САМЮЕЛ БЬОРК

ПЪТУВАМ САМА

Превод от норвежки: Мария Стоева, 2016

chitanka.info

На 28 август 2006 г. в родилното отделение на Рингерикската болница в Хъонефос се роди момиченце. Майката на детето, двайсет и две годишната учителка Катарина Улсен, страдаше от болестта хемофилия. Акушерката и някои от медицинските сестри, присъствали на раждането, по-късно щяха да опишат бебето като изключително красиво. Било кротко и особено будно, а погледът му внушавал на всички в отделението специално отношение към детето. При постъпването си в родилното Катарина Улсен бе записала бащата като неизвестен. В дните след раждането директорът на Рингерикската болница съвместно със службата за закрила на детето към общината Рингерике успя да открие бабата на детето, която тогава живееше в Берген. Без да има представа, че дъщеря й е била бременна, тя дойде в болницата само за да открие, че новороденото е изчезнало от родилното. През следващите седмици проведоха мащабна акция по издирването му, водена от полицейското управление в Рингерике — без резултат. Два месеца по-късно намериха мъртъв шведския санитар Юаким Виклунд. Беше се обесил в квартирата си в центъра на Хъонефос. На пода под Виклунд лежеше напечатана на пишеща машина бележка с текста „Съжалявам“.

Момиченцето така и не бе открито.

Лиса на школо отива-хоп-троп-тра-ла-ла,

в нова рокличка красива весело си припка тя.[1]

1

1

Валтер Хенриксен седеше на масата в кухнята и отчаяно се насилваше да поеме малко от закуската, поднесена от съпругата му. Яйца и бекон, херинга, шпеков салам и прясно изпечен хляб, чаша чай от билки, набрани от собствената им градина. Тя толкова силно желаеше да има градина, че бяха купили тази къща, далеч от центъра на Осло, в най-близко съседство с Йостмарка[2], за да се отдадат на здравословни занимания: да се разхождат в гората, да разполагат с малка зеленчукова градина, да берат горски плодове и гъби и не на последно място — да осигурят по-свободен живот на кучето си — кокер шпаньол, който той не можеше да понася, но се бе съгласил на всичко това, защото обичаше жена си.

Преглътна хапка от филията с херинга, после влезе в жестока битка с тялото си и желанието му веднага да я отхвърли. Отпи голяма глътка портокалов сок и с всички сили опита да се усмихне, независимо от чувството, че някой го е ударил с чук по главата. Снощното фирмено празненство не бе протекло по план. И този път не беше успял да се задържи настрана от алкохола.

Новините бръмчаха на заден план, докато Валтер се опитваше да разчете изражението на съпругата си. Дали все пак не е била будна, когато той се строполи в леглото призори, кога — не знаеше, но беше късно, прекалено късно, помнеше само как се съблече — имаше смътен спомен, че тя спеше, бе помислил за щастие, преди да изгуби свяст върху прекалено твърдия матрак — жена му настояваше да го купят, защото в последно време имаше проблеми с гърба.

Валтер се прокашля леко, избърса си устата със салфетката и се поглади по корема, престори се, че се е насладил на яденето и се е заситил.

— Мислех си дали да не изведа Лейди — промърмори той с нещо, което се надяваше да е излязло като усмивка.

— О, да, чудесно — кимна съпругата му, малко изненадана, защото, макар и да не ставаше често на въпрос, тя съзнаваше ясно, че той не харесва тригодишната кучка. — Защо не я разходиш този път малко по-надалече, а не само около къщата?

Той потърси онзи обичаен за нея леко пасивно–агресивен тон, усмивката — всъщност не усмивка, а съвсем друго — но не забеляза нищо такова, тя изглеждаше доволна, бе останала в неведение. Слава Богу, беше му се разминало. И отново си обеща това да не се повтори. Отсега нататък — здравословен живот. И никакви фирмени празненства повече.

— Ами, мислех да я заведа до Маридален, може да се спуснем по пътеката към Даушьоен.

— Ама това е идеално — усмихна се жена му.

Тя погали кучето по главата, целуна го по челото и го почеса зад ухото.

— С тати отивате на разходка, нали, ще е чудесно, да, чудесно, няма ли да е чудесно, да, толкова ще й е хубаво на малката ми Лейди, момиченцето ми, нали си моето малко момиченце?

Разходката през Маридален протече както обикновено, когато му се случваше да изведе кучето. Валтер Хенриксен никога не бе обичал кучета, не знаеше нищо за кучетата, ако зависеше от него, кучетата щяха да са изчезнал вид. Усещаше нарастващо раздразнение от глупавото псе, което дърпаше повода и искаше от него да върви по-бързо. Или да чака. Или да тръгне в друга посока, а не накъдето Валтер го води.

Най-накрая стигнаха пътеката за езерото Даушьоен. Тук щеше да пусне кучето. Той коленичи, опита се да го погали по главата, да бъде малко по-мил, докато разхлабва повода.

„Така, сега ще си потичаш, нали?“.

Кучето го погледна с тъпите си очи и оплези език. Валтер запали цигара и за момент изпита нещо, което почти наподобяваше любов към малката кучка. Не беше виновно кучето. Кучето си беше наред.

И главоболието му започваше да преминава, свежият въздух му се отразяваше добре. Отсега нататък щеше да харесва кучето. О, колко са умни кучетата. Всъщност бе донякъде приятно да се скитат заедно из гората. Сега бяха почти приятели, а тя толкова умело го следваше, да, умно куче. Нямаше повод и въпреки това вървеше спокойно заедно с него по пътеката.

В този момент кокер шпаньолът отскочи настрани и се втