас от другата му страна.

Тя благодари на сърцето на водата, бавно вдигна ръце и ги мушна под пуловера си, за да ги стопли. Водната стена от страната на Рейвънспайър спадна с гръмовен звук.

Готово. Докато съм жива, нищо не може да премине пред нея. Ако великаните я атакуват с магия, моята мощ ще й се опълчи. Знам, че не е идеалното решение, но…

Той я прегърна и я притисна до гърдите си. Дишаше тежко, на пресекулки, но радостта и облекчението се предадоха и на нея.

Елдър е спасен. Бриг е спасена. Той сви треперещите си пръсти в юмруци и ги скри под пуловера й. Не мога да ти опиша колко много означава това за мен.

Вече знам. Тя сложи глава на топлите му гърди, защото й се стори, че има нужда от това и защото в стомаха си усети друга топлина — странна и вълнуваща, която засия със своя собствена вълшебна светлина.

Мислите на Кол заваляха като порой и тя не успя да улови нищо повече от няколко объркани образа. За да му даде пространство да се осъзнае, тя се съсредоточи върху други неща.

Като например силата на ударите на сърцето му в ухото й. Или топлия му дъх, когато доближи лице до извивката на врата й и запрати зародилата се в стомаха й вълшебна топлина право в гърдите й.

— Скрий се, Лорелай! — Заповедта дойде от Гейбрил и беше толкова безкомпромисна, че тя й се подчини веднага.

Сграбчи рамото на Кол, повлече го надолу и двамата се затъркаляха, отдалечавайки се от реката. Един огромен каменен крак се стовари върху брега, на мястото, където двамата стояха преди миг. Лорелай вдигна глава и видя една от статуите да оживява, слепите очи на краля се насочиха към тях и той вдигна меча над главата си.

Ирина отвръщаше на магията.

Кол я прегърна и отново се претърколи, за да избегне удара на каменния меч. Той се заби в земята до тях.

Иди при Гейбрил. Пази го. Той не може да тича, каза му тя и усети драконовото му сърце да подскача, когато статуята на кралицата скочи от моста и разби речните камъни под краката си, завъртя се към тях и запрати скиптъра към главите им.

Те се снишиха и скиптърът се удари в брега зад тях.

Аз ще се заема с Ирина. Ти иди при Гейбрил. Бягай!

Кол изкачи брега и отиде при Гейбрил, а Лорелай грабна скипъра с голи ръце. Бялата светлина на магията проблесна в дланите й.

Сърцето на статуята беше твърдо, неподатливо и изцяло под контрола на Ирина. Лорелай усети магията й да се бори с нейната.

Кралят вдигна меча си, а ръката на кралицата се сви в юмрук. Лорелай захвърли скиптъра и избяга, като скачаше по падналите камъни и едва докосваше калната вода покрай брега. Хвана се за един възлест корен на дърво, подал се от сушата над нея, и се изкатери към туфите с умираща трева на върха. Статуите тръгнаха след нея, а тежките им стъпки разтърсиха земята.

Гейбрил е в безопасност. Всички статуи преследват теб, включително и тези на север. Махни се от моста, Лорелай!

Тя се съсредоточи върху целта си, която гореше в нея като пожар.

Тук съм, за да разруша този мост и ще го направя. Тя няма да ме спре.

Лорелай изкачи брега и се затича към моста. Осемте статуи от южната страна на реката се спуснаха след нея, оръжията им се вдигнаха във въздуха. Сега всичко зависеше от нея, от нейните умения и инстинкти.

Тя прескочи един стоварил се върху земята пред нея юмрук и се изплъзна от падащ към главата й меч. Отскочи назад, размина се с нащърбеното острие на ножа на една кралица с нежна, замръзнала на устните й усмивка и за малко не попадна под удара на короната на друга кралица, следваща първата по петите.

Събират се от двете ти страни. Не можеш да им избягаш, извика Кол. Паниката и отчаяното желание да приеме драконов облик разбъркаха мислите му. Използвай магията си и изчезни оттам. Или… О, небеса, ти вече използва силата си върху реката. Дръж се, идвам!

Стой настрана. Тя се хвърли между краката на един крал с къса брада и заоблени бузи, направи салто и се приземи на моста. Само бъди готов да ми помогнеш, ако се наложи.

Нямаше време да подчинява сърцата на статуите. Докато преодолееше съпротивата на една от тях, останалите седем щяха да я разкъсат. Тя тичаше към средата на моста и се мъчеше да измисли друг план.

Той изпъшка и се огъна под тежестта на статуите, които се затичаха към нея от двата му края. Принцесата се засили още повече и трескаво затърси други варианти.

Големи каменни статуи.

Дървен мост със сърца на бог знае колко дървета в себе си.

Река, която вече й се бе подчинила.

Кол.

Наближавайки средата на моста, в главата й се заформи идея, достатъчно налудничава, за да смае Лео поне в продължение на месец. Тя падна на колене и опря длани върху дървото под себе си. Мостът скърцаше и се тресеше заплашително при всяка крачка на статуите.

— Моля те, спаси ме от онази, която измъчва сърцето на Рейвънспайър — прошепна тя. Силата хукна към ръцете й, тя я усети и извика с всички сили. — Каз’жа. Чуй повелята ми и й се подчини.

Сърцата на използваните за конструкцията дървета се спуснаха към магията й. Две статуи на крале се затичаха напред, краката им се приземиха тежко върху дървото и то изстена в протест. В същия момент под Лорелай се образува голяма пукнатина.

— Спаси ме — каза тя в мига, когато кралете вдигнаха мечовете си и замахнаха към нея.

Лорелай!, извика Кол, обзет от страх. Тя приклекна и се гмурна в бързодвижещата се отдолу река.

Неочаквано от напречната греда израсна един клон и се уви около кръста й, за да я задържа над водата.

Тя се хвана за него с искрящи от магията ръце и преля силата си в моста.

— Каз’жа. Освободи се от товара си.

Една кралица проби с юмрук моста и протегна каменната си река без пръсти към клона, който държеше Лорелай.

— Сега! — извика принцесата и мостът потрепери, поваляйки един крал на колене.

Колоните отдолу се разцепиха с трясък. Напречните греди се разместиха. Започналата от средата пукнатина раздели цялата структура на две и мостът се разкъса с тътен. Трески и счупени дъски хвръкнаха във въздуха, завъртяха се и поеха към реката. Двете половини на моста се изкривиха, колоните се разпаднаха и след миг всичко потъна във водата, завличайки каменните статуи със себе си.

Лорелай пое въздух. Клонът, който я държеше, я свали надолу и тя скочи в реката, заобиколена от отломките. Водата я понесе, но около нея имаше прекалено много дървета и камъни, за да я отнесе надалеч.

Внимавай, Лорелай!, извика Кол и й изпрати образа на падащите над главата й гигантски статуи. Ще те премажат!

Сърцето на реката беше под дланта й в очакване на нейните заповеди.

Спаси те, помоли го Лорелай, макар да не можеше да отвори уста и да изкаже молбата си на глас. Надяваше се, че не е нужно да говори, за да бъде разбрана.

Над нея се спусна някаква сянка. Нещо тежко се стовари върху й, повлече я надолу и я прикова към дъното на речното корито. Мислите на Кол отново се превърнаха във вихър от отчаяние и паника.

Гърдите на Лорелай я боляха от липсата на въздух. Една от статуите я бе затиснала. Тя напрегна мускули и опря ръце в нея. Магията излезе от дланта й и удари водата като с камшик.

Реката тръгна към ръката й.

Моля те — повтори тя. Взорът й се замъгли от танцуващи светлини. Моля те, спаси те!

Сърцето на реката се сля с магията й и се превърна в панделка от ярка светлина, премина през статуята и камъкът експлодира, разпадна се на малки парчета, отломките се затъркаляха около Лорелай, преди течението да ги подгони на юг. Светещата панделка се уви около кръста на принцесата, повдигна я и я извади на повърхността. Тя жадно пое въздух и остави сърцето на реката да я избута нежно до брега. Първото, което видя, беше Кол, нагазил до кръста във водата. Гейбрил беше няколко крачки зад него.

Кол стигна пръв до нея, хвана ръката й и я издърпа на брега. В следващия миг вече беше в прегръдките на Гейбрил и брадичката му покриваше главата й.

— Току-що съкрати живота ми с десет години — каза тихо той.

Ти успя, каза развълнувано Кол, изкачи брега и им подаде ръка, за да ги издърпа нагоре. Това беше най-невероятната и страшна картина, която някога съм виждал.

Тя остана при Гейбрил още миг, после отстъпи назад.

— Трябва да се махаме, преди Ирина да изпрати нещо друго срещу нас.

— Посоката все още ли е към кръстопътя? — попита Гейбрил.

Кръстопътят ли? Кой кръстопът?

Където главният път, водещ от изток на запад, се пресича с онзи от север на юг. Те са много важни. За да стигне столицата, останалата част от армията на Ирина ще трябва да мине по тях. Смятам да ги разруша и мога да се закълна, че Ирина ще се опита да ме спре.

Усмивката на Кол се разшири и грейна така, че прогори гърдите на Лорелай.

Залагам живота си, че ще загуби.

Аз също залагам своя, че това ще се случи.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Нападай. Наказвай. Убивай. Прошепнатите думи проникнаха в съзнанието на Кол, жадни за кръв, безмилостни, и той се бореше с одеялото, което Гейбрил му бе дал. Драконовото му сърце заби с всички сили, а болката от нашийника, който го наказваше заради неподчинението му към Ирина, достигна до костите му.

Но той нямаше да убие Лорелай.

Тя спеше от другата страна на палатката, а длъгнестата фигура на Гейбрил лежеше върху одеялото между тях. През отвора на палатката пропълзя тънък сребърен лъч лунна светлина и се спря върху лицето й. Кол седна, сви коленете си и започна да я изучава с поглед. Не можеше да си го позволи, когато тя беше будна и чуваше мислите му, защото се срамуваше.

През дните, докато пътуваха от разрушения мост до главния кръстопът, разделящо Рейвънспайър на четири, Кол успя да свикне с мислите на Лорелай дотолкова, че сега ги възприемаше като свои. Остана силно впечатлен от ума й, който забелязваше и анализираше всяка подробност и съобразяваше как да се справи с опасността мигновено. Той бе учил военна стратегия и знаеше как да реагира при такива ситуации, но винаги се бе облягал на вече познати и изпитани методи, доказани от други. Лорелай търсеше нова информация, нови възможности и веднага ги оползотворяваше. Не се страхуваше да се изложи на опасност, защото винаги имаше подготвен план и нищо не можеше да я отклони от набелязаната цел. Смелостта й изпълваше гърдите на Кол със странно вълнение, огнено и едновременно с това нежно. Той виждаше как тя преценява рисковете — не за да ги избегне, а за да поеме по-голямата част от тях върху себе си, и това будеше в него желание да бъде по-добър воин. И по-добър крал.

Той се загледа в огряното й от лунната светлина лице и си призна, че в нея го привличат неща, за които не би могъл да мисли, когато тя е будна и е в ума му. В Лорелай нямаше нищо обикновено, нямаше нищо обикновено и в начина, по който го караше да се чувства. Тя беше огън и желязо, дух на воин с лъвско сърце. Майка му и баща му щяха да я харесат, беше сигурен в това.

Мисълта за родителите му го натъжи. Четирите страни на палатката го притиснаха и секнаха дъха му. Той зажадня за широки открити пространства, за хладни гори и безкрайното звездно небе над себе си. Стана от одеялото и внимателно, за да не събуди Гейбрил — последния път, когато го направи, за малко не изгуби окото си — излезе навън.

Тази вечер те лагеруваха сред малка абаносова горичка на север от кръстопътя. Кол се покатери на най-близкото дърво и подскачайки с лекота от клон на клон, стигна най-горното разклонение. Седна, облегна гръб на ствола на дървото и се загледа в небето. Мислите му литнаха към Елдър, вече в безопасност благодарение на Лорелай. Бриг сигурно го чакаше с нетърпение да се завърне. Но само небесата знаеха къде бяха Тръг и Джин, след като ги прогониха от двореца на Ирина.

Нашийникът нашепна отровните си думи и болката започна да пулсира в гърдите му. Нещо мрачно и жестоко помръдна в далечния ъгъл на съзнанието му, но той се съсредоточи върху звездите над себе си. Замисли се за човека, който искаше да бъде, и болката постепенно утихна, а шепотът се превърна в слаб фонов шум.

Ставаш все по-добър в това.

Той се наведе и видя Лорелай в подножието на дървото. Беше облякла дебелия пуловер, за да я предпази от студа. Защо не спиш?

Тя се обърна към скритото зад нежно полюляващите се листа на абаносовите дървета кръстопът. През съзнанието й преминаха милион отговори — тревога, нетърпение от предстоящата задача, страх, че Кол може да ги напусне, копнеж Лео да е тук сега, но каза само: Не можах да заспя. Знаеш ли, мисля си да разруша кръстопътя и пътеките пред нощта, когато вероятността да погубя невинни хора е много по-малка.

Защо тогава не събуди Гейбрил? След магията ти ще се наложи веднага да избягаме, иначе рискуваме да преживеем още един кошмар като онзи със съживените статуи.

Аз… исках първо да проверя какво става с теб. Зад думите й се криеше нещо повече — топлина и свян, и нещо по-дълбоко, неопределимо за Кол, което тя явно не искаше да сподели с него.

Радвам се, че си тук. Той слезе от дървото и посочи към малка, огряна от звездите, полянка между две дървета. Тя го последва. Двамата стигнаха до тревата и седнаха един до друг. Мислите на Лорелай препускаха като луди в контраст с притъпената, но постоянна болка от копнежа му по Елдър.

Скоро ще можеш да се върнеш у дома, каза тя, сложи ръце в скута си и се загледа в звездното небе. Сигурна съм, че сестра ти тъгува за теб.

Без да го е викала, образът на Лео премина като вихър през съзнанието й.

Той я побутна лекичко с рамо, за да прогони самотата от мислите й. Знаеш ли, сигурен съм, че Бриг ще ти хареса.

Аз също мисля, че ще я обикна, отвърна тя и му показа всичко, което бе научила за Бриг от мислите му — луничките по носа и смеха в очите й, безграничното й любопитство и предаността, както и твърдата й вяра в Кол. Ти ще се върнеш у дома, Кол, повярвай ти. А аз ще остана тук, където е моят дом. Вече приближаваме столицата. Тази нощ ще разруша кръстопътя и пътеките, после ще влезем в гората Хиндерлинде и ще унищожа комуникационните кули и оръжейните около столицата. Така ще блокирам всички възможности за подкрепа на Ирина. Щом приключим в Хиндерлинде, вече сме в столицата. Там ще бъда сама срещу Ирина.

С мен. Драконовото сърце на Кол заби по-силно при мисълта, че ще се изправи пред кралицата.

Не се тревожи. Няма да те забравя. Ще намеря човешкото ти сърце и ще ти го върна, преди да си тръгнеш.

Не се тревожа за това. Искам да кажа, че ти няма да застанеш пред Ирина сама. Аз ще бъда до теб. Може да не съм в състояние да приемам драконов облик, но мога да разчитам на драконовия огън и бързина. Все още съм по-бърз и по-силен от обикновен човек и на Ирина няма да й е лесно да се справи и с двама ни наведнъж.

Как така можеш да разчиташ на драконовия си огън?, обърна се тя към него и между очите й се появи тънка бръчица. Защо не го използва срещу мен, когато се опита да ме убиеш?

Мечтая за деня, когато тази тема няма да се прокрадва непрекъснато в разговорите ни, усмихна се леко той. Вече не мога да издишам огън, но мога да затопля кръвта си с него, така че да изгаря човешката.

Кога го разбра?

Когато статуята падна върху теб в реката. Всичко в мен поиска да се преобрази, за да мога да я разбия на парчета и да те спася. Бях толкова… Изплашен? Ужасен? Той не успя да намери точната дума за онова, което изпита, докато гледаше Лорелай да потъва и после — да изплува. Огънят лумна в гърдите ми с адска сила. Когато стъпих в реката, водата около мен завря.

Но не те изгори, когато ме хвана за ръката.

Защото го потуших. Не искам да те нараня, Лорелай. По-скоро бих умрял.

Готов си да се жертваш за всеки приятел.

Той задържа погледа й и се опиша да не мисли за добрината и разбирането й, които облекчаваха острата болка от образа на постоянно разочарования от него баща.

Тя го погледна и звездите се отразиха в очите й.

А пък си мислиш, че не си бил добър принц, облегна се на него тя.

Ка… кво? Кога бе успяла да разкрие най-съкровените му мисли? Той се вгледа в образите, които Лорелай му изпрати.

Ти си мислиш, че си лош заместник на брат си и че каквото и да направиш, ще продължаваш да бъдеш разочарование за родителите си. Съчувствието смекчи тона й, но желязната решимост в него се долавяше отчетливо. Според мен ти си сляп за собствените си достойнства. Ти си роден лидер. Как иначе би убедил другарите си да участват с теб в онези номера? Как иначе би обяснил желанието на приятелите ти да те последват в този смъртоносен поход, без дори да си ги молил за това? Правят го, защото знаят това, което разбрах и аз — че притежаваш безгранична воля и преданост, която поставя винаги другите на първо място. Ти си онзи крал, от който Елдър се нуждае в момента.

Нежността, която изпълваше гърдите му, когато беше с Лорелай, се усили и го притисна, така че му стана невъзможно да остане до нея.

Никога не съм ти разказвал за тревогите, които създавах на баща ми. Нито защо приятелите ми тръгнаха след мен.

Тя прехапа устни. Виждала съм мислите ти, дори и онези, които не искаше да споделяш с мен.

Аз също видях твоите. Той срещна погледа й и продължи. Знам например че се мислиш за прекалено сериозна, но не бива да се променяш, защото това ще ти помогне да бъдеш добра кралица. Знам, че страдаш, защото не си могла да израснеш до майка си. Знам също, че ненавиждаш спомените за добрите времена, прекарани с Ирина след смъртта на майка ти.

Странно е да знаем толкова много един за друг, без дори да сме приятели.

Кой казва, че не сме приятели?

Ами, почти не се познаваме.

Той повдигна вежди.

Искам да кажа, че се познаваме прекалено добре за времето, което прекарваме заедно. Но знаем само важните неща.

Неща, които по принцип се узнават след дълги години приятелство. Той отново я побутна с рамо и се усмихна. Какво ще кажеш да наваксаме и с останалите?

Как?

Като задаваме въпроси, каквито се задават, когато хората искат да се опознаят по-добре, но нямат късмета да ползват предимството на мисловната връзка помежду си.

Тя се засмя. Добре. Какво е второто ти име?

Той изпъшка. Ейлертолваниск. Думите му бяха придружени с образа на Учителя Ейлер. Застанал до баща му, той се усмихваше гордо, докато Кол правеше първите си стъпки.

Наречен си на учителя, който те е изключил от академията?

Той въздъхна.

Олеле!

Стига за това. А какво е твоето второ име?

Розалинде Татяна. Розалинде се е казвала майката на баща ми, а Татяна — моята майка.

Каква е любимата ти храна?

Торта с ягоди. А твоята?

Сирене. Всички видове. Той погледна към звездния килим над главата си и затърси друг въпрос. Искаше да научи друга подробност от живота на Лорелай и да я прибави към онези, което вече знаеше. Как успя да опитомиш сокола?

Саша ще ти изкълве очите, ако разбере, че я наричаш опитомена, ухили се Лорелай.

Тогава не й предавай този разговор, моля те!

Тя се облегна назад, остави рамото си долепено до неговото и се загледа в звездите. Стана няколко седмици, след като избягаше от двореца. Мислите й потъмняха и нямаше нужда Кол да се вглежда надълбоко, за да прозре мъката от проваления план да разкрие измамата на Ирина, който я бе превърнал в сираче и бездомница. Бяхме отседнали при една стара жена в малко планинско селце. Тя се опитваше да излекува крака на Гейбрил. Аз трябваше да стоя в колибата, но един следобед Лео ме изкуши да излезем и да огледаме горите наоколо. Тогава Саша беше още бебе, паднало от гнездото. Крилото й бе счупено. Аз я взех. Тя обърна ръце с дланите нагоре и се вгледа в тях, сякаш малкото соколче беше все още там. Хванах я с голи ръце. Магията си беше в тях и чакаше. Казах вълшебните думи, магията влезе в тялото на Саша и я излекува.

Затова можеш да обменяш мисли с нея, нали?

Тя кимна. Внесох я в колибата, защото щеше да умре самичка навън. Беше още малка и не можеше да ловува. Когато разбра какво съм направила, Гейбрил реши, че трябва да нося ръкавици. Не искаше магията ми да докосва нищо в Рейвънспайър, защото то можеше да съдържа в себе си нишки от заклинанията на Ирина.

Гейбрил е умен човек.

Тя се усмихна. Така е. Стига за това. Кажи ми кой е любимият ти спомен.

В първия момент той реши, че е невъзможно да намери отговор, но след миг споменът изникна неканен. Беше на шест, стоеше на поляната зад академията и останалите от класа бяха строени до него, за да получат лентата за най-добро летателно време. Баща му се усмихваше гордо, ръката му беше на рамото му, а майка му беше прегърнала Раг. Големият му брат ги гледаше отвисоко и с явна досада, каквато можеше да си придаде само един деветгодишен хлапак, му смигна заговорнически. Бриг си играеше в краката на майка му, незаинтересована от успеха на брат си.

Много хубав спомен, усмихна се Лорелай.

Единственият, в който баща ми беше горд с мен.

Сигурна съм, че се е гордял с теб много пъти, но ти не си забелязал, погледна го тя.

Той сви рамене, сякаш думите й нямаха значение за него, но осъзна, че те бяха истина. Разкажи ми за твоя най-хубав спомен.

В съзнанието на принцесата се появи картина. Тя седеше на едно одеяло в градината и ядеше горски плодове, а жена с бялата кожа на Лорелай и кафяви очи бе коленичила до нея и сплиташе дългите й коси. Малкото момче, което много приличаше на сестра си, спеше на одеялото до нея.

Това са майка ти и Лео, нали?, попита той, макар вече да знаеше отговора.

Тя кимна. Двамата замълчаха с усещането за близост помежду си и се заслушаха в поскърцването на клоните на абаносовото дърво на фона на далечния зов на бухал. Мина време, преди тя да се размърда неспокойно и той да види как планът се оформя в главата й. Събуди Гейбрил. Събери палатката. Разруши кръстопътя и разпръсни щетите, за да не може никой да отиде в столицата, докато не поправят пътя.

Преди Лорелай да каже нещо, той стана, наведе се и й подаде ръка. Тя я пое и го остави да й помогне да се изправи.

Радвам се, че сте приятели, каза сериозно Кол и се усмихна срамежливо.

Аз също, отвърна Лорелай и тръгна към палатката. Той я проследи с поглед и остави топлината от тяхното приятелство да надделее над шепота, който искаше от него да я убие.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Дойде моментът да направи следващия си ход срещу Ирина и стомахът на Лорелай се сви от притеснение. Преди няколко дни бе предизвикала кралицата с магията си и едва не бе умряла, прикована под водата от статуята. Нямаше представа каква магия щеше да й изпрати този път, какво чудовище щеше да събуди, да подчини и да го накара да я убие.

Надяваше се Ирина да се е изморила от битката им за сърцето на Кол и в момента да не е опасна за нея. Но не беше сигурна в това. Може би й бяха останали достатъчно сили за още една ужасяваща битка. Лорелай трябваше да е готова да защити себе си и другите. Или при необходимост да избяга. Кол и Гейбрил също трябваше да са подготвени за всичко.

За целта тя трябваше да победи в спора, който водеше с Гейбрил вече втора седмица.

— Преди да разруша пътищата, трябва да се погрижа за нещо много важно — обърна се тя към него. Старецът привързваше торбата си към гърба, а Кол навиваше палатката под сребристата луна.

— Какво е то? — попита Гейбрил.

— Крака ти.

Това ще бъде интересно, вдигна вежди Кол и пъхна палатката в торбата си.

— Казах ти, няма да хабиш енергията си за мен, ще ти трябва за Ирина — отсече твърдо Гейбрил и в гърдите на Лорелай припламна гневна искра.

— Нямаше да изисква никаква енергия, ако не се налагаше да се преборя с упоритото ти сърце — направи крачка към него тя и двамата застанаха лице в лице.

— Откъде знаеш? — заинати се той. — Всеки път, когато ти се наложи да излекуваш някого, спиш часове наред. Понякога и дни.

— Не и когато излекувах Саша.

Чула името си, Саша излетя от близкото дърво и кацна на рамото на Лорелай. Инат човек. Човек. Сакат.

Опитвам се да променя това, отвърна й Лорелай, загледана в Гейбрил.

Да го подкупим? Мишка? Заек?

Без подкупи. В крайна сметка по един ши друг начин той ще се подчини на волята ми, каза Лорелай, вдигна брадичка и продължи:

— Глупаво е да спорим. Ще излекувам крака ти и толкова.

Той отстъпи назад.

— Няма.

— Гейбрил…

— Какво ще стане, ако Ирина разбере, че използваш магия за лечение и предприеме нещо, но ти си в безсъзнание и не можеш да се защитиш? — погледна я той и в очите му се четеше не по-малко решителност, отколкото в нейните. — Не искам да ставам причина за смъртта ти.

— Аз пък не искам да ставам причина за твоята смърт. — Тя вдигна ръце и магията избухна в дланите й. — Когато разруша пътищата, Ирина ще отговори. Нямам представа какво оръжие ще използва, но ние трябва да сме готови за битка или за бягство. Ти не можеш да бягаш, аз също няма да мога, понеже ще се тревожа за теб.

— Но…

— Въпрос на стратегия е — настъпи тя, пое дъх и продължи, като се стремеше да звучи спокойно. — Ако ми се подчиниш, щетите за мен ще са минимални. А ако Ирина ни нападне, след като те излекувам, и по някаква причина не съм в състояние да се защитя, Кол ще ме измъкне и ще ме отведе далече оттук.

Не мисля, че ще му хареса идеята да ме изпрати някъде сам с теб. Нали знаеш, че спи между нас с изваден меч? Не съм в списъка с хората, на които се доверява, вметна Кол.

Тук не става дума за доверие. Важното е той да е наясно, че знам границите на силата си.

Би трябвало да му го кажеш. Кол вдигна сгънатата палатка на раменете си и кимна към Гейбрил.

Гейбрил въздъхна дълбоко.

— Признателен съм ти за грижата и съм щастлив, че искаш да ми помогнеш, Лорелай. Но дори и да ти се подчиня и, както казваш, това да не ти отнема големи физически усилия, има вероятност Ирина да разбере, че си използвала магия и да те нападне, преди да успееш да разрушиш пътищата. Какво ще правим тогава?

Тя задържа погледа му.

— Тогава ще използвам магия, за да разруша едновременно пътищата и онова, което тя изпрати срещу нас. Ако е невъзможно, ще избягаме и ще измислим друг план. Ще намеря начин да направя, каквото трябва. И в двата случая кракът ти ще е излекуван.

— Лорелай…

— Трябва да вярваш, че знам какво правя — прекъсна го решително тя. — Ако не ми вярваш за това, как ще повярваш, че мога да победя Ирина и да управлявам цяло кралство?

Добре казано, вметна Кол.

Гейбрил остана дълго време безмълвен. Както винаги лицето му не изразяваше нищо. После вдигна поглед и я прегърна с двете си ръце. Постави брадичка на главата й и каза:

— Ти си права и това ме плаши, въпреки че не искам да си го призная. Свикнал съм аз да бъда този, който се грижи за теб и мисълта, че не мога да ти помогна в тази битка е мъчителна за мен.

Тя отвърна на прегръдката му, после отстъпи назад и вдигна ръце, обвити в бяла светлина.

— Ще ми помогнеш, ако възвърнеш цялата си сила. И ми се довериш.

Той я погледна в очите, бавно сплете ръце с нейните и потрепна леко, когато магията й облиза кожата му.

— Доверявам ти се.

— Тогава да не се бавим повече. Ще го направим до кръстопътя, за да изпратя раната ти в земята и в същото време да дам заклинание за разрушаването.

Тримата напуснаха абаносовата горичка и тръгнаха по изсъхналата трева покрай храсти, от които се носеше миризма на гнило. Саша се издигна над главите им, за да огледа наоколо за пътници, но малцина използваха пътя нощем, когато видимостта бе оскъдна.

Той беше широк и павиран с обли и загладени от превратностите на времето и дългата употреба камъни. Разделяше полето на четири еднакви части и ги срещаше в средата. Лорелай ги поведе към южната точка на мястото, където пътищата се пресичаха. Спря, погледна към Гейбрил и се опита да запази спокойствие, да не показва, че трепери отвътре и не спира да се пита какво ще изпрати Ирина срещу тях този път.

— Ще поема болката ти в себе си, после ще я оставя на пътя. Щом кракът ти се оправи, искам да побегнеш през полето към Хиндерлинде. С Кол ще дойдем при теб веднага след като разруша всичко.

— Няма да те оставя — заяви Гейбрил и тонът му показваше, че този път няма място за спор.

— Кол няма да ме нарани. И благодарение на мисловната ни връзка ще може да се бори като мое продължение. Не знам какво ни очаква, не знам дали ще успея да убедя земята да ми се подчини, при положение че толкова време е била притежание на Ирина. Ако не мога да се бия, Кол е по-бърз от всеки човек и…

— Това няма нищо общо с момчето — вдигна ръка той и я погледна в очите. В неговите гореше буен огън. — Не мога да те спра да поемеш този риск и не искам. Нали от години те подготвям за този момент? Но няма да те оставя сама, независимо какво ще ми струва това.

Няма да спечелиш този спор, вметна Кол. Каза го спокойно, но тя видя страха му от предстоящото, усети го в мислите му, които скачаха безсмислено от една възможност на друга.

Искам той да е в безопасност.

Той е твой защитник, а ти си неговата кралица. Преди малко го помоли да повярва в способностите ти. А ти вярваш ли му?

Да, вярваше му. Той бе жертвал семейството си, крака си и своята сигурност, за да защити принца и принцесата, да ги отгледа смели, правдиви и способни да се бият за справедливата кауза. Тя просто искаше да предпази последния жив човек, когото обичаше.

Мисълта, че може да го загуби, премина като остра болка през съзнанието й, последвана от мъката по Лео. Въздухът в гърдите й натежа като камък и чувството я разтърси, докато гледаше пътя и обмисляше действията си.

Можеше да избяга оттук, да отиде в друго кралство, където щеше да е в безопасност. Гейбрил щеше да дойде с нея. Можеха да отидат в Елдър, да се запознаят с Бриг. Да останат в двореца на Кол. Да забравят за Ирина и тъжното минало, донесло толкова много смърт и разруха.

Но ако напуснеше, щеше да обрече хората на Рейвънспайър на бавна и мъчителна смърт. Щеше да остави смъртта на Лео и на баща си ненаказани, а саможертвата на Гейбрил — безсмислена. И Кол щеше завинаги да остане в капана на нашийника на Ирина, който тя не успя да свали от врата му. Той щеше да се превърне в нещастен човек, защото нямаше да спре да тъгува за човешкото си сърце. А Лорелай щеше да прекара живота си със съзнанието, че мъката на Рейвънспайър и болката на Кол са отговорност, която тя бе отказала да поеме.

Лорелай изпъна бавно рамене, стегна мускули и спря трепета на тялото си, прогонвайки мисълта, че може и да не се справи. Да, можеше да избере друга съдба, но нямаше как да живее с последствията от този избор. Щеше да се изправи пред Ирина, независимо от крайния резултат. Щеше да поеме риска, да се бори и да направи всичко, за да отнеме силата на кралицата, дори и това да отнемеше живота на последния от любимите й хора.

Принцесата бе толкова отдадена на мислите си, че не обърна внимание на тези на Кол и подскочи от изненада, когато той хвана ръката й и вплете пръсти в нейните.

Благодаря ти, бяха единствените му думи, но тя видя какво се крие зад тях. Видя бъдещето, за което бленуваше той, какъв крал искаше да бъде и как нищо от мечтите му нямаше да се случи, ако останеше завинаги обвързан с Ирина. Тя стисна ръката му, пусна я бързо и се обърна към Гейбрил.

— Каквото и да се случи, трябва да останеш жив. Не ме е грижа какво ще правиш, за да изпълниш задачата, но трябва да го сториш. Това е заповед от твоята кралица. — И без да чака отговор, тя коленичи и, стискайки ръката на Гейбрил в своята, го повлече със себе си. — Готов ли си?

— Готов съм — каза уверено той.

Готов.

Магията на Лорелай лумна в ръцете й и тя усети сърцето на Гейбрил да търси нейното.

— Накх’гор. Намери счупената кост. Каз’прин. Излекувай счупеното, изпрати болката в мен, а оттам в земята.

Сърцето на Гейбрил й се подчини на мига. Магията й проникна лесно в него, изпълни тялото му и тръгна по вените с минимално усилие от нейна страна. Когато достигна до подутия възел на лявото бедро, светлината обгърна крака му, чу се остро изпукване и костта се изправи. Гейбрил извика и падна напред, болката веднага излезе от него и потърси Лорелай.

Когато я прие, тя стисна зъби, сякаш адът избухна в нея. Смазващата агония я накара да настръхне и стомахът й се качи в гърлото.

Изхвърли я навън, Лорелай, каза припряно Кол и гласът му беше като глътка чист въздух след разкъсващата я на две болка. Кракът на Гейбрил е добре. Ти успя. Хвърли болката в земята.

Тя отдръпна ръката си от тази на Гейбрил и сложи длани върху грапавата повърхност на пътя. Болката излезе, изля се и камъкът под нея се разпука на две, разкривайки земята под себе си. Принцесата пъхна ръце в пукнатината, без да обръща внимание на острите ръбове на камъка, разраняващи кожата й, и зарови длан в пръстта.

— Моля те, дай ми колкото може повече от твоята сила — прошепна тя, усети магията й да се излива в земята и зачака. Гърлото й се схвана, гърдите я заболяха, докато се молеше безмълвно кралството й да разпознае и приеме истинската си кралица. — Искам да спра онази, която те измъчва. Ще ми помогнеш ли?

Сърцето на Рейвънспайър тръгна нагоре, достигна до нея и се сля с магията й, но в него имаше и някаква следа, зрънце съпротива, което сякаш не беше в земята, а…

— Ирина — прошепна Лорелай, когато нишките на магията й достигнаха до мрежата на Ирина, притаена в недрата на черната пръст.

Вече се бие с теб. Но къде е тя? Не виждам нищо.

Поставила е капан под земята. Явно това място е важно за нея. Но ответната атака ще отслаби силата й. Тя се вгледа в кехлибарените очи на Кол. Това означава, че трябва да се движим бързо, защото в мига, когато изрека заклинанието, магията й ще реагира.

Готов съм.

— Прос’рашк! — звънна гласът й. Магията изригна от ръцете й и потъна в земята. Уби се около изтощеното сърце на Рейвънспайър и се сля с него така, че двете станаха едно. — Разпръсни камъните по този път и ги направи на пясък.

В първия момент земята като че ли се възпротиви и нишката на магията на Ирина се опита да изблъска тази на Лорелай. Сърцето на принцесата препусна из гърдите й, гневът изостри сетивата й. Нямаше да изгуби тази битка. Нямаше да се провали. Ирина държеше в плен земята й почти десет години. Време беше да разкъса оковите.

Тя отметна глава и извика:

— Прос’рашк!

Силата изпълни тялото й, лумналият в гърдите й пожар изскочи и се гмурна в недрата на земята. Полето се нагъна. Под дланите на Лорелай се надигна вълна и се понесе бързо към водещите на изток и на запад пътища, разрушавайки всичко по пътя си.

Лорелай затвори очи и притисна ръце към пръстта, за да тръгне магията й по-бързо и да стигне по-далеч. Разрушението трябваше да се разпространи в четирите посоки, за да откъсне столицата от останалата част на кралството.

Силата хукна по вените и забумтя в ушите й. Кол я хвана през кръста, за да я задържи на крака.

Махни се от пътя!, чу тя вика му и отвори широко очи. Отдръпна се бързо назад и разрушителната вълна профуча покрай нея.

Какво правиш? Не бях свършила.

Заслушай се.

— Трябва да се махнем оттук — намеси се Гейбрил.

Тя игнорира силните удари на сърцето си и се заслуша. Полето се раздвижи като кипяща в тенджера вода и тя за малко не падна. Нещо под пръстта се замята, засъска, започна да се надига все повече, звукът се усили и тревата затрепери. Земята около тях се напука. От всяка бездна се разнесе яростно гъргорене и гърлото на Лорелай се сви от ужас, когато оттам изскочиха орди от бръмбари, паяци и стоножки, които се втурнаха към нея.

— Бягайте в гората — извика тя.

Гейбрил и Кол хукнаха на юг, прескачайки пукнатините и мачкайки насекоми под краката си. Лорелай ги следваше.

Вече бяха изминали половината разстояние между разрушения път и гората, когато земята пред тях изчезна в ада и на нейно място изникна армия от големи колкото ръката й насекоми, тракащи с дългите си щипци и пълзящи към принцесата.

О, небеса, обградени те!

Принцесата се обърна и в същия момент земята под краката й се продъни. Тримата се намериха върху малък остров от пръст, заобиколени от паяци и бръмбари, които тракаха със зъби, препускайки към тях.

Любимият номер на Ирина — да контролира сърцата на множество същества. Лорелай не можеше да ги надвие наведнъж.

Нещо пропълзя над ръба на ботуша й и тя изтръска крака си. Гейбрил изруга и започна да тъпче по земята. Кол последва примера му, но на мястото на всяко убито насекомо се появяваха нови пет. Саша изкряска и се спусна надолу, но не можа да направи нищо друго, освен да помете няколко гадини с крилото си. На тяхно място веднага се появиха десетки други.

Един паяк изкатери ботуша на Лорелай и се добра до крака й. Тя го изтръска, но ботушите й вече бяха покрити със стоножки и паяци с всякакъв размер, както и някакви невъобразимо големи буболечки, които напредваха безмилостно към принцесата, разполовявайки другите същества.

Лорелай осъзна, че не може да се пребори с тази армия без магия. Трябваше да покори сърцето на същество, което можеше да се справи с насекомите. Воден поток, за да ги удави. Огнена топка…

Използвай ме, каза Кол и хвана реката й. Драконовото му сърце — зло, силно и жадно за кръв — достигна до магията й и остана там.

Ще можеш ли да запазиш контрол, ако използвам сърцето ти?, попита тя, но мислено вече търсеше подходящото заклинание, докато отръскваше свободната си ръка от пълзящата по нея буболечка. Остра болка прониза едната й пета, когато чудовище с хиляди пипала проби ботуша й и я ухапа.

Ще направя всичко възможно. Знам, че ако се объркат, ти ще ми помогнеш. Но ако не направим нещо, ще ни изядат живи или ще ни завлекат в недрата на земята.

— Лорелай! — извика Гейбрил, хвана нещо, което пълзеше по гърба й и го запрати в гъмжилото, покрило цялото поле.

Земята под тях се нагъна и ги повали на колене. Насекомите ги обградиха на мига, налазиха ги, започнаха да хапят, да щипят и драскат, качвайки се едно върху друго, докато не ги покриха напълно.

Лорелай се разтрепери от ужас и изпусна ръката на Кол. Вдигна ръце, почисти лицето си от пълзящите насекоми, но падна напред, когато шест огромни паяка изникнаха от земята и се изкатериха по нея.

Болката я пробождаше навсякъде, където малките щипци и зъби се забиваха в кожата й. Тя дочу неясния вик на Гейбрил, но скърцането на стотици крачета по пръстта, по дрехите и по нея самата заглушиха думите му. Вече пълзяха по косата и корема й, стигаха до врата и бързаха към устата й.

Тя стисна устни и си запробива пет през камарите хлъзгави тела, покриващи всеки сантиметър от тътнещата земя.

Държа те, каза Кол и в същия момент ръката му намери нейната. Двамата се изправиха на крака и видяха превития на две Гейбрил да маха като луд с ръце в опит да махне гадините от врата и гърба си.

Земята под краката им чезнеше бързо. Ако Лорелай не направеше нещо сега, щеше да ги погребе живи.

Кол стисна ръката й и магията опари дланта й.

— Каз’жеч. Пренеси огъня му в мен и накажи тези, които ни нападнаха.

Огънят изгори вените на Кол и влезе в нейните. Тя изпищя, когато се събра в гърдите й, сякаш огнената топка превърна кръвта й в пара, а костите й в пепел.

Изгори ги, извика Кол и вдигна сплетените им ръце. Бялата светлина на магията й избухна в оранжеви пламъци и се понесе към гъмжилото в краката им. Лорелай вдигна другата си ръка, пое въздух, който проряза нагорещените й вътрешности, и извика:

— Каз’жеч! Изгори ги с огън.

Пламъците изскочиха от дланите й, изпепелиха земята и подпалиха сухата трева и шубраците, превърнаха ги в оранжева клада с бяла сияеща светлина в центъра. Горещата вълна я прогори отвътре и тя се разтрепери. Хвана се здраво за Кол и оставяйки се на силата на драконовото му сърце, се завъртя, за да избълва огън по целия кръг около тях.

Насекомите зажужаха, опитаха се да избягат от пламъците, но не успяха. Черните гадини се свиха и скоро се превърнаха в прах. Миризмата на изпечени буболечки — горчива и пареща — увисна във въздуха и насълзи очите на Лорелай.

Краката на принцесата трепереха, зъбите й тракаха и всяка част от нея пулсираше от горещите лапи на драконовия огън. Жегата беше нетърпима, напираше срещу гърдите й и тя едва успяваше да си поеме въздух, изплашена, че кожата й ще се сцепи и костите й ще се разпаднат. Опита се да държи ръцете си вдигнати, но пред очите й заиграха черни петна и мускулите й изгубиха силата си.

Кол пусна ръката й и я положи нежно на земята. Тя чу как нашийникът нашепва нападни, накажи, убий, усети драконовото му сърце да моли за плячка, но нямаше сили да отвърне.

— Ти се справи — каза тихо Гейбрил и размаза един последен паяк с ботуша си. Полето около тях заприлича на яма, пълна с трупове на насекоми и изгоряла трева, над която се носеше пушек от угасналите пламъци.

Ужасната горещина от драконовия огън на Кол излезе от Лорелай и тя пое дълбоко от лютивия, черен от дима въздух. Болката утихна. Тя остана будна. Кол беше под контрол. А Ирина отново бе изгубила сили, без да спечели битката.

Добре ли си?, попита Кол и приклекна до нея.

О, тя беше повече от добре. Победата я изпълни с прекрасна светлина и тя засия отвътре, сложи ръце на врата на Кол и се засмя.

Успяхте, Кол! Тя изгуби отново. Сега е още по-слаба, пътищата са разрушени и ние сте с една стъпка по-близо до крайната цел.

Той също я прегърна и за момент я притисна по-близо до себе си, заслушвайки се в дивия ритъм на сърцето й.

Двамата сме чудесен отбор.

Топлината в гласа му я накара да осъзнае, че се е притиснала прекалено плътно до него. Че все още е в прегръдките му и сърцето й бие толкова силно, колкото и неговото.

Тя свали ръце от врата му и стана, макар краката й все още да трепереха.

Аз… съжалявам. Наистина съжалявам. Не исках да… Но това беше страхотно. Наистина велико.

Какво правеше. Ума ли си бе изгубила? Тя хвърли виновен поглед към Гейбрил, който ги гледаше с вдигнати вежди. Кол стана и благодари на небето, че здрачът скри плъзналата по лицето му руменина.

Ще се направя, че не съм разбрал, каза шеговито той.

Беше просто… Знаеш ли, не искам да говоря за това.

Той й се ухили. Звездите посипаха червеникавата му коса със сребърен прах.

Защо не? Доста е… прелестно.

Тя извъртя очи. Стига. Да се махаме оттук. Току-виж Ирина се съвземе и реши да изпрати нещо друго срещу нас.

Тя забърза след Гейбрил, който вече достигаше гората Хиндерлинде, но все още чуваше смеха на Кол в себе си и усещаше топлината на пламъка, който изгаряше страните й.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Тънкият гласец на съмнение, който й нашепваше непрестанно за предателството на Лорелай, се превърна в оглушителен рев.

Как успя Лорелай да спре мъките на Кол? Как успя да поеме контрола над планината, водите и земята и да победи всяка изпратена срещу нея магия?

Как посмя да се опълчи на волята на Ирина? На сърцето й?

Дали не беше обучавана специално за това? Не, вероятността беше минимална, защото Ирина бе държала под око всяка мощна мардушка в Моркант, в случай че принцесата решеше да се върне в земята на майка си. Незнайно как пръстите на принцесата притежаваха много повече сила, отколкото си бе представяла.

Повече сила дори от нейната.

Беше се случило онова, от което най-много се страхуваше. Лорелай беше по-силна от нея и тя нямаше обяснение за това. Колкото и да търсеше, не намираше причината.

Може би имаше нещо необичайно в раждането й? Може някоя от вълшебниците в царството на Лорения да бе стигнала до Рейвънспайър и в замяна на гостоприемството на краля и кралицата да бе дарила принцесата с изключителна сила?

Ирина настръхна, сякаш някой бе прокарал ледена длан по гърба й. Трябваха й отговори за раждането на принцесата и само един човек можеше да й ги даде.

Стомахът й се преобърна и сърцето й заби със силен неравномерен ритъм. Беше дошло времето да разбере какво се криеше под онзи бял камък в градината.

Тя тръгна из смълчаните коридори на двореца с Раз около врата си и въпреки тревожните удари на сърцето си, запази ледено спокойно изражение на лицето си. Не обърна внимание на прислугата, която веднага отстъпи от пътя й, нито на придворните, застинали в поклон, за да я поздравят, не погледна и към пажовете, разтичали се на мига, за да отворят вратите, преди господарката им да стигне до тях. Загърби и онази нишка страх, която сковаваше гръбнака й. Стражите я следваха с ръце, отпуснати върху дръжките на мечовете си.

Тя влезе в приемната зала до входа на двореца, без да погледне нито веднъж към блестящия под, който точно преди девет години бе покрит с кръвта на краля на Рейвънспайър и разрушение. Сега нямаше време за сантиментални спомени. Нито за мъка и съжаление.

Един страж отвори входната врата и Ирина излезе с изправен гръб и високо вдигната глава, въпреки че утринният хлад я накара да потръпне.

— Ваше Величество, да наредя ли да Ви донесат палтото? — попита един страж.

Ирина не му обърна внимание.

Пътеката към градината минаваше през площада за каляските, после свиваше наляво и обикаляше около западната кула. Надгробната плоча блестеше на утринното слънце и цъфналите рози около него напомниха на Ирина за капки кръв върху белия сняг.

Кръвта на Татяна. Татяна, чиято воля вече не можеше да подчини, но чието сърце все още лежеше сред костите й и можеше да й даде търсените отговори.

Ако намереше сили да разкрие тайните му.

— Оставете ме — каза тя на стражите и забърза към белия камък.

Щом остави зад себе си посипаната с чакъл пътека, тя забави крачка и приближи несигурно към черната сянка на плочата. Стори й се, че розите се обърнаха към нея и я погледнаха хищно, острите ръбове на листата им сякаш нямаха търпение да опитат кръвта й. Тя се наведе, даде възможност на Раз да слезе от врата й и си проправи път през цветята с ръце, без да обръща внимание на драскотините от острите им бодли по кожата й.

Сърцето й беше лудо и дъхът й замря, когато коленичи върху черната земя. Червените рози се заплетоха в косата и ръкавите на роклята й. Стигнала до надписа на надгробната плоча, тя събра последните си сили и обръщайки гръб на умората, която вече пулсираше в нея, зарови ръце в земята. Същата земя, която с неохота й бе отдала сърцето си, когато преди девет години влезе за пръв път в Рейвънспайър. Ирина успя да я подчини на волята си и я използва безброй пъти, осигурявайки властта си, без да се притеснява, че пресушава жизнените й сокове.

Този път нямаше как да не забележи съпротивата й. Нито липсата на сили, които някога бликаха на повърхността, когато заровеше ръце в нея.

Тя съсредоточи енергията си и магията най-после се стече по вените й, изригна от дланите и потъна в земята.

— Каз’прин. Донеси ми каквото търся.

Земята завря и закипя. Ирина притисна сърцето си. Магията изсмука силата й, но тя не спря да повтаря вълшебните думи, докато не усети сърцето на Татяна да поема бавно към повърхността. Абаносовият ковчег се издигна от пръстта с един последен трус, разцепи се на две с ужасяващ звук, костите на Татяна изникнаха пред очите на Ирина и тя ги сграбчи в ръцете си.

Опита се да каже нещо, но страхът я задуши и стегна гърлото й. Костите в ръката й бяха от гръдния кош на сестра й — клетка за сърцето на Татяна и мястото, където най-силно се усещаше енергията на някога живия човек.

Убийца.

Мисълта изникна ненадейно в главата й — шепот от дъното на съзнанието й, заради който едва не изпусна костите от ръката си.

Това не беше гласът на сестра й. Не можеше да бъде. Мъртвите си бяха мъртви. Нищо не можеше да ги върне обратно. Те не можеха да говорят, не можеха да мислят. Това не беше гласът на сестра й.

Беше гласът на Ирина. Собственият й глас.

Погледът й се замъгли, докато се взираше в костите. Никога не би убила Татяна, ако не беше толкова прекрасна, толкова милостива и достойна за обич… Татяна й отне любовта на баща им, на чичо им и кралството, което по право се падаше на нея. Взе всичко и нито веднъж не се замисли, че оставя по-голямата си сестра без дом.

Тя й открадна всичко. Егоистична крадла, която заслужаваше съдбата си.

Ирина си повтори няколко пъти, че е сторила необходимото, за да поправи причиненото й зло, но гърлото й не се отпусна и очите й продължиха да са раздразнени.

Сърцето я заболя и това нямаше нищо общо с последствията от използваната магия.

Костите изгориха ръцете й, но тя си наложи да ги задържи.

— Зна’уч. Разкрий ми тайната на силата на Лорелай.

В първия момент сърцето на сестра й се възпротиви, но Ирина бе отчаяна и по тази причина решителна, а Татяна нямаше сили да се бори. Кралицата примига, за да прочисти погледа си от насъбралите се сълзи и повтори по-силно:

— Зна’уч. Разкрий ми тайната на силата на Лорелай!

Появиха се бледи и мътни образи. Абаносовата каляска влиза в Моркант. Планинският бор пада върху Татяна и я смазва. Кръвта напоява чистия бял сняг и отломките от разбитата каляска потъват в него.

Татяна лежи на земята и гледа към гората. Очите й се кръстосват с тези на Ирина.

В погледа й се чете изненада. Тя разбира на какво е способна сестра й.

Шепа абаносови отломки потъват в кръвта на Татяна. Чуват се прошепнати заклинания.

Сърцето на абаносовите остатъци от каляската се покланя пред силата на кръвта на Татяна и изпраща магията й в земята, оттам тя хуква обратно от Моркант към Рейвънспайър като лъч светлина, ярко засиял с последния дъх на сестра й.

Лъчът достига до двореца на Рейвънспайър, проникна през каменните стени и търси момичето с червени като кръв устни, черна като абанос коса и бяла като сняг кожа.

Лорелай спи, сляпа и глуха за случващото се около нея. Бялата светлина изскача от стената, покрива лицето на Лорелай като одеяло и с последния дъх на Татяна се влива в кръвта на принцесата.

Ирина изпусна костите. Гневът разтрепери ръцете й, стопи буцата в гърлото и пресуши сълзите й.

Дори и в смъртта си сестра й бе успяла да открадне от Ирина онова, което тя най-много желаеше. Дори и в смъртта си бе заличила възможността Ирина някога да бъде щастлива.

Лорелай, неопитна и наполовина моркантианка, освен собствената си магия, притежаваше и тази на майка си.

Ирина не можеше да се бори с това. Особено сега, когато земята на Рейвънспайър се обърна срещу нея и сърцето й изгаряше като въглен при всяко следващо заклинание, колкото и просто да беше то.

Лорелай идваше към двореца, кралят на Елдър беше с нея и тя не можеше да направи нищо, за да ги спре. Освен ако не намереше друг източник на енергия. Друго сърце, което да се подчини на волята й и да й даде сили. Сърце, което нямаше да влее отрова в кръвта й, за разлика от тези на поданиците на Рейвънспайър.

Тя стана и остави костите на сестра си да лежат разпръснати върху отворения гроб. Татяна си бе мислила, че ще победи Ирина, като даде на дъщеря си повече сила, отколкото която и да е мардушка имаше правото да носи. Но кралицата разполагаше с оръжие, което сестра й не бе предвидила.

Тя притежаваше човешкото сърце на Драконовия воин и знаеше кой щеше да бъде новият му дом.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Лорелай, Гейбрил и Кол вървяха три дни, докато стигнат гората Хиндерлинде. И тримата бяха посипани с драскотини и ухапвания от насекоми. Лорелай бе използвала измореното сърце на Рейвънспайър, за да разруши пътищата, и драконовия огън на Кол за битката с Ирина, и сега беше толкова изтощена, че през първите няколко часа не можеше дори да върви сама. В късния следобед те спряха в една запустяла хижа, позната на Гейбрил от времето, когато с бащата на Лорелай ходеха на лов за сърни. Всяка пролет двамата влизаха в гората и отсядаха в нея, докато траеше ловът. Хижата беше малка — може би два пъти по-голяма от палатката им, и единственият прозорец бе покрит с прах и мръсотия, но иначе беше запазена и с камина.

Лорелай закрачи замислено из нея. Кол стъкми огън, а Гейбрил сложи гърнето с последните запаси от боб за вечеря.

Мислите на Лорелай препуснаха из главата й. Колкото повече изчакваше между атаките, толкова повече време оставяше на Ирина да възстанови силите си. Ако искаше да запази предимството си, трябваше отново да удари Ирина.

И то още тази нощ.

Силата на ответната реакция на кралицата щеше да й даде ценна информация за състоянието й. След това щеше да реши дали да продължи с атаките извън столицата, или да се насочи към двореца.

Планът е добър, каза Кол, когато тя се загледа през прозореца, обмисляйки ситуацията, но не е зле преди това да хапнеш нещо. И да си починеш.

Всеки, миг почивка за мен е почивка и за Ирина.

Вярно е. Но днес прие драконов огън в себе си, а предишната нощ не успя да се наспиш. Той вдигна ръка, когато тя се обърна към него, за да възрази. Мислите му светнаха в ума й.

Не казвам, че не вярвам в способностите ти. Просто си мисля, че не е лошо да хапнеш малко боб. Не заради себе си, а заради Гейбрил. Каквото и да става тази нощ, и тримата трябва да сме готови за отпор.

Той беше прав. Денят беше дълъг и тежък и ако тя провокираше Ирина тази вечер, можеше да затрудни себе си и спътниците си. Щеше да се наложи да бягат. Ако хапнеха и починеха малко, шансът им да оцелеят щеше да бъде значително по-голям.

Обожавам начина, по който мислиш, усмихна й се Кол и подреди събраните из гората дърва до камината.

Тя седна на предложения й стол и го погледна с любопитство.

Какво имаш предвид?

Той вдигна вежди и изчака Гейбрил да остави гърнето с боба в средата на масата.

Винаги ли се отнасяш с подозрение кът комплиментите? Исках да кажа, че харесвам как непрекъснато анализираш ситуацията, решаваш в движение какво е най-доброто за теб и… просто го правиш. Сега искаш да се срещнеш с Ирина и ако нямаше за кого другиго да мислиш, щеше да тръгнеш кът двореца на мига. Но ти не правиш онова, което ти се иска и което е най-добро за теб, а мислиш първо за онези, които искаш да предпазиш.

Казваш ми, че с теб си приличаме, така ли? Като изключим факта, че искаше да ме убиеш?

Признавам си, че тази идея ме привличаше.

Освен това аз никога не бих затворила учителя си в тоалетната.

Аз пък нямам магия. Да, ако изключим тези неща, наистина си приличаме, усмихна й се той. Тя също му се усмихна и двамата останаха загледани един в друг, докато Гейбрил не удари по масата с лъжицата.

— Ще ми кажете ли кое е толкова смешно? — попита той и намусено сипа по един черпак във всяка чиния.

— Нищо — отвърна Лорелай и избегна погледа на Кол.

— Щом е нищо, престанете да се хилите един на друг като селски идиоти и хващайте лъжиците. Според мен утре ще имаме още един труден ден.

Мисля, че вече е мой. А ти?

Ще е по-лесно, ако може да прочете мислите ти, както аз мога.

О, небеса, само това не! Ще бъде истинска трагедия. Серия от образи се заредиха в главата му — Кол целува момичета из коридорите на двореца, Кол страда от разочарованието на баща си, Кол гледа лицето на Лорелай, докато спи в палатката. Този не го гледай, каза бързо и Лорелай се изчерви.

Гейбрил ги погледна многозначително. Искаше да им покаже, че е наясно, че между тях става нещо и е твърдо решен да разбере какво.

Лорелай пъхна лъжицата в устата си. Бобът беше горещ и безвкусен. Тя преглътна бързо и каза:

— Искам тази нощ да разруша сигналните кули. Мога да използвам земята тук, за да стигна до столицата. Отговорът на Ирина ще ни подскаже много за състоянието й и тогава ще мога да реша дали да вляза в града утре, или да продължа още няколко дни да се бия с нея от разстояние.

Гейбрил отмести поглед от нея към Кол и обратно, преди да отвърне.

— Идеята ми харесва. Колко часа почивка ти трябват, преди да опитаме?

На езика й беше да попита колко часа му трябват на него, но успя да преглътне, преди думите да излязат от устата й. Щеше да й заяви, че няма нужда от никаква почивка и тя щеше да си замълчи.

— Два-три часа са достатъчни — каза на глас, макар че неспокойната енергия изпращаше магия в дланите й и й беше почти невъзможно да остане мирна.

Гейбрил кимна и не свали поглед от двамата, докато не приключиха вечерята, не разгънаха одеялата си до западната стена на колибата и не затвориха очи.

Три часа по-късно Лорелай с изненада установи, че бе спала. Сега умът й беше още по-бистър. Тя обу ботушите, сплете косите си и навлече един от дебелите пуловери на Лео — най-топлата дреха за зимата, откакто изгуби палтото си в Норденберг.

Пуловерът миришеше на огън и на планина. Тя обви ръце около себе си и си представи какво щеше да каже Лео, ако беше до нея.

Щеше да настоява да си набавят костюми, преди да влязат в града.

После щеше да изиска от нея да подготви неповторимо тържествено слово — в никакъв случай нямаше да мине с обикновена реч, и да го произнесе, щом застане пред Ирина. Щеше да очаква с нетърпение рискованата операция, в очите му щеше да гори онова весело пламъче, което се появяваше винаги когато двамата имаха задача, независимо колко опасна беше тя.

Гърлото й се сви и сълзите изпълниха очите й. Години наред тя се подготвяше за едно — да победи Ирина и да си върне обратно трона. Но никога не бе и помисляла, че щеше да го направи без Лео.

Сигурен съм, че щяхме да си допаднем, чу тя мислите на Кол, когато той се премести до нея и я побутна лекичко с рамо. Струва ти се, че е момче, което щеше да ти помогне да затворим учителя в тоалетната.

Неочаквано за себе си тя се засмя, въпреки че смехът й приличаше повече на ридание.

Да, със сигурност щеше. Но само ако му беше дал важна роля и му бе позволил да я изиграе с целия плам, на който сърцето му бе способно.

Съжаляват, че няма да е с нас тази вечерна да изиграе важната си роля, каза Кол, загледан в Гейбрил, който прибра меча на кръста си и събра постелките. Но ние ще го направим с плам — заради Лео.

Тя му се усмихна с благодарност, възелът в гърдите й се отпусна и й стана по-лесно да приеме загубата. За Лео.

Скоро тримата оставиха хижата зад гърба си и тръгнаха към гората. Още на идване Лорелай бе забелязала, че за разлика от Фолкрейн и земите, през които бяха бродили досега, тук нямаше гниещи дървета и обезцветена пръст. Нещата бяха много по-добре. Може би защото Ирина бе хвърлила магията си в граничните райони на кралството, за да защити столицата.

А може би гората Хиндерлинде просто не се бе поддала на магията на кралицата.

Лорелай не знаеше каква е причината, но се надяваше тя да се присъедини към нейните и да й помогне да осъществи плана си.

— Как мислиш да действаш? — попита Гейбрил, когато се отдалечиха от хижата, но останаха достатъчно близо, за да изтичат обратно, ако ответният удар на Ирина ги принудеше да бягат.

Лорелай показа на Кол плана си. Приемаш ли го?

Планът е добър, но сигурна ли си, че ще можеш да поемеш отново толкова много болка?

За известно време — да.

Лорелай срещна погледа на Гейбрил.

— Ще използвам пак драконовия огън на Кол. Само че този път ще се опитам да го насоча към наблюдателните кули.

Гейбрил стисна заби и погледна към Кол.

— Аз не мога да видя какво става в главата й, но ти можеш — каза той. — Ако болката й дойде в повече, трябва веднага да сториш нещо.

Кажи му, че вече имам свой план за това.

— Той вече е мислил по този въпрос — каза Лорелай и Гейбрил изсумтя.

Лов? Път? Ядене?, проби съзнанието й Саша, появи се от нищото и кацна на рамото й.

Не още. Ще използвам магия.

Ядене.

Лорелай се засмя. Магията се стече към ръцете й и тя размърда пръсти.

Хайде, отивай да ядеш. Ако ми потрябваш, ще те повикам.

Саша отлетя, а Лорелай хвана ръката на Кол и се приготви да поеме ужасяващата болка. Драконовото сърце на краля подскочи към нейното в мига, в който магията й проникна в него. Непоносимата горещина излезе от гърдите му и изпълни нейните. Болката се развихри, мяташе се, задраска и заудря с клюна си като затворена в тялото й птичка. Тя стисна зъби, за да задържи вика.

Докосни земята, Лорелай. Изпрати огъня, накъдето искаш да отиде, успя да пробие през болката гласът на Кол. Тя се свлече на колене и притисна длани към горската пръст.

— Жеч’пуск. Разруши кулите с огън и остави всички живи същества да излязат от тях невредими.

Лорелай придружи думите си с образ на наблюдателна кула — висока и тясна, построена от дърво, със сигнални огледала около върха й клетка за пощенски гълъби отстрани.

От ръцете й изскочи огнена магия — феерия в оранжево и жълто с бяло сърце — и потъна в земята. Тя притисна длани към пръстта, за да запази връзка с магията си, но и за да не се превие на две от непоносимата болка. Усети огнените нишки да пълзят през горската твърд, да достигат до първата кула, след това изскочиха навън да погълнат сградата, оставяйки входа и стълбите свободни, за да могат обслужващите я вътре хора да избягат.

Огънят намери седем кули. Две от тях бяха в столицата. Едната се намираше в кралския двор, а другата на входа на града. Когато и последната кула се превърна в пепел, Кол издърпа ръката си от нейната и я прихвана през кръста. Драконовият огън излезе от нея и я остави с подкосени ръце и крака.

— Добре ли си? — приклекна Гейбрил до нея.

— Да — отвърна тя, макар все още да трепереше. Позволи на Кол да я вдигне на крака и се заслуша.

Гората беше пълна с живот. Под листата на дървета и храсти шумоляха всякакви животинки, насекомите жужаха припряно, от време на време се чуваше тъжният зов на бухал, но от Ирина нямаше и следа. Никакъв тътен. Никакви буболечки, статуи или друго оръжие.

Лорелай бе изпратила мощна магия в земята само на един ден разстояние от столицата, беше разрушила градските наблюдателни кули, а Ирина не бе в състояние да отговори.

Тя се засмя с глас, прегърна пуловера на Лео и примигна, за да прогони сълзите на радост и изненада.

— Успяхме. Тя не реагира, въпреки че изгорихме кулата в двора й.

Зъбите на Гейбрил блеснаха, когато и той се усмихна.

— Ти се оказа права. Гордея се с теб.

Казах ти, че сме добър отбор. И си мисля, че да унищожиш кула, изпращайки огън под земята, е доста артистично. Лео щеше да остане доволен, каза Кол. Ръката му все още беше на кръста й. Искаше да я задържи на крака, докато коленете й съберат сила и тя намери опора в тях.

Ами твоя брат? На него щеше ли да му хареса?

На Раг ли? Кол се засмя, макар зад смеха да се долавяше болка. Няма начин. Той беше адски сериозен. Правеше всичко така, както го бяха научили. Цял живот се опитваше да посреща отговорностите, които носи кралската корона и това отне радостта от живота му.

Значи е бил като мен?

Пръстите на Кол се стегнаха около кръста й и той я притисна към себе си. Тя усети туптящото му сърце, но вместо да й причини болка, ритъмът му я успокои.

Никой не може да бъде като теб.

Ръцете му продължаваха да я държат, макар краката й вече да нямаха нужда от подкрепа. Кожата й настръхна от нещо много по-различно от магията, нещо, което опъна нервите й и накара стомаха й да се присвие сладостно. Тя му се усмихна, той й отвърна със същото и в този момент Гейбрил се покашля.

— Може да съм стар, но не съм сляп. Виждам какво става. — Той сложи ръка на рамото й и го стисна лекичко. — Не бива да стоите до късно навън и не бива да правите нещо, за което няма да искате да ми разкажете на сутринта.

Лорелай се отдалечи от Кол и ръцете му се отделиха от нея.

— Ще ни оставиш сами навън?

— Ако предпочиташ, мога да остана.

О, небеса, не!

— Не, искам да кажа… Просто ще си поговорим.

— И по мое време му викахме така — изсумтя Гейбрил и се обърна към Кол. — Щом й вярвам, че ще победи кралицата, значи мога да се доверя на преценката й за теб. Но имай предвид, че ако направиш нещо, което не й харесва, ще те превърна в купчина прах.

Кол и Лорелай се загледаха към отдалечаващия се старец и макар ръцете им да не се докосваха вече, кожата, която се бе допряла до другия, все още потръпваше от спомена.

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Щом Гейбрил се скри в гората и пое по обратния път за колибата, Кол се обърна към Лорелай и с една крачка се намери до нея. Тя вдигна поглед към него и луната заблестя в черните й очи. Червените й устни се разтвориха и той забрави всичко останало.

Готови ли сме да нарушим основните правила?, наведе се над нея той и изчака, давайки й време да се отдръпне, ако прецени.

Основни правила ли?, попита унесено тя, погледна устните му и сърцето й запрепуска.

Не си ли спомняш? Списъкът, който ми даде, когато реши да не блокираш мислите ми.

Той взе студената й ръка, съсредоточи цялата си мисъл в нея и започна лекичко да разтрива с палец кожата й, заслушан в лудешките удари на сърцето й.

И какво за него?, прокара език по устните си и той я притисна още по-близо до себе си. Искаше тя да жадува за докосването му, както той жадуваше нейното.

Караш ме да нарушавам едно от правилата в него всеки път, когато ме погледнеш така, прошепна той и се замоли небесата да го дарят с търпение тя да реши наистина ли го иска или само го измъчва.

Усмивката затопли устните й, освети лицето и изгря в очите й.

Искаш да ме целунеш, нали?

Да, много искам.

За един кратък миг съзнанието му се изпълни с образите на десетки момичета, които бе целувал, и той тръсна глава.

Не, Лорелай, ти си различни. Това… повдигна той сплетените им ръце — е различно. Вгледай се в мислите ми и ще разбереш истината.

Той я остави да се увери, че нейният образ свети по-ярко от всички останали, докосвани някога от него момичета, да види колко много го вълнува и предизвиква да постъпва идиотски само за да се докаже пред нея.

Идиотски неща като това да запазиш живота ми, макар по този начин да нарушаваш кръвната си клетва с Ирина ли?

Той се засмя. Сега сърцето му жадуваше по-хубави неща от кръв и смърт.

Всъщност не го направих заради теб. Тогава изобщо не те познавах. Просто се опитвах да запазя честта си, без да предавам кралството.

Въпреки това беше геройска постъпка.

Наистина ли мислиш така? Той се наведе по-близо, пое от аромата на планински бор и сняг и му се прииска да я грабне в прегръдките си, да я притисне към себе си и да й покаже колко е различна тя от всяко друго момиче на земята.

Да, изпълни тя с дъха си въздуха между тях. Мислите й показваха с очакване и желание. Той ги прие като разрешение и я целуна.

Устните й бяха по-топли от ръцете. Той ги докосна нежно, без да бърза. Искаше да й даде възможност да се отдръпне.

Няма да се откажа, каза тя, пусна ръцете му, хвана го здраво за ризата и го притегли към себе си.

Той зарови пръсти в косите й и я целуна нежно. Искаше първата им целувка да е съвършена. Обеща си много да внимава, да не насилва нещата, ала изведнъж го заля гореща вълна, която нямаше нищо общо с драконовото му сърце и гърдите му пламнаха, сякаш бе глътнал слънцето. След миг не можеше да диша, без да усеща аромата и, без да чува лекия й стон. Той продължи да я целува и я притисна по-близо до себе си.

Нещо докосна рамото му. В първия момент реши, че е ръката й, но веднага след това нещо тежко се стовари отгоре му. Той политна напред и сграбчи ръката на Лорелай, за да се задържи на крака. Обърна се и видя гората да оживява.

О, небеса. Имаме проблем.

Стотици, покрити с мъх и тъмнеещи листа дървета вървяха към тях бавно, но непреклонно. Корените им бяха изскочили над земята и протягаха разклоненията си напред като пипала. Разнесе се противен скърцащ звук, клоните им се удряха едни в други, дънерите се блъскаха помежду си, но това не ги спираше. Походът им продължи в непрекъснат каданс, който изпълни Кол с ужас и разбунтува драконовото му сърце.

Едно орехово дърво до Лорелай вдигна клони към небето, след което ги стовари върху главата й.

Залегни!, извика Кол, но тя вече беше на земята, претърколи се и се отдалечи от дървото. И от Кол.

Той се спусна след нея в мига, когато един клон падна зад него.

Всеки път едно и също. Не разбира ли, че да държи в подчинение толкова много сърца наведнъж си има своите недостатъци и отслабва сърцето й?, попита Лорелай с лека досада.

Наистина й липсва оригиналност. Но ти предлагам да обсъдим въпроса малко по-късно, когато опасността да ни прегазят ходещи дървета отмине.

Движат се бавно. Можем да им избягаме. Тя отскочи встрани, когато едно яворово дърво се наклони към нея и залюля клоните си заканително.

Но ни обграждат, възрази Кол.

Добре че имаме драконов огън и магия на мардушка. Тя сграбчи ръката му и го дръпна далече от едно тънко криво дърво, което се опитваше да увие клоните си около кръста му. Магията го докосна и се вля в кръвта му.

Те се затичаха, прескачайки корените, които изникваха като гъби от земята, промушваха се под ниските клони и се опитваха да намерят свободен път.

Обградени сме, извика тя и го погледна изплашено. Не бива да ги водиш при Гейбрил и колибата. Тя иска мен.

Но няма да те получи.

Няма.

Един дъб се засили към нея и Кол я дръпна към себе си. Клоните на дървото одраскаха ръцете му. Корените на вековните дървета се изскубваха от земята с ужасен разкъсващ звук, стволовете скърцаха, клоните свистяха във въздуха, дърветата приближаваха все повече към Лорелай и Кол.

Саша, намери път!, нареди Лорелай на птицата си, стисна здраво ръката на Кол и прошепна вълшебните думи.

Огънят веднага преля от неговите вени в нейните и миг по-късно болката я зашемети. Беше ужасна, близка до агонията, като стягащ обръч, който заплаши да спре дъха й. Тя усети неочаквана слабост, коленете й се подгънаха, но преди да се свлече на земята, Кол я хвана през кръста и я измести от пътя на връхлитащия върху нея явор. Клоните обаче ги достигнаха и ги запратиха към едно дърво. Кол се оплете в корените му. Драконовото му сърце заби яростно и той изръмжа към клоните, които докоснаха Лорелай.

Секунда по-късно соколът изпищя отгоре им. Лорелай успя да си поеме въздух и повтори: Саша, път! Намери реката на запад.

Един дъб се приближи и метна дебелия си клон с умиращи листа към Лорелай. Кол се опита да препречи пътя му, но клоните стегнаха гърдите му и го приковаха на място. Лорелай се хвърли към него и клонът удари дървото, за което двамата се държаха.

Саша се появи отново в мига, когато капанът от клони започна да изкарва въздуха от гърдите на Кол.

Намерих път. Време е да се махаме оттук.

Кол оголи зъби, драконовото му сърце запя литании за кръв и смърт и изля огъня си в Лорелай чрез магията й. Тя простена мъчително, но вдигна свободната си ръка и се хвана за клоните, които ги държаха в прегръдката си.

— Каз’лит — извика силно. Огънят излезе от ръката й и се вля в сърцето на дървото.

То потръпна, заскърца, от кората му се вдигна пушек и избухна в сребристи пламъци, обрамчени от златен огън, толкова ярък, че ослепяваше очите.

Да тръгнем към реката. Дърветата не могат да ни последват там, каза тя, но болката от неговия огън я разяждаше и сковаваше краката й. Следвай пътеката, така ми каза Саша. Виждаш ли пътеката, Кол?

Кол видя пътеката в мислите й, беше на югозапад на по-голямо разстояние, отколкото можеше да гарантира, че ще измине, без да ги настигнат, но трябваше да опита. Взе я на ръце и се затича на запад, лавирайки между клоните, които го нападаха като тояги, спираше да си поеме дъх, когато блокираха пътя им или се налагаше тя да изгори някое дърво пред тях.

Останал без въздух, одраскан и насинен от клоните, които не можеше да избегне, Кол вече изнемогваше. В този момент в далечината се дочу ужасяващ рев.

Това е реката, каза тя, едва отваряйки стиснатите си от болка зъби. Надявам се, че можеш да плуваш.

Толкова добре, колкото и да летя. Не се притеснявай. Аз ще те нося.

Не се притеснявам. Тя докосна един клон, готов да ги нападне отстрани, и дървото избухна в пламъци, запука, но бученето на реката заглуши протестите му.

Радвам се, че не се притесняваш. Между другото, това бучи прекалено силно за река.

Защото има водопад. Тя потръпна. Местата, където голите й ръце докосваха кожата му, й се сториха неестествено горещи.

Трябва да се освободиш от огъня, Лорелай. Не и преди да сме сигурни, не сме в безопасност.

Аз отговарят за безопасността ти. Обещавам, че ще се справя.

Той изкачи един стръмен хълм, по който не се виждаше друго, освен жълта трева и умиращи храсти. Армията от дървета зад него забърза ход, коренищата им се извиха като камшици и започнаха да плющят около тях. Кол се хвърли по гръб, Лорелай се сгуши на гърдите му и двамата се спуснаха с търкаляне по неравния склон от другата страна на хълма.

Сега сме далече от дърветата. Моля те, освободи се от огъня! Не ти трябва повече болка.

Тя върна огъня в гърдите му и гърбът му остави гореща следа по пръстта, докато се спускаха надолу. Кол прибра ръце пред гърдите си, удари се в скалите в подножието на хълма и веднага скочи на крака, вдигайки и Лорелай със себе си. Дърветата стигнаха до билото и тръгнаха надолу към тях. Кол надникна над скалите под тях и преглътна тежко. От една огромна скала бликаше вода и се изливаше в реката под тях.

Той се замоли по дъното да няма остри скали, защото единственият им вариант беше да скочат директно във водата. Дърветата зад тях набираха скорост, корените заораваха в земята с тих шумящ звук, изтласкваха стволовете си напред и ги забиваха отново.

Всичко трябва да мине добре, каза тя с отслабнал от напрежението глас. Магията ми ще достигне до сърцето на реката. Надявам се, че ще откликне.

Дори и да не го направи, ти ще си добре. Аз те държа. Той се надяваше небесата да са с него, за да спази обещанието си. Готова ли си?

Тя го погледна в очите.

Готова съм.

Той я хвана за ръката и двамата скочиха.

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Ирина стоеше на балкона и гледаше към окъпания в лунна светлина град. Ръцете й стискаха златната кутийка със сърцето на Кол. По тревата около вратата на затвора все още се различаваха останките от днешните й несполучливи опити да открадне годините на някое друго сърце и да ги прибави към своите. В купчината трупове имаше селяни от юга, дворяни от столицата, един търговец от Съндраил, забравил да плати таксата си за внос, и дори един благородник от западното кралство Акрам, който в действителност не бе нарушил нито един закон, но беше нужен, за да докаже теорията на Ирина, преди тя да се осмели да положи сърцето на елдрианския крал в гърдите си.

При всеки опит да вземе жизнената сила от сърцето на чужденец, тялото й реагираше, сякаш бе поела отрова. Започваше да си мисли, че родена и отгледана в Моркант, магията й нямаше да приеме ничие сърце, което не туптеше с моркантианска кръв.

Всяка магия срещу Лорелай изсмукваше силата й все повече. Всеки провал да спре похода на принцесата към двореца изпълваше гърдите й с болка и дишането й се превръщаше в мъчение. Трябваше да излекува сърцето си, но в тъмницата нямаше затворници от Моркант. И доколкото знаеше, в границите на Рейвънспайър нямаше нито един човек с моркантианска кръв — освен Лорелай.

Единствена Лорелай.

Предстоеше й да реши дали да остави сърцето на елдрианския крал, или да го жертва, за да запази собствения си живот.

Вратата на стаята се отвори и познатите стъпки на Виктор приближиха към балкона. Тя се обърна и го откри зад себе си с поднос със супа и хляб. В очите му се четеше нежност.

— Седмицата беше тежка за теб — каза той и остави подноса на страничната масичка, повика я вътре и затвори вратата на балкона. Погледът му попадна върху златната кутийка в ръцете й и нежността в погледа му премина в скрита болка. — Какво мислиш да правиш с това?

Тя погледна кутията в ръцете си.

— Имам нужда от ново сърце.

Той свъси вежди.

— Момчето ще изпълни задачата си. Ще ти донесе сърцето на Лорелай и всичко ще…

— Няма да ми го донесе. Не ми се подчинява. Сега е на страната на принцесата, съучастник в борбата й срещу мен. Помага й да използва магията си. — Тя погледна към Виктор и за миг му позволи да види страха, който я разяждаше отвътре ден и нощ. — Лорелай е по-силна от мен. И сега идва насам, за да довърши започнатото. — Очите й се изпълниха със сълзи. — Ще умра, Виктор. Лорелай ще ме убие или собственото ми сърце ще ме изостави.

И сякаш за да докаже нейните думи, сърцето й прескочи удар. Прониза я внезапна болка, която се разпространи и заседна в челюстта й. Тя рязко остави кутията върху масата и се хвана за гърдите. Виктор вече беше до нея.

— Седни — каза той и я поведе, не, по-скоро я повлече към най-близкия стол. Гласът му натежа от тревога. — Ще се оправиш. Знам, че ще се оправиш. Просто спри с магиите за известно време. Изчакай силите ти да се възвърнат…

— Няма да се възвърнат — простена тя и грабна ръката му. Магията заигра по дланта й в очакване да изпълни заповедите на сърцето й. — Не мога да се възстановя без чужда помощ.

— Аз ще ти помогна — наведе се към нея той. Сините му очи я гледаха ясно и с копнеж.

— Знам магия, която ще вземе оставащите години от друго сърце и ще ги даде на мен. Опитвах се да я приложа не един и два пъти върху нашите пленници, но това ме направи още по-слаба. Магията ми отказва да приеме сърце от Рейвънспайър.

— Може да не е свързано с мястото на раждане. Може би трябва да е благородник…

— Опитах и това. Опитах с благородник от Рейвънспайър и от Акрам. Опитвах с много и различни знатни хора. — Тя отново взе златната кутия и я притисна до себе си. Отвътре се чуваше равномерният ритъм на сърцето на Кол. — Не съм опитвала само със сърца от Елдър и Моркант.

Загледана в кутията, тя изчака Виктор да осъзнае онова, което тя вече знаеше.

Виктор сложи ръка върху нейната.

— Едно е да накажеш своите затворници, Ирина, друго е да вземеш от краля на Елдър повече, отколкото ти е обещал.

Тя стисна по-силно кутията и го погледна ядосано.

— Казах ти, че умирам.

— Тогава се махни оттук — замоли я с думи и с поглед той. — Ще отидем в Съндраил. Чух, че там живеела вълшебница, прогонена от своите и приютена от краля. Правела чудеса срещу подобаваща цена. Сигурно ще може да излекува сърцето ти. После ще си купим кораб. Ще тръгнем из моретата, ще си намерим остров…

— Няма да напусна — издърпа ръката си тя и вдигна кутията над главата си. Златото блесна на светлината на свещниците. — Борих се здраво за това. Рейвънспайър е мое кралство и няма да го дам никому. Сигурна сам, че ще излекувам сърцето си с това на краля на Елдър — каза тя и почти повярва на думите си. Щеше да опита. И може би този път щеше да се получи.

Или Виктор, този толкова зависим от нея Виктор, щеше да измисли друго решение, за да не се налага да го прави, да не се налага дори да мисли за такава възможност.

Виктор задържа погледа й за един дълъг момент. По лицето му преминаха най-различни емоции. След известно време отвори устни и произнесе тихо:

— Не.

Тя зяпна срещу него.

— Какво каза?

Очакваше съгласие или логично предложение, което щеше да реши проблема. Не и съпротива. Не и от Виктор.

Той стисна заби и я погледна така, сякаш искаше да я помоли за нещо.

— Казах „не“, Ирина. Не бива да съсипваш живота на това момче. И без това му причини достатъчно злини. И ако сърцето му се окаже толкова отровно, колкото и другите, ще умреш.

— Ще го направя. И когато свърша, двамата ще си поговорим сериозно за мястото ти…

— Ще си поговорим сега — прекъсна я той и в очите му се появи див блясък. — Ще обсъдим всичко, останало неизказано между нас през изминалите години. Ще започнем с факта, че никога не си обичала крал Арлен, мисля, че обичаш мен, и макар отчаяно да искам да те видя щастлива и в безопасност, не мога да се съглася с плана ти.

— Не сега, Виктор. — Тя го блъсна в гърдите, за да го отстрани от пътя си, но той не помръдна.

— Да, точно сега, Ирина. — Той игнорира смразяващия й поглед и се наведе напред толкова, че я притисна между гърдите си и облегалката на стола. — Отдадох ти целия си живот. Посветих ти времето си, енергията си, сърцето си.

— Не съм искала сърцето ти.

— Не, но все пак го взе. Ти взимаш всичко от всички, Ирина. От земята. От хората. От мен. Но понеже знам защо го правиш, си държах езика зад зъбите. Преглъщах думите и гордостта си, защото знаех, че това е цената, която трябва да платя, за да остана до теб. Защото те разбирам. — Гласът му омекна и болката му скъса нещо в нея, но Ирина не му позволи да го види. — Защото знам, че не получи обич от онези, които трябваше да те обичат най-много. Трябваше да ти дадат брака и трона, който се падаше на теб, но не го направиха. После, когато се ожени за Арлен, той почти не те поглеждаше. Децата му не ти вярваха, а придворните се отнасяха с теб като с натрапница вместо като към тяхна кралица. Това те нарани дълбоко…

— Не ме е наранило — прекъсна го тя. Магията се събираше в ръцете й и в търсене на жертва.

— О, да, нарани те. Но причинените от други хора рани не могат да се сравнят с онези, които сама си нанасяш. Ирина, не бива да унищожаваш това момче, за да стигнеш до Лорелай. Не бива да ужасяваш всички до такава степен, че да не смеят да те погледнат. — Той сложи ръка на бузата й и я погали нежно. — Не ти трябва магия, за да те обичат. Имаш всичко необходимо, за да бъдеш обичана кралица и… обичана жена. Всичко е тук.

Ръката му слезе надолу и спря при сърцето й.

— Виктор…

— Обичам те, Ирина. Не защото притежаваш магия, не защото си кралица. Всъщност те обичам въпреки тези неща. — Той падна на колене и хвана ръцете й в своите. — Обичам те и те моля да спреш. Моля те от цялото си сърце.

Тя откъсна погледа си от него и го насочи към златната кутия. Тя криеше в себе си надежда. За миг се опита да си представи живота си извън Рейвънспайър. Да се види с Виктор на кораб в търсене на остров, който щеше да е само техен. Но ако тръгнеше сега, баща й щеше да се окаже победител. Милек щеше да победи.

Татяна, предателката, щеше да победи.

Те щяха да имат всичко, а Ирина щеше да броди бездомна, без титла, без кралство и без власт.

Тя издърпа ръцете си от Виктор.

— Моля те, Ирина!

— Няма да си тръгна. — Тя примига, за да прогони сълзите, отблъсна го и стана. — Ще подсиля сърцето си и ще приключа с онова, което започнах преди девет години. Няма да дам нищо на Лорелай, защото по право то е мое.

— Сигурна ли си, че магията ще подейства? Може би проблемът не е в сърцата. Може би…

— Подейства срещу баща ми — каза Ирина, без да го погледне. — Значи влияе върху моркантианско сърце. Надявам се да го стори и с елдрианско.

Той се изправи бавно.

— Обичаш ли ме, Ирина?

Въпросът му прогори дупка в съзнанието й. Тя застина, ръката й увисна над кутията.

Обичаше ли го? И какво щеше да й струва тази любов?

Той се приближи до нея и повтори въпроса си.

— Обичаш ли ме?

Тя вдигна бавно погледа си към него. Хубавото му лице, безупречната му вратовръзка, сините му очи — всичко я умоляваше да му каже истината.

— Да — отвърна тихо тя и се обърна бързо към кутията. — Но няма да съм щастлива с теб, ако не победя Лорелай и не остана на трона на Рейвънспайър, а единственият начин да го постигна, е да възстановя силата на сърцето си.

— И това ще те изцели? Ще ти даде сили да победиш Лорелай и да останеш на трона? И най-после да бъдеш щастлива?

Тъгата в гласа на Виктор проникна и в нея. Тя срещна погледа му и онова, което видя в него, я разтърси. Той вече знаеше решението й, преди тя да събере сили и да го произнесе на глас.

— Да, това ще реши всичко и аз най-накрая ще намеря покой. Най-накрая ще бъда щастлива.

Тя протегна ръка към кутията, но Виктор я пресрещна, прегърна я и я придърпа към себе си. Преди Ирина да каже нещо, той покри устните й със своите. Целувката му беше дива, отчаяна, устните му я опариха, зъбите му одраскаха кожата й и й причиниха болка.

Той вдигна глава, хвана ръката, която кръжеше над кутията, и я сложи на гърдите си.

— Бях сериозен, когато ти казах, че няма да ти позволя да отнемеш живота на невинно момче. Ако наистина ти трябва да вземеш години от нечие сърце, ако това наистина ще те успокои и ще те направи щастлива, тогава вземи моето. Но няма да ти позволя да вземеш неговото.

Тя потрепна и се загледа в него. Сърцето в кутията заби по-силно за сметка на нейното, което започна да прескача и да я боли.

Ирина му бе казала истината. Нямаше да напусне Рейвънспайър. Не и след всичко, което бе сторила, за да направи кралството свое. Още една жертва и щеше да постигне целта си. Да стане най-силната. Да бъде непобедима.

— Жа’дат — прошепна тя и силата пламна в ръцете й. — Вземи, което е негово, и го дай на мен.

— Ирина, спри! — извика отчаяно Виктор. — Моля те, спри!

Без да му обръща внимание, тя вдигна ръка и остави магията да даде сила на гласа й.

— Жа’дат! Вземи, което е негово, и го дай на мен. Дай ми го!

Бялата светлина изскочи от ръката й и го уцели в гърдите.

Главата на Виктор падна назад и той извика. Магията проби гърдите му и обхвана сърцето.

— Не! — извика Ирина, дошла на себе си, но магията не спря.

Желанието й беше по-силно от глупавото й сърце.

Тя желаеше Рейвънспайър.

Тя желаеше да види Лорелай мъртва.

Сълзите й потекоха, докато гледаше лицето на Виктор да се състарява и косата му да побелява. Накрая се свлече на пода, красивите му сини очи помътняха и се загледаха в нищото.

Сърцето на Ирина заплака в гърдите й, но магията се върна при нея като лавина от енергия.

Сега беше готова да посрещне Лорелай. Нищо, че елдрианският крал беше до нея. Щеше да ги унищожи и двамата. Щеше да го направи за Виктор.

Тя се наведе и оправи изкривената му вратовръзка. Позволи на един вопъл да се откъсне от устните й, притисна се за миг до гърдите му, после пресуши сълзите си и излезе от стаята.

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Държа те. Кол хвана Лорелай под водата и я придърпа към една скала встрани. Водата над тях вилнееше. Тя се оттласна нагоре и с негова помощ показа глава над повърхността. След секунда неговата изникна до нея.

Завесата от падаща вода остана зад тях. Между скалите пред тях се виждаше вход на пещера. Лорелай погледна Кол в очите и в стомаха му запърхаха пеперуди.

Можеш да останеш тук, докато се увериш, че дърветата на Ирина са се отказали да ни търсят, каза той и погледна назад към бодната завеса. Не че не може да изпрати някоя гигантска риба срещу нас.

Сърцето на реката е мое, изпука с пръсти Лорелай. Призовах го в мига, когато докоснахте водата.

Значи за момента сме в безопасност?

Да.

А Саша и Гейбрил?

Очите й потъмняха. Така мисля. Саша ще се грижи за Гейбрил, докато се изтъкнем оттук.

Те успяха да намерят удобни за хващане издатини по скалите и се изкатериха до входа на пещерата. В мига, когато тя премина входа и се изправи, Кол я притисна до себе си, като че ли нямаше намерение да я пусне никога повече.

Ти ни спаси, каза тихо той.

Двамата се спасихме един друг.

Той положи главата й на топлите си гърди. Сигурна ли си, че сме в безопасност?

Сигурна съм. Водата ще ми каже, ако има опасност.

Добре. Тогава няма какво да ме спре да те целуна, силно, погледна я в очите и драконовото му сърце заби така, че вече не можеше да различи неговите удари от тези на водата върху скалите. Кол плъзна ръце по гърба й и стигна до мократа й коса. Въпреки студа бузите на Лорелай поруменяха. Нежността в гърдите на краля заплаши да го разкъса отвътре.

Той наведе глава и щом допря устни до нейните, пещерата се завъртя.

Този път я целуна, сякаш светът свършваше и тя бе последният му шанс за малко щастие. Лорелай се притисна в него, дланите й пареха от магията, докато галеше ръцете и раменете му.

Тя облегна глава на гърдите му, а той откъсна устни от нейните и ги притисна към лицето й. Подчинена сякаш на скрит в сърцето й инстинкт, магията на Лорелай изскочи от ръцете й и обгърна и двамата с ослепителна бяла светлина, ярка и красива.

Кол отново сля устните си с нейните. Ако зависеше от него, двамата щяха да останат така до края на света.

Ти ме излекува, каза Кол часове по-късно, оглеждайки с изненада ръцете и краката си на бледата утринна светлина.

А, да. Не помниш ли? Заради теб спах близо цял ден, погледна го закачливо Лорелай, докато решеше с пръсти все още мократа си коса.

Той вдигна вежди. Не, исках да кажа, че целувката ти ме излекува.

Мислех, че ти целуна мен, усмихна се тя и Кол беше готов с една крачка да скъси разстоянието между тях и да я целуне отново.

Все едно.

Тя отново се усмихна и той се засмя, въпреки че болката от нашийника го опари, както не се бе случвало от дни. Лорелай вдигна крачолите на панталона, огледа глезените си, после и ръцете. Тя изцери и мен. Това е хубав страничен ефект. И много по-забавен начин да се излекуваш от използването на заклинания.

Шепотът си проправи път през мислите му — нарани, накажи, убий — и той се съсредоточи върху Лорелай, за да се измъкне от него. Нашийникът настояваше да изпълни желанието на Ирина, но той имаше списък със собствени желания, който не му позволяваше да гледа на нея като на плячка.

Още помнеше образа й — загледана в очите му, смела и изпълнена с разбиране, когато той я нападна. Помнеше как накланя глава и присвива прекрасните си кафяви очи, докато мисли. Как вдига брадичка, когато иска да наложи своето мнение. Как дъхът й спира, когато я прегърне и как изпъкват червените й устни върху бялата кожа на лицето й.

Която сега бе порозовяла от вълнение.

Засрами ли се?, усмихна й се той.

Тя се зае да изстисква ризата си. Забелязваш странни неща в мен.

Като например това, че мислиш косата ми за дива, но прекрасна?

Тя се засмя нервно, а той се замисли върху причината за нервността й. Изведнъж стомахът му се сви на топка. Столицата беше на юг оттук. Ирина ги чакаше в двореца с човешкото му сърце.

Беше време за решителната битка.

Добрата новина е, че на Ирина й трябваше време да отвърне на удара и макар че не искам повече никога да ме гонят дървета. Все пак признавам, че беше по-добре от статуите и онези гадинки, каза тя и потръпна.

Твоите атаки й отнеха силата.

Тя се усмихна като горд воин.

Трябва да тръгнем сега, докато все още се възстановява. Това беше приятно, но…

Приятно ли? Убиваш те, като подценяваш всичко, което се случи между нас.

Тя му хвърли кос поглед.

Шепотът в главата му се усили.

Нарани, накажи, убий, остави драконовото сърце да направи каквото пожелае.

Той тръсна глава и пренебрегна гласовете. Вече бе печелил тази битка безброй пати. Щеше да я спечели и сега.

Вече сме към края, каза тя и в обикновено самоуверения глас на мислите й се долови страх. Ако не оцелея, искам да знаеш, че…

Дори не помисляй за такъв вариант!

Ами ако стане така? Този път страхът надделя над другите емоции. Той се запита дали не се страхуваше повече за съдбата на Рейвънспайър, отколкото за собствения си живот.

Тогава ще те целуна и магията ти ще те върне при мен.

Магията не може да съживява хора.

Ще бъда неотлъчно до теб, за да съм сигурен, че си добре.

Той й помогна да стане, прокара пръсти по красивото й лице, целуна я и не отлепи устни от нейните, докато магията й не пламна и не ги обви с красивата си панделка от бяла светлина. Кол доби усещането, че стои между огън от лед. Притисна по-силно устни към нейните и драконовото му сърце заби като боен барабан. Осъзнаваше ли тя какъв ефект имаше върху него? Разбираше ли, че енергията в ръцете и устните й нямаше нищо общо с магията й?

Тя притежаваше храбростта на воин-дракон, силата на моркантианска мардушка и сърцето на истинска принцеса на Рейвънспайър. Ирина нямаше представа пред какво щеше да се изправи.

Наистина ли?, проби съзнанието му един жесток глас и донесе със себе си непоносима болка. Кол отскочи от Лорелай и залитна. Драконовото му сърце заудря силно в гърдите му, жадно за кръв.

Какво става, Кол?, пристъпи Лорелай към него и той веднага отдръпна от нея.

Махни се от тен. Не искам да те нараня.

О, ще поискаш, и още как!, чу се злобният смях на Ирина.

Плашиш те, Кол. Какво става?, вдигна Лорелай ръце пред себе си, за да го успокои и се опита да се приближи към него.

Кол направи крачка назад. Болката нахлу в тялото му и сякаш хиляди остриета се забиха в него. Той падна на колене на неравния каменен под на пещерата и хвана нашийника с две ръце, за да облекчи агонията на жадните си за въздух гърди. Нещо тъмно и тежко, като черна желязна завеса, притисна мислите му и изведнъж топлината от усмивката на Лорелай се отдалечи сякаш на километри.

Трябва да ти помогна, извика Лорелай, коленичи до него и той почувства енергията в ръцете й.

Но усети още и сянката на Ирина в себе си, страховита и много по-мощна от магията, която му предлагаше Лорелай.

Смехът на кралицата отекна в главата му. О, да, наистина съм много по-силна от твоята малка красавица. Не го ли разбра досега? Мога да влизат и излизат от съзнанието ти, когато си пожелая. Мога да те изпълня с болка и да я облекча. И ако случайно си забравил уговорката ни, нека ти напомня, че държа в ръцете си твоето крехко човешко сърце.

Мястото, където преди биеше човешкото му сърце, лумна в пламъци. Те нямаха нищо общо с успокояващия огън на драконовото сърце. Изгаряха го бавно и мъчително отвътре и той не можеше да направи нищо, за да ги потуши.

Кол не осъзна, че крещи с цяло гърло, докато Лорелай не го обгърна с ръцете си и магията й не го оплете в ярката си светлина. Но този път нейното докосване го опари като буца лед.

Той я отблъсна и се опита да стане, но нещо много по-силно от него го задържа на колене, като че се молеше пред трона на Нейно Величество.

Какво виждам?, попита Ирина, но под привидното любопитство кипеше силен гняв. Между теб и принцесата има магическа връзка?

Изведнъж захвърли преструвките и в гласа й остана само яростта и неизразимата мощ.

И двамата ще си платите за това.

Лорелай тръгна бавно към него, сякаш се страхуваше да не го изплаши. Кол, моля те, остави ме да ти помогна. Нашийникът те мъчи, нали?

Не, Ирина, изпрати й с мъка своите мисли той. Думите пробиваха бавно черната завеса. В същия момент нова вълна на болка мина през него и пред очите му се появиха искри, но той разбра, че е успял да й изпрати отговора си.

Лорелай застина, задиша на пресекулки.

Ирина е в главата ти?

Да.

Той се опита да й покаже болката, която изливаше Ирина в него, да я предупреди, че злата мардушка бе успяла някак си да направи така, че магията на Лорелай само да засилва болката му, да покаже и завесата, която сега разделяше мислите му от нейните.

Лорелай присви очи и вдигна брадичка.

Можеше да се пребори с Ирина за него, но не беше сигурна, дали той щеше да оцелее в тяхната битка.

Искаш ли да поиграем на една игра?, просъска злобно Ирина и той сложи ръце на главата си, сякаш можеха да го предпазят от ужасния звук. Нарича се „Коя от двете жени ще убие краля на Елдър?“ Имаш право на един избор. Готов ли си?

Лорелай тръгна към него със стиснати устни и протегнати напред ръце.

Той потръпна едновременно от болка и отчаяние, когато Ирина му изпрати образа на Лорелай да лежи безжизнено на пода, убита от магията в нашийника му, а Кол, принуден от магията на Ирина, изтръгва сърцето й от гърдите.

Пулсът му препусна бясно и той отстъпи панически от протегнатите ръце на принцесата.

Успокой се, Кол. Тя не може да те вземе. Не може да те нарани. Тя иска мен. Нека видим дали ще успее да ме вземе. Погледът на Лорелай беше толкова уверен, колкото и думите й, и Ирина се засмя злорадо.

Ще се окаже по-лесно, отколкото си мислех, каза тя. Сгреших, когато заключих прокобата около врата ти. Ще поправя грешката си в мига, когато тя те докосне. Сигурна съм, че усещаш, когато магията й влезе в теб. В този момент ще разруша връзката помежду ви и тогава ние двамата, Колванисмир, ние двамата ще бъдем непобедими. Няма да има кой да ни спре. Ти ще направиш каквото ти кажа и ако дори си помислиш да не се подчиниш, ще изцедя живота от човешкото ти сърце и ти ще останеш с празни ръце.

Няма да убия Лорелай, извика той, задържа погледа на принцесата и докато чакаше Ирина да го убие, се опита да й каже с очи колко много означава тя за него.

Лорелай тръсна решително глава, сякаш виждаше, че той чака смъртта си, и направи нова крачка към него.

Е, тогава ще преминем на съперник номер две в малката ни игра. Ако откажеш да убиеш принцесата, тогава ще те пратя в столицата да убиеш тази жена и децата й. И тя му показа хубава жена с тъмна коса, подстригана съвсем късо. От двете й страни стояха две момчета, които удивително много приличаха на Гейбрил.

Кол стисна юмруци, когато болката тръгна надолу по вените му и го накара да се бори за въздух. Беше ужасно. Повече отколкото си бе представял, че е възможно да боли. Повече от всяко мъчение, на което го бе подлагала досега. Повече отколкото при загубата на човешкото си сърце. Мислите му лумнаха, драконовото сърце се разбесня в гърдите му, искайки си своето.

Няма да… Къде отидоха думите му? Съзнанието му посегна към тях, но те отплуваха навътре в морето от невъобразима болка.

О, да, ще го направиш, извика победоносно Ирина. Аз те притежавам. Държа човешкото ти сърце в ръцете си. Току-що разруших връзката ти с Лорелай. Сега всичките ти спомени са мои. Аз владея болката ти. Владея теб и никой не може да те освободи, Колванисмир, особено Лорелай.

Няма да… Той затвори очи и се помъчи да си спомни какво не биваше да прави. Да се подчини на кралицата си? Стори му се неправилно. Но само тази от обърканите му мисли имаше някакъв смисъл.

Подчини се на кралицата си. Само така болката ти ще спре.

— Накх’рашк — разнесе се гласът на Лорелай, пълен със сила и гняв и пещерата потрепери. — Накх’рашк! Открий магията на Ирина и я разпръсни по света.

Обвити в бялата светлина на магията, ръцете й хванаха неговите. Тялото на Кол се изви в дъга, долната му челюст увисна безпомощно срещу вълните на агонията, които разтърсиха цялото му същество.

Смехът на Ирина изпълни главата му. Лорелай ще умре първа, но ми се струва, че трябва да продължим и да убием всички, за да сме сигурни, че никой няма да попречи на малката ни победа.

Изведнъж го заля яркочервена гореща светлина. Магията на Ирина се сблъска с тази на Лорелай и се превърна в клетка от брилянтни пламъци, скрити под кожата му, които нямаше да се успокоят, докато не превърнеха костите му в пепел.

Спрете, простена той, но никой не го чу.

Лорелай повтаряше своето заклинание отново и отново, очите й горяха, докато се мъчеше да прогони магията на Ирина от тялото му.

А тялото му… тялото му беше огън. Беше болка. Беше повече, отколкото можеше да понесе.

Остани при мен, Кол, чу той гласа на Лорелай и измъченото му съзнание го прие като нежна милувка. Трябваше да я предупреди, но думите се изгубиха в хаоса на мислите му. Няма да те оставя. Няма да те дам на нея.

Усмивката на Ирина угасна. Време е да я научим с кого си има работа.

Нашийникът около врата му се затегна и магията й се втурна като вълна надолу към ръцете му.

Той се опита да избяга от Лорелай, но енергията на принцесата се уви около кръста му, издавайки упоритото й решение да не го пуска.

Моля те!, простена той, но нямаше кой да го чуе. Ирина напяваше неразбираеми за него думи. Те като че ли погълнаха последните следи от разсъдък в главата му и на тяхно място остана само непреодолимата жажда за кръв и болка.

Той беше огън, кръв и смърт.

Не, не си. Ти си Колванисмир Арсеневжнек, владетел на Елдър. Ти си по-силен, отколкото тя предполага, можеш да се пребориш с това. Бори се, Кол! Бори се!

Трябваше да се отскубне от Ирина.

Той започна да се брани отчаяно, но знаеше, че ще изгуби битката.

Лорелай щеше да изгуби.

Магията потече от нашийника и обви ръката му, плъзна се под връзката му с Лорелай и прескочи от неговите към нейните ръце.

Принцесата изпищя и отметна глава назад, когато болката се прехвърли от гърдите на Кол към нейните, оставяйки го празен като каньон на омагьосана река.

Видя ли?, прошепна Ирина в ухото му. Аз съм по-силна. Аз те владея. И понеже тя се опита да те спаси и двамата застанахте срещу мен, сега ти ще гледаш как тя умира.

Бягай, искаше да каже на Лорелай, но мисълта му не успя да премине през магическата завеса на Ирина. Той бе заключен в собственото си тяло, оставен на импулсите на своя дракон и на жестоката воля на господарката си. А Лорелай, момичето, което даде толкова много от себе си, за да го спаси, щеше да умре.

Съжалявам, промълви той, но тя не можа да го чуе. Никой не можеше.

Никой, освен кралицата.

Лорелай изви гръб и падна напред в скута му, треперейки неконтролируемо.

Той вече нямаше думи да й каже, че съжалява. Да я увери, че заслужава повече. Че трябва да се отдръпне от него и да го загърби.

Тя заговори нещо, устните й се раздвижиха, но думите се сляха с дъха й.

Време е да приключвам с това, каза Ирина. Има още хора за убиване, Колванисмир. Гейбрил Буше трябва да разбере какво ще му коства неговото предателство. Убий принцесата и да тръгваме.

Сърцето на Кол заби в съгласие с думите й.

Той беше хищник. Те бяха неговата плячка.

Той беше огън, кръв и смърт.

Лорелай се надигна бавно и застана очи в очи с Кол. Той изръмжа.

Тя се приближи и притисна устни до неговите.

Магията изскочи от нея и го обви, скъса веригите на проклятието и изпрати болката, която сковаваше гърба й, обратно в Кол. Преди той да реагира, тя издърпа ръцете си от неговите и ги притисна от двете страни на лицето му. Отлепи устни от неговите и прошепна:

— Накх’рашк! Разпръсни магията на кралицата!

Ирина изкрещя от гняв, когато магията на Лорелай влезе в съзнанието на Кол, намери платната завеса, която отделяше нейните мисли от неговите, и я разкъса.

Тя не може да избяга от мен, извика кралицата. Когато те превърна в хищник, какъвто трябваше да бъдеш, тя ще може единствено да чува мислите ти, но не и да ти помогне.

За миг съзнанието на Кол се проясни и той разбра.

Лорелай успя да разкъса завесата, която я отделяше от него, но не можеше да разкъса нашийника. Не тя държеше човешкото му сърце в ръцете си. И не тя контролираше действията му.

Неговата господарка беше Ирина.

Ноктите на Кол се удължиха. Драконовият огън изгори гърдите му. Сега единственото, което искаше, беше да преследва, наказва и убива. Искаше го отчаяно, гладът вилнееше в него и нямаше никога да се засити.

Ирина беше в главата му и вече не ставаше въпрос дали ще стане убиец, а кога щеше да се случи това. Последният избор, който стоеше пред него, докато все още можеше да се контролира, беше дали да убие Лорелай, или да се заеме със семейството на Гейбрил.

— Кол, недей! — извика ужасена Лорелай, но той я изблъска от себе си, обърна се и се понесе към изхода на пещерата.

Смехът на Ирина екна в главата му, когато той се гмурна във водата и заплува към столицата.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Лорелай застана на входа на пещерата и погледна през нетната бодна завеса. Краката й едва я държаха, тялото й трепереше от болката, която Ирина й бе изпратила чрез Кол. Не виждаше краля, но усещаше мислите му — фрагменти, наситени с болка и отровени от присъствието на Ирина в главата му.

В случващото се нямаше логика. Ако Ирина имаше такава власт над Кол, защо не я бе използвала преди седмици, когато бе отнела сърцето му? Защо бе позволила Лорелай да го излекува и да се свърже с нейната магия? Кол й изпрати образ на мъчителния шепот на нашийника му. С помощта на Ирина нашийникът бе много по-силен отпреди.

Лорелай му върна образ на себе си, показа му как го преследва из столицата, въпреки че той бягаше с драконова скорост. После обърна гръб на кръвожадните образи и се наведе да стегне връзките си. Само преди няколко часа се чувстваше победител, беше сигурна, че е довела сърцето на Ирина до края на силите му и че битката между двете вече е предрешена.

Но ето че изгуби Кол, изгуби съюзник, който можеше да й помогне с драконовия си огън. Кол тичаше към града, за да убие семейството на Гейбрил, а тя нямаше как да му помогне. Нямаше време да измисли план, нито да събере информация, за да реши как да обърне събитията в своя полза. Трябваше да действа бързо, иначе Ирина щеше да спечели бойната, преди Лорелай да е пристигнала на бойното поле.

Застанала на входа на пещерата и тръпнеща от студените капчици вода по кожата си, тя извика образа на Гейбрил в ума си. Искаше да види мислите му, но той бе издигнал стена между своето и нейното съзнание.

Преди часове тя не бе имала никакво желание да разруши тази стена. Реши, че е добре той да пази мислите си само за себе си. Но сега нямаше време да чака за разрешение, нито да се надява, че магията й е достатъчно силна да достигне до тях. Щом Ирина можеше да проникне в съзнанието на всеки, свързан с нея, значи и Лорелай го можеше. Само трябваше да го поиска. В момента тя го искаше толкова отчаяно, че желанието изгаряше гърдите й при всяка глътка въздух.

Тя стисна юмруци, замисли се за Гейбрил и усети силата да потича към ръцете й. Представи си как нишките на магията напускат тялото й и тръгват по следите му в недрата на Хиндерлинде.

— Накх’гор. Намери онзи, когото търся.

Магията изскочи от ръцете й, раздели бодната завеса на водопада и прогори пътека през гората.

Гейбрил, не те блокирай. В опасност сме. Имам нужда от помощта ти.

В първия момент усети съпротивата му, но не спря, премина през нея и скоро чу тихия му глас.

Къде си, Лорелай? Как да помогна?

Намирам се в една пещера под водопада, който е но…

Идвам. Не! Аз ще дойда при теб. Ще стане по-бързо. Сама ли ще дойдеш? Къде е Кол?

В първия момент тя се поколеба, мъката притисна гърлото й и сърцето й се сви.

Какво стана? Съчувствието в гласа на Гейбрил й върна разума. Той можеше да вижда мислите й. Щеше да усети мъката й. Трябваше да внимава какво му показва.

Ирина влезе в мислите му… както аз влязох в твоите. Извинявай за това, но имаме огромен проблем. Тя контролира Кол чрез нашийника, но не знам как, защото мога да видя неговите мисли, но не и нейните. Но това, което иска сега от него, много по-страшно отпреди. Сякаш й е омръзнало да си играе с него и иска да му покаже на какво всъщност е способна. Или е намерила начин да увеличи силата си.

Той иска ли да те нарани? Съчувствието бе изчезнало. Сега говореше воин, готов да защитава своята принцеса. Трябваше да намери начин да му каже, че не тя се нуждае от защита в момента.

Не. Успя да се пребори с нея и да избяга от мен. Избяга, защото си мисли, че не мога да му помогна. Страхува се, че няма да издържи на болката и ще й се подчини. Вече виждам как мислите му се разпадат и той се превръща в дракон, управляван от агонията и пламъка…

Ще се оправи, каза твърдо Гейбрил. Явно искаше да я успокои, но не успя.

Ще се оправи, защото ще тръгна след него, а ти ще дойдеш с мен. Искам да ми покажеш образ на мястото, където се намираш.

Гейбрил й показа огромен дъб, паднал близо до колибата, в която бяха отседнали. Тя пое дълбоко въздух и изпука с пръсти. Сега мускулите й бяха по-силни. Вече не трепереше. Ефектът от магията на Ирина отминаваше и тя бе възвърнала силите си, собствената й магия отново изпълваше вените й. Беше време да каже на Гейбрил истината, да състави план и да спаси всички.

Всички, освен Ирина.

Идвам при теб.

Щеше да го намери и тогава да му разкаже истината. Ако го направеше по-рано, той щеше да хукне към столицата без нея, а Ирина се надяваше именно на това. Гейбрил щеше да преследва Кол, Лорелай — Гейбрил. И никой от тях нямаше да мисли за истинската заплаха.

Никой от тях нямаше да мисли за Ирина.

Тя вдигна ръце над главата си и прошепна:

— Воштет. Издигни ме и полети.

Силата пламна в дланите й, а тя се гмурна във водата. Водопадът я повлече надолу, опитвайки се да я погребе под тежестта си. Тя се съсредоточи върху клокочещата във вените й енергия и разтвори ръце. Магията й се сля с водата и водопадът закипя, започна да се върти все по-бързо и по-бързо и да се издига от дълбините.

Приготви се, каза тя на Гейбрил.

Водопадът събра водите си и ги изстреля нагоре.

За какво да се приготвя?

За мен. Почти пристигнах. Тя насочи мислите си към дивото неукротимо сърце на реката и й показа образа на Гейбрил, който я чакаше до падналия дъб. Сърцето на реката забърза към него. Водопадът се изви и водите му се насочиха към дъба, понасяйки със себе си Лорелай, сякаш вървеше по огромен сребърен мост от вода. Задръж дъха си, изпрати тя на Гейбрил.

Моя ли? Защо?

Направи го!

Гейбрил й се подчини и в същия момент водата нахлу между дърветата и заля падналото дърво. Лорелай достигна земята, прегърна Гейбрил и прошепна заклинание, с което да го вдигне със себе си на върха на вълната. Сърцето на реката реагира на новата посока, зададена му от нея. Принцесата дръпна към себе си Гейбрил, той премина водната завеса и застана до нея. Тя го хвана с две ръце, за да го задържи на крака.

Саша се вдигна от близкото дърво и полетя към принцесата. Лорелай примига, когато тежкият сокол кацна на рамото й и заби нокти в него. Беше забравила торбата си.

Водният мост се повлече през Хиндерлинде, брулейки листа и клони от умиращите дървета. Всички те изглеждаха заспали, сякаш преди часове не бяха по следите на Лорелай, за да я убият.

Скоро стигнаха главния пет, който водеше към столицата. Водният поток се издигна над него, над каруци и хора, които се прибираха пеша у дома. Те се развикаха и избягаха от пътя, но Лорелай дори не ги погледна. Водата беше високо над тях и нямаше как да ги залее.

А тя нямаше и миг за губене.

Забави! Трябва да измислим план. Трябва ми малко време да обмисля нещата. Ако нахлуем така, Ирина веднага ще разбере, че сме тук, извиси глас Гейбрил в главата й.

Тя вече знае. Сега беше моментът да му покаже истинската опасност. Стомахът й се сви, ръцете й се разтрепериха, когато му каза: Тя заповяда на Кол да убие Ада и синовете ти.

Шокът и отчаянието, залели съзнанието му, нахлуха и в нейното.

Аз ще го задържа. Все още съм свързана с него. Не съм го изгубила напълно. Отиваме направо в дома ти. Първо ще ги спасим, после аз ще се заема с Кол и Ирина, а ти ще скриеш някъде семейството си. Покажи ми как изглежда къщата ти и къде се намира, за да насоча водата.

Гейбрил се развълнува, пусна ръката й и хвана меча си. Знам, че си влюбена в момчето, но ако докосне семейството ми…

Няма, Гейбрил. Хайде, покажи ми къщата и потуши отново мислите си, за да мога да се съсредоточа върху Кол и да не му позволя да се предаде на драконовата си природа.

Той й изпрати образ на красива кафява къщичка с яркосиня врата и цветя по прозорците. Намираше се в източната част на града, далече от големите пътища. Тя показа на сърцето на водата къде да ги заведе и се съсредоточи върху Кол.

Идвам.

Накъсаните мисли на краля се завъртяха в калейдоскоп и тя усети усилията му да я държи далеч от себе си.

Ти не си убиец и ад няма да й да те съсипе. Вярвай в мен, Кол. Моето сърце иска да те спаси, повече отколкото нейното иска да те нарани.

Спаси… теб, каза той. Гласът му беше дрезгав, принадлежеше повече на дракон, отколкото на човек. Зад думите му се долавяше онзи зов: преследвай, накажи, убий, но тя знаеше, че Кол все още е някъде там, сред убийствените мисли, и все още се опитва да остане себе си въпреки усилията на кралицата.

Нямам нужда от спасение. Тя има. Тя… чува ли ме сега?

Съзнанието на Кол беше тъмно, неясно и единствената светлина идваше от пожара на нетърпимата болка.

Тя може ли да ме чуе?

Да ме… чува.

Тогава направи така, че да види онова, което ще ти кажа. Ще е жалко, ако го пропусне. Сърцето на Лорелай затуптя, но не от страх. Вече нямаше място за страх. Тя беше неумолима природна стихия, която идваше да си вземе своето.

Водният мост се изви, гмурна се под железните арки на градската порта и хукна из града. Хората се разбягаха, търсейки прикритие.

Слушаш ли те?, попита Лорелай.

Да, отвърна едва той. Цялата му сила бе впрегната в услуга на неутолимата жажда за кръв на драконовото му сърце.

Тогава покажи на Ирина мислите ми. Предай й, че е страхлива измамница и узурпаторка и че днес е последният ден, в който диша въздуха на Рейвънспайър. Последния ден, когато вижда кралството, което разруши. Кажи й: Истинската кралица на Рейвънспайър се върна и времето ти изтече.

Кол замълча за момент. Лорелай и Гейбрил се понесоха из улиците на града, забиха и поеха към източната част.

Гневна, каза Кол и гласът му потрепери от скрит страх, но и от зрънце гордост.

Кол определено беше някъде там. Все още Кол. Ирина отново бе подценила силата на сърце, решено да противостои на нейното.

Гневът й е нищо в сравнение с гнева на тази земя и хората в нея. Къде си?

Той й показа малка селска къщичка в кафяво с яркосиня врата. Образът запулсира в червено, когато сърцето му замоли за кръв. Нашийникът започна да влива болка в тялото му и Кол забрави дори името си.

Скоро ще бъда при теб. Не ги наранявай.

Наранявам…

Не, няма. Ти не си убиец. По-силен си, отколкото си мисли Ирина. Задръж още малко. Пристигам всеки момент.

Чакам… Кол, изглежда, затърси друга дума. Докато летеше с водния поток по пътя към къщата, той й изпрати образ на себе си с шал около устата.

Какво? Не ти позволява да ми кажеш нещо ли?

Водният поток се изви грациозно и хукна към подредения двор на къщата. Кол не се виждаше никъде.

Гейбрил се приготви да скочи, а Лорелай тихо каза нещо на реката.

Водата ги остави на повехналата трева пред синята врата и пое назад към коритото си. Капан, прошепна Кол.

— Внимавай, Гейбрил! — извика Лорелай и в същия момент цял взвод кралски войници с изцъклен поглед се появи иззад дървета, огради и околни къщи и се спусна към тях.

Саша се вдигна във въздуха на мига и се спусна към най-близкия войник. Гейбрил се завъртя на пети и стисна меча си. Лорелай забеляза движение зад къщата.

Кол? Вътре ли си? При семейството?

Трябва да… убивам. Гласът му се промени. Не, няма. Помогни… ми.

Ще ти помогна веднага щом се справя с тези войници.

Тя клекна, притисна длани до земята и първото нещо, което й каза, беше, че не иска нито един войник да пострада. Никой в Рейвънспайър не биваше повече да умира заради Ирина.

Земята се огъна и разтърси, от пукнатините изникнаха дебели стръкове трева и се увиха около глезените и китките на войниците, събориха ги на земята и ги оставиха там като оковани във вериги. Лорелай обърна гръб на къщата и изпрати капан към всеки приближаващ се войник, като в същото време отчаяно се опитваше да задържи вниманието на Кол върху себе си.

— Гейбрил! — извика един треперещ от тревога глас на жена, последван от писъци на деца. Гейбрил се обърна и се затича към къщата.

Кол, какво…

Кол излезе тичешком зад ъгъла на къщата и след миг беше пред Лорелай. Група войници се възползваха от моментното невнимание на принцесата, освободиха се от оковите си и я нападнаха.

Защо пищи Ада?, попита тя, изтръпнала от страх от онова, което можеше да чуе, но веднага разбра, че той не знае нищо.

Щом бе видял, че войниците я нападат, той бе забравил за поставената от Ирина задача и бе дотичал при нея.

Тогава какво бе изплашило Ада? Войниците, насочили мечове срещу съпруга й? Преди да си отговори на въпроса, нова вълна от нападатели се втурна към нея през поляната.

Саша изкряска яростно и се спусна към тях, блъсна се в една жена и се издигна във въздуха за нова атака.

Кол се отбраняваше за двама. Спъна войник и повали една жена на колене. Лорелай наведе глава да се предпази от насочен към врата й меч. Кол се озова до нея и с голи ръце го изтръгна от убиеца.

Тя извика към него, но той не се нуждаеше от предупреждение. Огънят в гърдите му се бе разлял из цялото му тяло и острието се стопи в ръката му.

Лорелай се претърколи под друг насочен към нея меч и отново долепи длан до земята, молейки за още помощ, въпреки че се опитваше отчаяно да не използва магия, за да не нарани онези, които се биеха против нея, защото бяха омагьосани от мардушката.

Но колкото и трева да изникваше от земята, нови и нови редици от войници се появяваха незнайно откъде. И не бяха само войници, осъзна изведнъж тя. Бяха знатни хора. Благородници. Селяни. Дори деца.

Кръвта й замръзна във вените. Нямаше как да победи всички, без да нарани някого от тях. Бяха прекалено много, а тя не искаше да хаби енергия, преди да се изправи пред Ирина. Трябваше да спре битката и да избяга оттук.

Да напусне къщата.

Да бягаме, извика към Кол, но той не й обърна внимание и се спусна към един добре облечен в коприна мъж, който напредваше към Лорелай с вдигнат над главата си бастун.

Тук има невинни хора, не можем да ги победим, без да нараним някого. Чуваш ли ме, Кол?

Тя усети промяната, преди да я види с очите си. Съзнанието на Кол потъмня. Драконовото му сърце беше обвито в пламъци. Мислите му бяха трезви, лишени от емоции. Като на хищник.

Той се обърна към нея и кехлибарените му очи просветнаха диво.

Бягай, извика гърлено той. Плячка.

Не се оставяй на Ирина. Бори се, Кол!, извика тя. Сърцето й заби неистово, магията потече по вените й и с два скока стигна до краля. Нямаше да изгуби и него. Нямаше да изгуби един близък заради Ирина. Тя застана пред него и се вгледа в очите му. Погледът му се проясни за момент, но угасна бързо и на негово място се появи безумен страх.

Изведнъж мислите му се отвориха широко за нея и той заговори. Но това не беше неговият глас, а гласът на Ирина.

Кралят на Елдър е мой. Гейбрил и семейството му са мой. Стражите ги водят към двореца. Никой не ти остана. Ти си една малка неопитна мардушка, която не може да се мери с твоята сила.

Лорелай се спусна към Кол, протегна ръка, но той се отдръпна от нея и се затича към двореца след войниците, които отвеждаха Гейбрил и семейството му при Ирина.

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Кол, извика Лорелай, но вече беше късно. Той беше прекалено бърз, а тя бе заобиколена от тълпа обезумели от магията на Ирина войници, готови да я убият, за да изпълнят заповедта на кралицата.

Тя отскочи встрани и избегна удара на една жена, която вървеше към нея с брадва в ръка и дете на гърдите си. Трима мъже, достатъчно възрастни, за да й бъдат дядовци, я атакуваха отзад. В опит да им избяга, Лорелай се спъна и падна, но се претърколи напред и се озова пред момиче на не повече от дванайсет години с парче желязо в ръка.

Гейбрил и семейството му сигурно вече бяха стигнали до двореца. Нямаше как да е сигурна, защото Кол бе затворил съзнанието си за нея, запълвайки го с мрак и студ, но войниците вероятно нямаше да се бавят много.

Тълпата около нея продължаваше да расте, хората пълзяха като мравуняк към къщата, грабнали в ръце кой каквото намери.

Лорелай трябваше да открие път за бягство и то веднага.

Някой я блъсна, тя направи кълбо напред, изправи се на колене, но друг войник метна по нея в гръб тежък ботуш.

Тя се хвърли встрани, за да избегне удар с меч и се приземи на земята.

Преди да се раздвижи, една жена се метна отгоре й, след нея още две скочиха и я приковаха към земята.

Тя зароби длани в пръстта и извика:

— Прос’рашк!

Тревата се сви навътре и оформи огромен кръг около Лорелай. После изригна навън като вихър.

Обградилата я тълпа политна назад, хората се приземиха върху къщата, оградата и дърветата и паднаха зашеметени. Лорелай стана и се преви на две, като видя пораженията. Навсякъде имаше кръв, счупени крайници и хора в безсъзнание. Тези, които бяха по-назад обаче, вече се катереха върху падналите в опита си да се домогнат до нея. Навсякъде се виждаше стена от човешки тела.

Лорелай не можеше да си позволи да губи енергия за магия. Дори сърцето да беше готово да приеме волята й, магията нанасяше своите поражения. Трябваше да я пази за Ирина.

А и през последните девет години тя бе свикнала да се спасява, без да разчита на нея. Можеше да се справи. Просто трябваше да мисли като воин. Да използва наличното. Да действа неочаквано.

Първо, трябваше да разбере докъде се простираше тълпата и в коя посока да търси път за бягство. Тя остави хората да газят върху падналите и ранените в желанието си да се доберат до нея и се загледа в червените листа на едно кленово дърво, наклонило клони към покрива на къщата. На пътя й стояха най-малко десетина души и нямаше други дървета, за които да се хване, но трябваше да опита.

Саша, път!, извика тя и й изпрати образ на дървото. Соколът изостави групата войници, които държеше настрани от Лорелай, и се стрелна към него, плъзна се към земята и се спусна към стоящите между господарката й и дървото хора.

Принцесата хукна към клена, профуча над просналите се тела и хващайки се за протегнатите ръце на войниците, за да запази равновесие, скочи на дървото. Удари ствола му с десния крак и се оттласна нагоре. С три скока достигна до най-ниския клон.

Саша кръжеше над нея, без да изпуска от очи Тойта, която се струпаше около дървото. Най-озверелите вече се катереха един върху друг, следвайки Лорелай.

Принцесата продължи нагоре, докато се изравни с покрива на къщата, после запълзя бавно до мястото, където клоните станаха прекалено тънки, за да я удържат. Накрая спря, възседна един клон, пое дълбоко въздух, прецени ъгъла и скочи върху покрива. Приземи се в краката на един войник, който веднага вдигна меча си. Претърколи се наляво и попадна на втори войник с изцъклен поглед. До него се виждаха още ботуши. Лорелай надигна глава, огледа се наоколо и сърцето й се сви.

Покривът гъмжеше от хора, които продължаваха да се изкачват по една крива канадска ела, израсла съвсем близо до задната веранда. Сякаш Ирина бе видяла какво се опитва да направи тя и й бе изпратила войската си като ответен удар, оставяйки Лорелай без възможен изход. Тя погледна назад в опит да намери път за спасение.

Няколко селяни се бяха изкачили над струпалата се около кленовото дърво тълпа и се бяха хванали за ствола му. В двора отдолу имаше толкова много хора, че не можа да види дори стръкче трева. Въпреки уменията си за оцеляване нямаше как да се измъкне. Трябваше да използва магия и то без да покорява ничии сърца, и да се моли да не пострадат невинни хора. Трябваше да пази силите си и да се изправи пред Ирина, преди Гейбрил и семейството му да намерят смъртта си и Кол да изгуби себе си завинаги.

Мъжът над нея я хвана за ръцете и докато се опитваше да се отскубне от него, една жена, прекалено фина на вид за силата, която демонстрира, сграбчи Лорелай за краката. Двамата повлякоха борещата се с всички сили принцеса към ръба на покрива. Колкото и да се мамеше, тя не можеше да ги докосне с длани. Не можеше да стъпи и на покрива. Магията я изгаряше, умоляваше я да я освободи, но това беше невъзможно.

Помощ!, изпрати тя към Саша, но преди соколът да преодолее гъмжилото от размахващи мечове войници по покрива и да достигне до нея, един ужасяващ боен рев разцепи въздуха.

Лорелай извъртя глава, погледна зад жената, която я държеше, и видя огромен черен като абанос дракон да помита войниците с великанските си криле.

— Тръг! — изхлипа тя от радост.

Мажат и жената, които я държаха, залитнаха към ръба на покрива и тя полетя към земята. Веднага се извъртя в опит да поправи посоката си, но в същия момент нещо тежко и остро падна върху раменете й, стисна ги и я понесе към небето. Тя вдигна поглед и съзря лицето на един много ядосан сребърен дракон с черни криле и блестящи черни шипове по гърба и опашката.

Джин.

Саша изкрещя яростно и се спусна към дракона.

Не! Тя няма да ме нарани. Следвай ни, Саша. Просто ни следвай! Птицата се отказа от атаката си и литна над тях, но мислите й бяха пълни с разкъсани драконови вътрешности и избодени светещи очи.

Стиснала здраво Лорелай с ноктите си, Джин се издигна във въздуха. Там ги чакаха други шест дракона — Тръг и още пет в различни комбинации на лилаво, златисто, зелено и бяло. Един златистобял дракон погледна някак особено Лорелай, но тя не успя да разгадае погледа му, после поведе групата към красивите къщи на предградието в източната част на Рейвънспайър. Щом изгубиха от поглед омагьосаната Той, драконите се приземиха в една почти разрушена плевня, заобиколена от дървета и висока трева.

Джин пусна безцеремонно Лорелай върху грубия под и се отърси. Драконовите криле и шиповете се прибраха в миг, люспите омекнаха и се скриха в кожата й. Лорелай се озова до момичето с черни горящи от гняв очи.

— Къде е Кол? — попита то. — Какво му направи?

— Джин, нека й дадем време да се съвземе и да ни разкаже, преди да правим заключения — каза момчето, което преди миг беше златистобял дракон. То приключи с преобразяването и извади чифт панталони от торбата, която носеше на гърба си.

— Не съм направила нищо на Кол — извика Лорелай.

Джин тропна с крак по пода.

— Не ти вярваме! Ти си мардушка. Къде е кралят ни?

— Не ме карай да съжалявам, че те спасихме — обади се Тръг, който току-що бе приключил с преобразяването си.

Саша влетя в плевнята и кацна на рамото на Лорелай, блестящите й като мъниста очи се вторачиха в един дракон и го предизвикаха.

Момичето, което допреди малко беше звяр в лилаво и златно, взе торбата, извади един панталон за себе си, подхвърли към останалите различни части от облеклото, после се обърна към Лорелай и каза тихо:

— Аз съм Фрея. Вече познаваш Тръг и Джин. Другите момчета са Герик и Раум, а онова момиче там е Мик. Кол е наш приятел и крал. Не сме го виждали от няколко седмици. Кралицата на Рейвънспайър взе човешкото му сърце и сложи нашийник на врата му, който държеше настрани хората с две сърца като нас. Джин и Тръг се върнаха в Елдър да търсят помощ и ето ни тук, дойдохме да го спасим.

Тръг излезе напред и сви юмруци.

— Знаем, че Кол те е открил. Доловихме миризмата му, когато се върна в столицата и отиде в онази къща. Но сега вече не я усещаме, а ти, мардушке, си последният човек, видяла го жив.

Саша изтрака предупредително с клюна си, но Тръг не я удостои с поглед, а се надвеси още по-ниско над Лорелай. Още една крачка и тя трябваше да отстъпи назад, но сега не й беше до игрички, не я интересуваше кой прав ще се уплаши и ще отстъпи. Тя изправи гръб и сложи длани върху ръката на Тръг. Силата излезе като мълния от нея и го запрати в стената. Вдигна се прах и Джин отново се приготви да се преобрази.

— Не искам да наранявам никого от вас — каза Лорелай и захлупи длани надолу, което накара Джин да спре промяната. — Не съм заплаха нито за вас, нито за Кол.

— Кажи го на Тръг — изсумтя Джин. — Току-що го запрати в стената.

— Защото се опита да ме сплаши — сопна се Лорелай. — И защото преди да говори с мен, трябва да си сложи панталони. До момента денят ми е ужасен. Не искам да прибавям към списъка и заплаха от гол елдрианец. А тепърва ми предстои още работа. Сега ме чуйте добре. Кол е в опасност.

И тя им разказа набързо какво е станало с Кол през последните две седмици. Как се е борил, за да не се поддаде на порива на драконовото си сърце. Как го бе измъчвала Ирина, как Лорелай го бе излекувала и как магията й бе изградила между тях връзка, която им позволяваше да чуват мислите си.

— Това е доста смущаващо — отбеляза едно от момчетата. — Но и полезно. Ако искаш да му кажеш нещо…

— Ирина разруши връзката ни. Някак си е успяла да увеличи силата си…

— Супер! — изръмжа Тръг, обърна се и заби юмрук в близката стена. — Изгубихме Кол.

— Не трябваше да идваме в Рейвънспайър. Да се довериш на мардушка е по-лошо и от битката с великани чудовища — закрачи нервно из стаята Джин.

— Кол не е виновен, че мардушките винаги намират начин да извъртят нещата така, че кръвната клетва да е в тяхна полза — обади се друго момче.

— Няма значение чия е вината. Важното е, че ще изгубим Кол — каза момичето, което беше зелен дракон, и гласът му потрепера, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Няма да го изгубите — извика решително Лорелай. — Не само Ирина притежава магия. Аз отивам в двореца, където тя държи Кол и моите близки. — Гърлото й се сви, когато се сети колко много бе пожертвал Гейбрил за нея, а сега щеше да види как семейството му умира от ръцете на злата кралица. И за Кол, който бе изгубил човешкото си сърце, защото искаше да помогне на своя народ. — Ще убия Ирина и ще върна човешкото сърце на Кол.

Джин присви тъмните си очи.

— Защо се вълнуваш от съдбата на Кол? Миналия път, когато го срещна, искаше да го убиеш заради кръвната клетва с Ирина.

Лорелай я погледна в очите. Гласът й изневери, когато каза:

— Това между нас е минало.

— О, небеса, ти си влюбена в него! — извика Тръг и изтръска праха от раменете си. — Не може да бъде! Момчето е роб на драконовото си сърце, не може да говори и иска да убива, но продължава да очарова дамите. Добре, но имай предвид, че той принадлежи на Елдър. Избий си го от главата и без магьоснически номера.

— Не съм влюбена в него. Познавам го по-малко от три седмици. — Лорелай скръсти ръце пред гърдите си, сякаш искаше да прикрие топлината в тях, и се загледа в Тръг. — Но ти си прав. Намирам отчаяната битка с желанието му да ме убие наистина за очарователна. Непоносимата болка в него и постоянният страх, че може да предаде Елдър, подсилват ефекта.

Тръг отвори уста, но не каза нищо.

— Ще престанем ли с шегите? — попита тя и се обърна, за да включи във въпроса си и останалите шестима. — Кол си мисли, че за останалия свят той е просто един чаровен немирник, но ние с вас знаем, че е много повече от това. Познаваме невероятната му вътрешна сила, способността му да поставя винаги другите пред себе си, каквото и да му коства това. Разбираме колко дълбоко може да обича и колко предан може да бъде към любимите си хора. Заради тези качества го последвахте до Рейвънспайър и сте готови да умрете за него, както и аз.

Елдрианците я гледаха мълчаливо с широко отворени очи.

— И още нещо — вдигна тя пръст и посочи първо към Джин, която, изглежда, я ненавиждаше заради магията й, после към другите, един по един. — Казвам се Лорелай, а не мардушка. Не искам да слушам повече обиди за моята магия. Тя е непредубедена сила, подчинена на сърцето, което я притежава. Ако исках да направя нещо лошо на Елдър, нямаше да спазя обещанието си към Кол и да препреча пътя между великаните и вашия народ. Трябва да се радвате, че ме срещнахте. Тръгнали сте срещу жената с най-мощната магия в цял Моркант и единственото, което стои между вас и пълното ви унищожение, съм аз и моето сърце.

Тръг улови погледа й и сериозната му физиономия се пропука от широка усмивка.

— От теб би станал отличен воин-дракон.

— Аз съм отличен воин, ясно? Сега ми кажете на какво разстояние трябва да стоите от Кол, за да не ви засегне магията в нашийника му.

— Ирина не каза, но не смеем да се приближаваме твърде много — каза момичето, което притежаваше белия дракон, и подаде ръка на Лорелай. — Аз съм Мик. Радвам се да се запозная с теб.

Лорелай стисна ръката й и обмисли проблема. Нямаше съмнение, че около двореца щяха да се натъкнат на капани с магия. Тя потръпна при мисълта, че на главата й можеха да се стоварят още статуи, паяци и бръмбари, но каквото и да им беше подготвила Ирина, то не можеше да се сравни с онова, което принцесата щеше да й стори.

Кол сигурно щеше да е някъде из двореца. Щеше да даде възможност на елдрианците да долетят до кралските градини и да се справят с капаните на Ирина, докато тя влезе вътре и спаси Кол и Гейбрил. Ирина мислеше, че е изолирала всичките й съюзници. Не очакваше такава атака.

Лорелай погледна към елдрианците и вдигна брадичка.

— Слушайте внимателно. Ето какво ще направим.

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Те доближиха двореца от юг. Лорелай летеше върху Мик и трябваше да засенчва очи, защото белите й люспи отразяваха лъчите на следобедното слънце и пръскаха ярки искри наоколо. Елдрианците летяха ниско над земята, прикривайки се зад хълмовете от южната страна на столицата, за да не позволят на стражата да ги забележи твърде рано и да бие тревога.

Лорелай изпрати Саша напред, за да огледа и да каже на драконите къде да летят и къде е най-безопасно да се приземят. Не биваше да позволява тяхната част от мисията да се провали. Те щяха да й осигурят пробив в защитата на Ирина, която сигурно бе организирана така, че да пресуши силите на Лорелай, преди да се е изправила пред нея.

Принцесата бе престанала с опитите да се свърже с Кол още преди да обсъди плана си с приятелите му. Той вече не беше там. В съзнанието му нямаше нищо, освен мрак, страх и жестоките подигравки на Ирина за усилията й да открие предишния Кол и да го върне при себе си. Засега беше по-добре да забрави за мисловната им връзка и да пази мислите за себе си до последния момент. Защото не можеше да си позволи да провали не само елдрианците, но и себе си.

Докато наближаваха двореца, Лорелай започна да диша все по-дълбоко, прогонвайки страха в най-далечния ъгъл на съзнанието си. Нямаше представа дали ще може да победи тази нова, по-силна Ирина. Не знаеше дали ще успее да спаси любимите си хора. И Рейвънспайър.

Но нямаше нужда да е сигурна в изхода на битката, за да влезе в нея. Сърцето й подсказваше пътя.

Тя беше законна принцеса на Рейвънспайър, велика мардушка на Моркант и щеше да поправи стореното на народа й зло или да умре, опитвайки се.

Скоро прекрасните кули на двореца се появиха на хоризонта и пулсът на Лорелай се ускори, магията й се спусна по вените и се събра в дланите й, където зачака битката с Ирина. Елдрианците се издигнаха за последен път и дворецът с неговите каменни куполи, дъговидни прозорци и прекрасни градини се разкри пред тях в целия си блясък.

Тръг обърна огромната си черна глава към Лорелай и я попита с поглед: Готова ли си?

Тя кимна и вдигна ръце. Ирина бе подготвила своите капани. Неестествени неща като подобните на змии клони, които я хванаха в клетката си в Норденберг — всичките, създадени от нейната магия.

Лорелай бе съставила своя план и се молеше той да проработи. Всички елдрианци й бяха дали доброволно по една люспа, макар да видя, че отделянето й от драконовата кожа беше болезнено. Тя усети готовността на сърцата им да служат на магията й, когато ги призове. Надяваше се люспите да й помогнат и да не се налага да поема техния огън в себе си, ако трябваше да го използва.

Елдрианците полетяха в плътна линия, седем дракона един до друг, насочвайки се към стената на двореца.

Лорелай се съсредоточи върху люспите в ръцете си, остави ги да се потопят в магията й и призова силата и смелостта на сърцата им. Стражите около крепостната стена извадиха мечовете и дадоха сигнал за тревога. Лорелай изчака те да преминат стената и тогава извика:

— Твор’града! Нека силата на драконовите сърца и моята кръв да бъдат щит за тях, докато им трябва защита.

Магията изскочи от дланите й във въздуха, енергията й се уби като мрежа около всеки дракон и попи в люспите му, а Лорелай се замоли Ирина да не може да пробие защитата с обикновена магия. Беше предупредила елдрианците да не разчитат на щита и да не влизат в двореца, за да търсят Кол. Не беше сигурна, че бариерата й ще се справи с магията, която е държала драконите в миналото в подчинение, но не искаше да подлага на риск някого от приятелите на Кол, за да експериментира.

Те прелетяха над оградата и в същия момент една стена от бодливи храсти плъзна нагоре, тръните се извиха като нокти, а клоните се извъртяха към драконите, сякаш имаха очи. Драконите смениха курса нагоре в опит да преминат стената и да избягат от хищните й клони.

Джин мина прекалено близо до един подобен на камшик трънлив клон и той я шибна яростно. Силата на удара я замая за момент, но щитът на Лорелай подейства и тя продължи пътя си.

Успокоението на Лорелай, че магията й няма да позволи трънливата стена да нарани драконите, се изпари, когато забеляза какво се случваше.

— Преследват ни! — извика тя на Мик.

Драконът набра скорост и се издигна право нагоре. Лорелай се прилепи към гърба му. Но колкото и бързо да летеше Мик, бодливата ограда все имаше преднина. Издигна се в небето, протегна ръце към слънцето и Лорелай разбра, че няма да я прескочат. Няма да успеят да я преминат и да се приземят от другата й страна.

Трябваше да измисли нещо друго.

— Спри да бягаш. Обърни се и застани с лице към нея.

Мик зави рязко и стомахът на принцесата се качи в гърлото й. Те застанаха с лица към оградата, която продължаваше да расте нагоре. Другите дракони последваха примера им.

Лорелай обви с магия люспите в ръката си и извика:

— Дайте ми огън!

Огънят в Мик лумна с нова сила. Пламъците в гърдите на всички дракони се съживиха, устите и ноздрите им се изпълниха с черен дим.

— Готова съм.

Огънят изригна от устите на елдрианците и Лорелай вдигна ръце.

— Жеч’пуск! Нека огънят да унищожи магията, която докосне.

Ярката бяла светлина се смеси с драконовия огън и се превърна в жълто-бяла топка, два пъти по-голяма от Тръг. Лорелай я насочи с ръце и тя достигна оградата.

В първия момент нищо не се запали. Магията, създала бодливата стена, я държеше здраво.

Но това беше зла и алчна магия, създадена от сърце, което знаеше как да покорява, но не и да обича.

Сърцето на Лорелай не беше само в тази битка. На нейна страна бяха седмина елдриански воини, готови да умрат за каузата. Тя се наведе към люспите и помоли драконовите им сърца за помощ. Призова силата и храбростта им, за да покорят магията в оградата.

Драконите изреваха като един и тя усети тяхната мощ и решителност. Те насочиха цялата си мисъл към огнената топка и тя се гмурна между клоните, посипвайки земята с горящи тръни и листа. Магията на стената отвърна на удара, създаде още повече клони и бодли, но елдрианците бяха непоколебими.

Лорелай беше непоколебима.

Драконите полетяха към оградата, следвайки пътя на огнената топка, която бавно прояждаше бариерата. Бодлите се спуснаха към тях, готови да разпорят коремите им и Лорелай скри лице в Мик, защото не бе създала щит за себе си. Беше сигурна, че ако го стореше, той щеше да разкъса напълно и без това блокираната от Ирина връзка с Кол. Не искаше да поема този риск.

След малко огнената топка прескочи оградата и се стрелна към земята от другата й страна. Драконите я последваха на мига.

— Воштет — каза Лорелай и насочи всичките си мисли към огъня. — Полети пред драконите и се подчини на техните заповеди!

От другата страна на оградата завиха вълци, дърветата затрепериха, клоните им се прекършиха и всичко започна да гори.

Лорелай се наведе към ухото на Мик и каза:

— Ако срещнете сила, с която драконите не могат да се справят, кажи на огъня какво да направи. Той е част от вашите сърца и ще ви се подчини. Всичко ще бъде наред.

Мик кимна с глава и се спусна заедно с приятелите си към южната страна на двореца, бълвайки огън по посока на препречващите пътя им дървета. Най-после стигнаха портала и в мига, когато докоснаха земята, вълците се спуснаха към тях.

Тръг изрева към препускащите към тях зверове. Земята се затресе, пропука се и оттам излязоха хиляди паяци, стоножки и охлюви, които се отърсиха от праха и се спуснаха към драконите.

— Помогни им — извика Лорелай, загледана в отчаяната битка на останалите дракони. Те размазваха вратовете с опашки и бълваха пламъци, но не успяваха да смогнат.

Мик заля земята пред себе си с огън, поглъщайки две дървета и отряд паяци, които бързаха към тях, приземи се и Лорелай слезе от гърба й. Коленете й трепереха, но ръцете й бяха силни.

Точно пред входа на двореца стояха два вълка и ръмжаха зловещо.

Саша, при мен!, извика тя. Вдигна ръце нагоре и магията се събра като светкавица в дланите й.

Саша се спусна от небето и кацна на дланта й. Вълците издраскаха дървената площадка под краката си с острите си нокти и завиха с притворени усти.

Светлината в дланта на Лорелай обви Саша и насочена от принцесата, силата премина през нея, а оттам — по невидими нишки я свърза с всички останали птици в гората.

— Хат’сия! Съберете се и елате при мен!

Саша потръпна. Вълците вторачиха злобните си очи в Лорелай и забиха нокти в дървото. Лорелай се сви, когато силата излезе от ръцете й. Вълците се нахвърлиха върху нея. Тя успя да избяга от лапите на единия, но другият падна върху нея и я повали на колене. Соколът изписка яростно и издра вълка с нокти.

— Хат’сия! — извика отново Лорелай. Силата й пулсираше, увеличена многократно от сърцата на дърветата около нея.

Драконите зад нея раздираха въздуха с ревовете си, битката и при тях беше безмилостна, но Лорелай нямаше време да мисли за това. Трябваше да оцелее и да влезе в двореца.

Болката я преви на две, но тя успя да изрита връхлетелия върху нея вълк, претърколи се настрани и се размина на косъм със зъбите на по-малкия му брат.

Убий ги всичките. Убий ги, не спираше да повтаря Саша, приземи се върху по-големия вълк и изкрещя от болка, защото другият захапа крилото й.

Лорелай изрита по-големия звяр, запрати го надалеч, изправи се и се обърна към входа на двореца, където чакаше нова двойка вълци с потекли по муцуните лиги. Саша, ела! Бързо! Тя протегна ръка и изпрати магията си в птицата в мига, когато тя кацна в дланта й.

Чу се отвратителен стържещ звук от наместването на раненото крило и след миг Саша беше здрава. В същия момент нещо раздвижи клоните на заобикалящите ги дървета. Започна като шепот, листата зашумоляха на лекия бриз, но постепенно звукът се усили, заприлича на ураган, брулещ листата от клоните и клоните от дърветата.

Вълците отзад заръмжаха и се спуснаха след Лорелай, а тези отпред приклекнаха, готови за атака. Тя се приготви за бой. В този момент птици от всякакъв вид изникнаха измежду дърветата и литнаха към нея, нападнаха зверовете отзад, закълваха ги и ги заудряха с криле, запратиха ги в стволовете на близките дървета и ги оставиха проснати на земята като счупени играчки. Вълците пред входа на двореца се спуснаха към нея, но обградилата я стена от птици ги спря. Шеметен облак от остри клюнове и блестящи като мъниста очи я поде на крилете си, понесе я нагоре и тя заплува във въздуха.

Вълците завиха жаловито, когато по-големите птици се отделиха от облака, забиха нокти в муцуните им и започнаха да ги дерат отново и отново.

Убия?, чу тя гласа на Саша. След нея се обади ястреб. Дрозд. Гълъб. Гласовете на хиляди птици заговориха в едно в главата й. Прониза я остра болка. Тя се обърна назад, носена високо над земята от безброй криле.

Убий, отвърна тя. Ятото я спусна внимателно на земята и се понесе към всичко, застанало между нея и двореца, разкъсвайки го на парчета. Зад нея драконите продължаваха храбрата си битка.

Лорелай изкачи стъпалата до портала и потърси в мислите си Кол. Откри мрак, болка и непреодолим стремеж към сърцето й. Но разбра, че е наблизо. Това означаваше, че Ирина го бе изпратила срещу нея. Или двамата я чакаха някъде из двореца.

Имаше само един начин да разбере.

Портата на двореца беше тежка, дървото — яко като конски гръб, колоните — каменни, а дръжките — от ковано желязо. Лорелай трябваше да се облегне на тях, за да я отвори.

От другата страна я посрещна едно момиче, явно прислуга. Устата й увисна, когато видя Лорелай да влиза.

— Вървете си — каза тихо Лорелай. Ехото от затварящата се порта зад нея се разнесе из коридора.

Очите на момичето се разшириха и тя подръпна безсмислено яката на униформата си.

— Но аз не мога… вие не можете…

Лорелай засече погледа й.

— Аз съм Лорелай Диедерих, дъщеря на Арлен Диедерих Трети. Този дворец е мой, а аз съм твоя кралица. Ако искаш да ти пощадя живота след битката с узурпаторката, трябва да се махнеш от пътя ми. Веднага. Скрий се някъде и не се показвай до сутринта.

Момичето бавно отстъпи от пътя й.

Лорелай изчака то да изчезне навътре, после измери с поглед коридора. Великолепният мраморен под, обсипаната с орнаменти извита стълба и декоративните пейки — подарък за кралица Розалинда Първа от владетеля на Балавата преди повече от век — бяха същите, каквито ги бе съхранила паметта й.

Тя отиде до центъра на залата и падна на колене на мястото, където за последен път бе видяла баща си жив и той й бе заръчал да пази живота на брат си.

Лорелай не можа да спаси нито него, нито Лео. Но можеше да почете паметта им, като освободи Рейвънспайър и хората, които баща й се бе заклел да води и защитава от тиранията на мнимата кралица. Той я бе възпитал да продължи делото му и тя нямаше да го разочарова.

Пръстите й пламнаха и студеното сърце на мрамора помръдна. Тя усети планинския камък под него, използван за основа на сградата преди векове. Тази планина беше нейна и при първия й зов каменното й сърце я разпозна. Лорелай продължи надолу, ръката й премина през камъка към земята на дедите й и докосна отново сърцето й. Каза му какво иска и защо трябва да го направи. Увери го, че ще излекува раните и изтърпените през годините мъки. Върна магията в себе си, пророни една-единствена сълза на скръб по баща си и брат си, после вдигна ръце.

Веднага го усети. Още преди да го види, усети ужасната агония и непреодолимата нужда да я разкъса на парчета.

Кол!, вдигна поглед тя и го видя. Очите му гледаха диво, невиждащо, вратът му беше протрит от нашийника, драконовите нокти — извити и насочени към нея. Беше настръхнал, готов да преодолее пространството от единия край на залата до другия само за миг.

Лорелай реши първо да спаси Кол. После щеше да търси Гейбрил и Ирина.

Не се тревожи, изпрати тя към него, макар да не беше сигурна, че я чува. Сърцето ми вече ти принадлежи. Ела и го вземи.

Магията се втурна по тялото й и се събра в дланите й като мълния. Нещо в очите му припламна и Лорелай се приближи до него, принуждавайки го да я види добре. Да й повярва, че няма да позволи той да се превърне в онова чудовище, от което толкова се боеше, че ще го спаси по един или друг начин.

— Колко трогателно! Започвам да вярвам, че ако ви бях оставила сами, наистина щеше да го спасиш.

Гласът на Ирина беше като нож, посипан със захар, също както в Норденберг, но този път Лорелай нямаше да избяга.

Тя се обърна с гръб към Кол и видя Ирина, застанала до вратата. До нея беше Гейбрил, целият окървавен и прикован към верига. Около врата му се бе увила огромна черна змия. Ръцете на Ирина вече искряха от магията, а жестока усмивка изкривяваше лицето й.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Лорелай погледна Ирина с горящи от магията ръце и треперещи колене. Девет години се бе подготвяла за този момент. Девет години се бе крила, беше се будила от собствения си писък, от същите тези сини очи в ума си.

Беше се страхувала от силата и мощта на Ирина. И все още се страхуваше. Но вече знаеше колко сила и мощ криеше в себе си самата тя. И знаеше на какво бе способно сърцето й, на каква саможертва бе готово, за да прогони фалшивата кралица от трона на Рейвънспайър.

Беше време да сложи край на всичко това. Тя погледна смело в очите на Ирина.

— Казах ти, че това ще е последният ден, в който ще дишаш въздуха на Рейвънспайър.

Ирина изкриви устни.

— Разочароваш ме — отвърна тя и направи крачка встрани. — А имаше потенциал. Можеше да се обучиш и да станеш добра като моя дъщеря.

— Вече си имам майка — отвърна Лорелай. — Онази, която се опита да заличиш от съзнанието ми.

— И не само се опитах, принцесо. Аз я заличих от лицето на земята — каза кралицата и направи още една малка крачка към пейките покрай стената.

— Не можеш да заличиш някого, щом той живее в спомените на своите близки — вирна брадичка Лорелай и вдигна ръце с дланите надолу. — Помня ясно майка си. Помня също баща си и брат си.

— Ти ми отне Арлен — извика Ирина. — Отне ми всичко.

Лорелай се наведе бавно към пода. Ирина приближи още малко към пейката. Не биваше да позволява кралицата да ги докосне, преди нейната магия да е готова. Тя си спомни лианите от вечерта, когато баща й умря.

— Не съм ти отнела нищо, което наистина да ти е принадлежало — отвърна твърдо тя. — Всичко, което имаш, е откраднато. Използваш силата си, за да отнемаш живота на хората, като си мислиш, че го заслужаваш. Убиваш всички застанали на пътя ти, измъчваш непокорните и съсипваш земята ми с жаждата си за власт.

Ирина спря. Усмивката й накара космите по врата на Лорелай да настръхнат.

— И ти си мислиш, че можеш да ме спреш?

Гърлото на Лорелай се сви, но тя не отклони поглед от Ирина.

— Да — успя да каже.

Очите на Ирина засвяткаха.

— Ще изгубиш, принцесо. И знаеш ли защо? Защото вече допусна грешка и тя ще те провали. — Тя протегна ръка към пейката. Магията й достигна до дървото в мига, когато Лорелай приклекна. — Мислиш си, че аз съм най-голямата ти заплаха в тази зала, но грешиш. Не биваше да му обръщаш гръб.

Кралицата отскочи към пейката и положи ръце на нея. Лорелай притисна длани към мраморния под и магията й проникна в камъка.

В същия момент Кол се спусна към нея и я запрати на пода с един удар. Тя се плъзна по мрамора и Ирина се изсмя тържествуващо. Пейката избухна, от нея се разхвърчаха трески, които на мига се превърнаха в черни усойници. Гърчейки се и съскайки, те поеха към принцесата.

Лорелай извади шепата драконови люспи от джоба си и се съсредоточи върху сърцата на драконите. Змиите се навиха и вдигнаха глави, готови да нападнат. От зъбите им вече капеше отрова. Лорелай извика „Жеч’пуск“ в мига, когато една змия се опита да я ухапе по лицето.

От дланите й се изви бяло-жълта мълния и погълна змията. Лорелай махна с ръка и огънят заподскача от змия на змия.

Ирина притисна длани към полираното черешово дърво на стената и от него излетя порой от остри дървени копия.

Лорелай протегна ръка да се защити, но Кол хвана ръката й и я извлече встрани. В първия момент тя реши, че я спасява, но скоро разбра, че я тегли към Ирина. Хватката му беше желязна и магията, която изпрати в ръката му, срещна твърда съпротива.

Ирина беше права. Той беше роб на кралицата. Единственият начин да го спаси беше да убие мардушката, чиято магия тровеше мозъка, тялото и душата му.

Но нямаше как да я убие, докато лежеше безпомощна в краката й.

Дървените копия изтракаха в мраморния под зад нея и се превърнаха в дебели лиани с остри листа и пълни със зъби усти, подаващи се от всяко място, където трябваше да има цвят.

Лорелай се преви на две и удари със свободната си ръка коляното на Кол отзад. Той се препъна и отхлаби хватката си. Принцесата отскубна ръката си от неговата, извъртя се и я долепи до мраморния под.

— Раст’лож — каза бързо и мраморът се изви в полукръг около нея, надигна се нагоре като полирана бяла планина и я отдели от Ирина.

Лианите на кралицата изпълзяха по мраморната планина и зъбите им изтракаха срещу Лорелай. Тя отскочи наляво, за да се предпази. Кол я хвана през кръста и се опита да я прехвърли през мрамора към другия край на залата, където стоеше Ирина.

Погледът на Лорелай мина през Ирина и се спря на лицето на Гейбрил, тъмночервено от стегнатата прегръдка на змията около брата му. В сърцето й се прокрадна отчаяние. Тя се опита да се измъкне от ръцете на Кол.

Чуй ме, Кол. Дръж се за мен. Аз мога да ти помогна. Мога да те спася.

Ирина се изсмя.

— Той не може да те чуе. Чува само ударите на драконовото си сърце и гласа на кралицата си.

Лорелай се изви, подпря десния си крак на лявото бедро на Кол, оттласна се и се освободи от ръцете му. Той изръмжа и се хвърли към нея, но тя се изстреля във въздуха, удари го в гърдите с върха на ботуша си и го запрати на пода. Измъкна се от мраморния полукръг, хвърли се на пода и повтори вълшебните думи в мига, когато дланта й докосна камъка.

Мраморът затвори кръга, издигна се като втасала пита и скоро се извиси над главата на Кол.

Той се оказа в капан с мраморни стени. Засега беше извън играта.

Останаха само двете — Ирина и Лорелай.

Лианите се спуснаха към Лорелай, заплетоха се в краката й и забиха малките си зли зъби в прасците й. Тя започна да рита, кожата й пламна и се покри с мехури от отровата им, но нямаше време да измисли заклинание, за да се справи с тях. Трябваше да спре да се отбранява. Трябваше да нападне.

— Наистина ли си въобразяваш, че можеш да извадиш ловеца ми от играта? — присмя й се Ирина, изпрати мълния от магия в пода и мраморният кръг се разцепи на две.

Кол изскочи от него и хукна към Лорелай, но нейното внимание бе насочено към най-близкия до Ирина мраморен участък. Тя допря длани до пода, прошепна вълшебните думи и плътният лунен сърп от мрамор се понесе към Ирина, и я затисна до стената.

Ирина почти изпищя ответно заклинание. Кол се добра до Лорелай, чиито крака все още бяха заплетени в лианите. Прозорците от двете страни на вратата се затресоха, стъкленият полилей падна от тавана и се пръсна на хиляди парченца.

Лорелай хвана ръката на Кол, опитвайки се да разбие бариерата, която Ирина бе изградила около него и да изпрати магията си в краля. С другата ръка заопипва виещите се лиани в краката си с надеждата да докопа парче стъкло от полилея.

Кол издърпа ръката си и тя залитна, хвана се инстинктивно за ризата му, за да се задържи на крака, и в същото време се наведе и грабна парче стъкло. Една лиана се уви около китката й и заби острите си зъби в ръката й. Болката се сля с кръвта, запали я и стаята се завъртя пред очите й, но това не я разколеба.

Тя стисна стъклото, усети сърцето на пясъка на Рейвънспайър, използван за направата на полилея и каза:

— Твор’жи.

Кралицата бе създала змиите със същото заклинание, но принцесата имаше предвид друго създание.

От пода се надигнаха хиляди остри парченца стъкло и започнаха да кръжат из въздуха като рояк пчели. Ирина изкрещя нещо неразбираемо, от черешовото дърво на ламперията изникнаха още лиани и се понесоха към Лорелай, но в същия момент стъкленият рояк литна във въздуха, набра скорост и се спусна към кралицата, издигна се над мраморната стена и се прицели в нея.

Ирина изпищя, но Лорелай нямаше време да се наслади на победата си. Кол се бореше с нея, кехлибарените му очи святкаха диво, кожата му пареше от драконовия огън толкова силно, че я заболя. Тя продължи да изпраща магия в него, устните й повтаряха заклинанието отново и отново, опита се дори да счупи ръката му, за да се освободи, но той беше дракон, затворен в човешко тяло, неимоверно силен, бърз, сеещ смърт, а тя не искаше да направи единственото, което щеше да я спаси от него.

Отказваше да го убие.

Гърдите й пламнаха от отровата на лианите. Всяка глътка въздух раздираше гърлото й като с нож, докато се бореше с него и се опитваше отчаяно да влее магията си във вените му с надеждата тя някак да забави действията му достатъчно, за да може първо да убие Ирина и после да го освободи.

— Каз’лит — гръмна гласът на Ирина над тях и Кол зави от удвоената болка в гърдите си.

Кралицата изрече още заклинания и мраморната стена се превърна в прах. Стъклените парченца паднаха на земята и раните по кожата на Ирина се затвориха.

Тя тръгна към далечната стена, където висеше герба на династията Диедерих с две кръстосани саби отдолу.

— Той ще те убие, Лорелай. Всеки миг ще го направи. Това е единственият начин тялото и умът му да намерят покой. Но ако не успее… имам нещо, което със сигурност ще свърши работа — усмихна се зловещо тя.

Кол се извърна и удари Лорелай с рамо, запращайки и двамата в гнездото от виещи се лиани.

Клоните се раздвижиха и се увиха около ръцете, краката и кръста на Лорелай, приковавайки я към пода. Зъбите им бяха като бръсначи, отровата — пожар. Дробовете й се гърчеха при всяка глътка въздух. Обзе я безсилие, когато Кол задърпа с две ръце клоните около гърдите й, без да обръща внимание на острите зъби по плътта си.

В това време Ирина стигна до герба в другия край на залата и взе сабите, по една във всяка ръка. Устните й се раздвижиха и сабите оживяха. Тя ги пусна и с усмивка се загледа в своеобразния им танц във въздуха, докато оглеждаха помещението и търсеха жертвата си.

Очите на Лорелай се напълниха със сълзи и тя извъртя поглед към Кол. Ноктите на краля разкъсваха лианите около гърдите й. Сабите затанцуваха по-бързо. Лорелай се отпусна. Непрекъснатата употреба на магия бе отнела силата й.

Ирина се засмя победоносно в очакване да види смъртта на принцесата.

Кол разкъса и последната лиана и изрева като гладен дивак, намерил с какво да напълни корема си.

Сабите се спуснаха към тях.

И Лорелай разбра.

Не можеше да се бори едновременно, и с Ирина, и с Кол. Трябваше да избере.

Не усети паника. Не се поколеба. Довери се на сърцето си. Трябваше да плати нужната цена, за да убие Ирина, да спаси кралството си и Кол.

Сабите вече летяха към тях.

Ръката на Кол беше над сърцето й.

Ирина се смееше.

— Хат’джа ойти — прошепна Лорелай. — Съберете се и се издигнете. Вземете онази, който ви наранява.

Нещо забоботи дълбоко в земята като гръм, затиснат между скалите. Нещо завря, закипя и пое нагоре към повърхността.

— Моля те, помогни ми! — прошепна Лорелай. Магията изскочи от ръцете й, посипа се по мраморния под и потъна дълбоко в земята към сърцето на Рейвънспайър.

Сабите вече достигаха целта си.

Ноктите на Кол бяха върху сърцето й и той сякаш преценяваше къде да ги забие.

Ирина нададе триумфален възглас.

В ума й проблесна лицето на Лео и тя видя как смехът в очите му угасва, покосен от магията на Ирина. Видя и баща си да пада на пода, ухапан от изпратената от Ирина змия. Заредиха се картини — жената във Фолкрейн, ридаеща над телата на децата си, преди да забие ножа в собствените си гърди. Болната земя, измиращите от глад хора. И Кол — достоен крал, който искаше само да спаси народа си — превърнат в звяр.

И за всичко това бе виновна Ирина.

Гневът притисна гърдите й като горещ камък, който зареди кръвта й с енергия. Сега той беше смисълът на живота й, той караше сърцето й — сърцето на кралицата на Рейвънспайър, да тупти.

— Хат’джа ойти! — извиси тя глас в мига, когато Кол Заби нокти в плътта й и разкъса яростно мускулите. — Хат’джа ойти!

Болката премина през нея като светкавица, но тя не отдели длани от пода. Магията напояваше Рейвънспайър с всеки удар на сърцето й.

Тътенът се усили. Мраморът се затресе, изви се и се пукна. Подът под Ирина неочаквано изчезна, от сърцето на Рейвънспайър бликна разтопена лава и я обгради.

Ирина започна да крещи, да повтаря своите заклинания, но нямаше какво да докосне, с изключение на мрамора, вече покорен от Лорелай — около нея имаше само огнена лава. Очите й срещнаха тези на принцесата и на мястото на яростта и злобата се появи израз на невероятна болка. Лавата я заля и я повлече надолу към недрата на Рейвънспайър.

Сабите паднаха безпомощно на пода, а лианите се превърнаха в прах.

Нашийникът около врата на Кол се скъса и падна на земята.

Увитата около врата на Гейбрил змия се сви до размерите на безобиден градински смок, с какъвто си играеше Лео вечерта, когато баща им умря.

От гърдите на Лорелай рукна кръв.

Кол затвори очи и тръсна глава, сякаш се мъчеше да разбере къде се намира и какво се случва.

Вината не е твоя, изпрати му Лорелай и с последни сили добави: Прости ми.

Той отвори рязко очи и изкриви лице от ужас, когато видя ръката си. И нейната кръв. Наведе се над нея, но тя вече бе загубила силите си и се бе предала на мрака.

ЧЕТИРИДЕСЕТА ГЛАВА

Кол махна ръката си от гърдите на Лорелай и се загледа в бликащата от раната кръв. Очите на принцесата бяха затворени, тялото й лежеше безжизнено на мраморния под сред прахта, в която се бяха превърнали лианите.

О, небеса, не! Лорелай, не!

Сърцето му блъскаше в гърдите му, но вече не зовеше за кръв, наказание и смърт, защото бе изпълнило задачата си. Беше я убило.

Той я бе убил.

Ръцете му затрепериха, гърлото му се сви от ужас, той се наведе над нея и притисна чело към лицето й. Съжалявам! Толкова много съжалявам!

Но нямаше значение колко пъти ще го повтори и колко искрен беше. Нея вече я нямаше и за това бе виновен само той.

Нямаше значение също, че Ирина го бе принудила да го стори. Не нейните пръсти бяха покрити с кръвта на Лорелай, а неговите.

Кол нямаше представа как щеше да се справи със стореното зло.

Споменът за нежността в очите й, когато му каза, че вината не е негова и че му прощава, изгаряше гърдите му като жив въглен.

Той не искаше прошката й. Искаше нея.

Тя направи всичко, което му обеща. Унищожи Ирина. Освободи Рейвънспайър. И жертва себе си, за да спаси него.

Той сподави едно ридание и погали бялата кожа на лицето й. Прокара пръсти по тъмната черна коса, поглъщайки усещането с всяка фибра на тялото си. Мина с палец по червените й устни и подскочи, когато усети от тях да излиза лек дъх.

Тя беше жива. Беше жива и той нямаше да позволи да си отиде отново. Не можеше да извика за помощ, защото без човешкото си сърце не можеше да намери точните думи. Не знаеше къде да намери някой, който да я излекува и как да му обясни какво става. Но трябваше сам да я спаси. Вгледа се в раната на гърдите й и съсредоточи мислите си върху нея. Сърцето му знаеше, че има решение. Трябваше да има. И ако някой можеше да открие възможен отговор при невъзможни обстоятелства, това определено беше Кол.

Драконовото му сърце заби в единодушие с мислите и огънят в гърдите му се съживи.

Огънят.

Той призова огъня си и го остави да гори, докато топлината достигна до ръцете му. Щом можеше с едно докосване да разтопи меч, сигурно щеше да успее да затвори раната й.

Той положи ръце върху нея и се замоли небесата да му помогнат. Горещата вълна докосна плътта й и я обгори. Кръвта спря.

Лорелай, моля те… събуди се, Лорелай. Мръдни пръст, направи нещо, за да знам, че още си с мен. Той влезе в мислите й, но откри само неясни спомени за изпръскан с кръв сняг и разбита на парчета абаносова каляска.

Беше спрял кървенето, но ако не намереше начин да възстанови засегнатото в нея, тя щеше да умре. Можеше ли да направи така, че тя сама да се излекува… да я накара да използва магията си…? Изведнъж в главата му проблесна спомен. Двамата бяха в онази пещера под водопада и той я уверяваше, че ако тя не оцелее в битката с Ирина, той ще й върне живота с целувка. Тогава Лорелай каза, че магията не действа върху мъртви хора, но тя не беше мъртва. Едва дишаше, но все пак беше жива.

Моля те, нека това да помогне, помоли се той, взе лицето й в ръцете си и я целуна. Върни се при мен, Лорелай! Не ме оставяй. Обеща, че ще ме спасиш, но няма да е спасение, ако трябва да те погреба и да се върна в разрушеното си кралство без теб. Моля те, Лорелай, върни се при мен!

За един мъчителен момент Лорелай остана неподвижна. Кол притисна още по-силно устни към нейните и й изпрати спомен за нейната сила. Показа й как го спаси в Транке, въпреки че още не го познаваше. Как му помагаше в опитите си да разруши кръвната клетва и удържа на обещанието си да помогне на Елдър, макар той да се бе опитал да я убие. Как отвори сърцето си за него, макар да знаеше, че все още е свързан с Ирина. И накрая как го спаси, като уби Ирина, знаейки, че така ще даде възможност на дракона в него да разкъса гърдите й.

Ти си толкова силна! Знаеш го, знаеш, че можеш да се върнеш при мен. Само трябва сърцето ти да го поиска. Трябва да го желае по-силно, отколкото тялото ти иска да умре.

Нещо се промени. Леко дихание. Едва забележимо повдигане на гърдите. И изведнъж магията изскочи на яркобели спирали от дланите й и обгърна и двамата, вдигна ги от земята и им даде толкова енергия, че Кол я усети в костите си.

Сърцето на Лорелай подскочи. Веднъж. Втори път. Ноздрите й се отвориха и тя отметна глава назад. Сърцето й започна да бие силно и уверено, раните по краката и ръцете й изчезнаха. Магията ги положи леко на земята и се върна в нея.

Кол се опита да каже нещо, но не намери думи. Тя беше жива. Той се наведе напред, покри лицето си с ръце и се опита да скрие сълзите.

Тя беше жива.

Той усети движението й чак когато седна до нея и я прегърна.

Ти ме спаси, каза тя.

Спасихме се един друг, отвърна той, обърна се към нея и зарови лице в рамото й. Много съжалявам. Не знам как да изкупя вината си.

Вече ти простих. Гласът й беше топъл и успокояващ. И двамата знаем, че решенията не бяха твои, а на Ирина. Важното е, не че за известно време една зла мардушка стана господар на действията ти, а че намери начин да ме спасиш.

Той вдигна глава и й се усмихна плахо. Бях ти казал, че ако се наложи да те съживя, ще те целуна.

Тя му върна усмивката. Сигурна съм, че не е било лесно.

Усмивката му изгря, но преди да разцъфне, се прекърши. Мислех си, че съм те изгубил завинаги. Не искам никога повече да мисля за това.

Тя взе лицето му в ръцете си. Сърцето ми винаги ще се връща при теб.

Целувката й стопли гърдите му така, както драконовият огън никога не би могъл, и той я притисна до себе си. В коридора над главите им се чуха стъпки. Прислужниците и пажовете допълзяха до парапета на стълбата, надникнаха и ахнаха, когато видяха опустошенията долу. Чу се шепот, настъпи суматоха, всички се питаха къде е кралицата.

В следващия момент входната врата се отвори и Тръг влезе вътре, следван от приятелите си и, о, небеса, дори от Саша. Тя кацна на мраморния под, погледна към образувалата се от кръвта на Лорелай локва и изгледа кръвнишки Кол.

Кажи й да не ме убива.

Няма да те убие.

Сигурен съм, че го обмисля.

— Кол! — извика Тръг, изтича при Кол, издърпа го от ръцете на Лорелай и го вдигна във въздуха. После го пусна, тупна го радостно по рамото и Кол трябваше да направи гигантска крачка напред, за да не падне.

Мики и Раум изтичаха покрай тях и се наведоха да помогнат на Лорелай да се изправи, а Джин и Тор махнаха веригата от Гейбрил.

— Добре ли си? — попита я Мик.

— Много добре. Ирина е мъртва и мога да се обзаложа, че Кол ревнува, че се тревожите повече за мен, отколкото за него.

Кол се смая, осъзнавайки, че мисли точно за това. Опита се да каже с поглед на Лорелай да не споделя съкровените му мисли, но приятелите му го наобиколиха, започнаха да го прегръщат и да го потупват щастливо по гърба.

— Ти успя — каза тихо Гейбрил на Лорелай и мислите й накараха Кол да разбере колко много означава този човек за нея.

— Веднага разбрахме, че кралицата е мъртва — заговори Раум. — Жестоко земетресение раздруса земята и се отправи към Елдър, а онези ужасни създания в градината спряха да се бият и се разпаднаха. Кол, струва ми се, че ти изпълни своята част от уговорката си с Ирина и когато тя умря, магията й се спусна да изпълни нейната. Естествено, трябва да се върнем в Елдър, за да проверим, но ми се струва, че великаните човекоядци отново са в своята тъмница във Вале де Луме.

Изведнъж на Кол му се стори, че короната на Елдър е по-лека от перце.

Един от приятелите ми трябва да тръгне напред, да огледа какво се е случило с чудовищата, да ни посрещне някъде по пътя и да ни съобщи какво да очакваме. Небеса, щеше да е далеч по-лесно, ако можех лично да се разпоредя.

Не се тревожи, каза Лорелай. Личеше си, че се забавлява. Ще имаш възможност да споделяш мислите си със свои думи.

— Време е да довършим това, което ни чака — каза тя на глас и Кол с изумление отбеляза, че всичките му приятели, дори и Тръг, насочиха вниманието си към нея. — Трябва да намеря човешкото сърце на Кол и да му го върна.

— Не знам за вас — размърда вежди Тръг и погледна замислено Кол, — но за мен фактът, че не може да ни заповядва на глас, е доста… прелестен.

Лорелай го сръчка приятелски.

— Какво? Нека си остане още малко така — заоправдава се Тръг.

След това Лорелай сложи ръка на гърдите на Кол, прошепна някакви думи и откри къде е златната кутия. Отвори я, пое внимателно сърцето му в ръцете си и погледна несигурно гърдите му.

— Вижте, това е първото ми наместване на сърце. Честно да ви кажа, нямам представа как се прави.

— Предполагам, че трябва да използваш магията си, за да го върнеш — опита се да помогне Джин.

Лорелай присви очи.

— Друг трябва да каже.

Ирина изпрати магията си в мен и после сърцето ми някак се появи в ръцете й, каза Кол.

Да се надяваме, че ще помогне и при обратното действие.

Магията й, толкова позната сега, колкото ударите на собственото му сърце, се вля в кръвта му. Тя вдигна сърцето му с побеляло от напрежение лице и прошепна вълшебните думи няколко пъти, сякаш се страхуваше, че ще ги обърка или те няма да подействат.

Човешкото сърце на Кол започна да бие едновременно с драконовото, после припламна като свещ. Тя повтори отново неразбираемите думи. Сърцето изчезна от ръката й и се върна на мястото си в гърдите му. Човешката му кожа възвърна мекотата си. Желязната клетка, която държеше дракона заключен в себе си, изчезна. Мислите му се проясниха, яростният шепот на дракона замлъкна и думите се изтъркаляха без проблем по езика му. Той потърка гърдите си с ръка и се усмихна свенливо.

— Не приключихме ли разговора си, когато ти казах, че изглеждаш…

— Не си го и помисляй — усмихна се тя.

— Предполагам, че сега, когато можем да водим нормален разговор…

— … ще трябва да помислим как да не чуваме мислите си — довърши тя.

О, не, приятно ми е да те усещам в главата си. Особено сега, когато трябва да се върна и да управлявам Елдър, а ти — Рейвънспайър, и ще прекарваме доста време разделени.

Не толкова много, отвърна решително тя и усмивката й върна топлината си. Сигурна съм, че мога да намеря доста работа за краля на драконите… Дори мога да започна още сега, засмя се тя. Разбира се. Какво по-впечатляващо от това един крал на драконите да те придружи при първата ти обиколка из страната…

Да те целува до забрава…

Да ти спести време, когато трябва да запалиш огън през зимата…

Да ти помага да намираш…

Той я целуна. Устните й го приеха, пълни с магия, ръцете й притиснаха гърдите му и макар да беше на километри от Елдър, той почувства, че си е у дома.

— Ще повърна. Чувате ли ме? — изсумтя Тръг. — Направо ми прилошава, като ви гледам.

— Млъквай, Тръг — сряза го Раум и побутна всички елдрианци да излязат. — Кол направи достатъчно, за да заслужи щастието си.

— И на мен ми се иска малко от това щастие — измърмори Тръг, докато напускаше залата.

— Ако спреш да говориш за повръщане в присъствието на момичета, които иначе биха се заинтересували от твоите целувки, може и да се уреди — каза Джин, която излезе след него.

— Ти ли се интересуваш от моите целувки? — изненада се Тръг.

— Вече не.

Кол откъсна устни от Лорелай, погледна към вратата, която се затвори след приятелите му, и се усмихна.

— Винаги се заяждат.

— Аз ги харесвам — каза Лорелай и взе ръката му в своята. — Харесвам и Елдър, защото е твой. Когато се почувстваш достатъчно силен, за да смениш облика си, ще отидем заедно, за да се убедим с очите си, че Ирина е изпълнила своята част от клетвата. Ако не е, аз ще се погрижа за това.

Защото беше обещала. И защото беше достатъчно силна да се заеме с онова, с което другите не смееха.

Той я целуна още веднъж и двамата излязоха заедно да се сбогуват с драконите, които се приготвяха за обратния път до Елдър.

ЕПИЛОГ

Седем месеца по-късно

На Лорелай й се струваше неправилно да участва в церемонията по коронясването без Лео. Ако беше жив, той щеше да обсъжда до безкрай маниерите, да яде прекалено много от предястията и да очарова всички с широката си усмивка. Но нямаше как, беше време да приеме официално кралската титла и да сложи на главата си короната, за която се бе борила толкова усърдно.

Официалната коронация беше формалност, защото тя управляваше Рейвънспайър от мига, в който Ирина умря. Беше посетила Елдър, за да се увери, че кръвната клетва на Ирина бе изпратила магията й, за да затвори отново великаните в онази планина и да прекара малко време с Кол на негова земя. После се бе свързала с всички бивши съюзници на кралството и бе направила обиколка из него, за да изгради доверие между себе си, селяните и знатните хора, както и да излекува, доколкото беше възможно, пораженията от злата магия. Със съкровищата на Кол беше купила храна за своите поданици от Съндраил.

Но пролетта вече беше тук и изглежда, гладът скоро щеше да остане в миналото. Дойде време да се подготви за церемонията, която отлагаше отдавна.

Лорелай се загледа в огледалото. Лео щеше да хареса роклята й — беше дръзка и с нотка на драматизъм. Така й се струваше, че част от него щеше да застане до нея, както винаги си бяха представяли.

— Червеното е идеалният цвят за Вас, Ваше Величество — каза прислужницата, стисна устни и се съсредоточи върху задачата си. Сръчните й пръсти трябваше да вдигнат косата на кралицата в сложна прическа. — Сигурна съм, че благородниците ще се надпреварват да Ви канят на танц.

— Благодаря ти, Марлис — усмихна се Лорелай, но всъщност искаше да танцува само с едно момче, а то беше далеч от Рейвънспайър.

Може да си представяш, че танцуваш с мен, чу в главата си тя. Кол явно се забавляваше.

Докато някакъв плешив старец с козя брадичка ме настъпва?

Може да се окаже, че има чудесна буйна коса.

Не ме карай да съжалявам, че връзката ни работи на толкова голямо разстояние.

Той й изпрати широка усмивка.

Мисля, че повечето от старите благородници ще водят със себе си своите синове. Те ще се втурнат да танцуват с мен… само онези, които са навършили години за брак, разбира се.

Нали няма да се омъжиш за някой скучен син на скучен благородник?

Защо не?

Защото, ако някой ти предложи, бъди сигурна, че до сутринта ще бъде изяден. Драконите имат голям апетит.

Сега беше неин ред да се изкиска. Марлис свърши с прическата и сложи сапфирените обеци — подарък от Кол, на ушите й.

Драконите не ядат хора.

Значи е време да си намерим ново хоби.

Тя извъртя очи и стана. Време е да се покажа пред хората. Ще останеш ли с мен?

Винаги съм с теб, изпрати й усмивка той.

Тя тръгна надолу по стълбището, заобиколена със стражи от двете си страни, и се насочи към балната зала. Притисна скритите наполовина в широките ръкави ръце към алената коприна на роклята и съсредоточи цялото си внимание да се придвижи с лекота с дългия колкото целия коридор шлейф, който тежеше почти колкото самата Лорелай. Ако се опиташе да танцува, сигурно щеше да го настъпи и да се просне на пода.

Всичко ще мине добре, каза развеселен Кол, но в мислите му имаше и още нещо.

Тя вдигна вежди. Нервен ли си?

Може би малко.

За какво?, попита го тя. Пажовете отвориха вратата на балната зала и тя влезе вътре.

За това.

Тойта се раздели и й направи път към сцената, където главният свещеник на катедралата я чакаше, за да положи короната на главата й и да я обяви за кралица на Рейвънспайър.

Тя тръгна бавно към сцената и, о, боже, той беше там, с черно манто и червена вратовръзка в цвета на нейната рокля. Гледаше я тържествено, макар косата му да беше разчорлена, вероятно от бързото летене.

Изненада!

Ти дойде! Устните й трепнаха в едва забележима усмивка.

Разбира се, че ще дойда, усмихна се той, подаде й ръка и я поведе към трона, след което слезе долу при непрестанно кланящата се и изпълняваща реверанси Той.

Свещеникът заговори за дълга й към Рейвънспайър и онази по-висша сила, която управлява всички кралства от небето, но Лорелай не чу нито дума. Полагаше огромни усилия да не се разтрепери. Видът на Гейбрил — уверен и спокоен, застанал до Ада и синовете си, определено й помогна, но когато стотици очи се впериха в нея, тя потърси с поглед Кол и това й даде сили да издържи до край.

След дългото слово поставиха короната на главата й и тя се ужаси от тежестта й.

Моята също тежи, каза й Кол, когато музиката гръмна и танците започнаха.

Няма да мога да танцувам с нея. Ще падна.

Аз ще те хвана.

Той срещна очите й и в стомаха й запърхаха пеперуди. Кол я целуна и топлината в гърдите му накара пулсът й да се ускори. Тя притаи дъх. Магията й призова сърцето му и за пръв път, откакто бе напуснала Елдър, Лорелай се почувства у дома.

ВЪЛШЕБНИ ДУМИ

Каз’прин: донеси ми го

Накхгор: намери каквото търся

Зна’уч: искам да разбера/да науча

Хат’джа: съберете се и елате при мен

Проснакх: намери

Раст’лож: порасни, извиси се

Каз’жа: издигни се и вземи

Ойти: издигни се

Накх’жеч: намери и разпилей

Каз’жеч: накажи с огън

Каз’лит: накажи

Прос’одит: влез

Воштет: полети

Прос’рашк: разпръсни

Твор’града: създай бариера

Жеч’пуск: запали огън

БЛАГОДАРНОСТИ

Първо място благодаря на Исус, защото той жертва всичко заради мен.

За написването на роман е достатъчен един човек, но за да види той бял свят, трябва цял отбор. Най-важният член на моя отбор е съпругът ми, Клинт, най-големият ми почитател и подкрепа, който се справя отлично с нашите пет деца и натовареното ни ежедневие, за да мога да гледам на кариерата си като на работа, а не като на хоби. Обичам те, Клинт!

Благодаря на моите деца — Тайлър, Джордан, Закари, Йохана и Изабела: вие ме вдъхновявате, мотивирате и изпълвате живота ми с толкова любов! Надявам се да пораснете със съзнанието, че можете да се справите с всичко, с което пожелаете.

Благодаря на моята майка, че поемаше ролята на „мама“ по коледните ваканции, за да мога да отдам цялото си време на писането и да спазя сроковете. На моята сестра, която прочете всичко предварително и стана голям мой почитател.

На моя прекрасен агент, Холи Рут, интелигентна и невероятно мила жена. Радвам се, че си в отбора ми, Холи.

Признавам, че не бих могла да се справя с преработката на текстовете без моя екип от редактори. Благодаря на Манди Бюрлен, че беше до мен, не спираше да ме окуражава и беше моя духовна подкрепа. На Джоди Мидоуз, която редактира резюмето и началото. Винаги готова да даде съвет, тя ме засипваше с идеи и успокояваше опънатите ми нерви. На Шанън Месинджър, която намери перфектното липсващо звено на моето начало и романът засия.

Благодаря също и на Кат Кенеди, която прочете предварително романа ми и хареса много Лорелай. На Майра Улд, която се зае с Туитър и ми помогна с името на змията на Ирина (предложи ми Казимир, което евентуално да се промени на Разимир). И на Рик Липман, който ми напомни, че аз съм авторът и мога да си измислям имената.

Когато ръкописът беше готов, в действие влезе екипът на „Белзър енд Брей“. Огромни благодарности на моята изключително способна редакторка Кристин Дали Ренс — тя е причината да дам най-доброто от себе си, защото повярва безрезервно в мен и на историята ми. Признателност и към моята издателка, Карълайн Сън, моята талантлива дизайнерка на корицата Сара Кауфман, и на маркетинговия отдел, както и на ентусиастите от „Епик Рийдс“. Няма да забравя и Келси Мърфо — помощник-редактора ми. Обожавам отбора си и съм ви дълбоко признателна за всичко, което направихте за романа ми.

Накрая искам да изкажа благодарност и на Лорън Уайт. Надявам се, когато четете тази книга, да запомните думите на Гейбрил: „Човек не влиза в битка, защото е сигурен в победата си, а защото смята, че така е правилно“. Твоята дълга битка с рака е вдъхновяваща и показва силата ти. Ти си светлина за хората около себе си и аз съм щастлива, че те познавам.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

Имало едно време…

Девет години по-късно. Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четиридесета глава

Епилог

Вълшебни думи

Благодарности

Заслуги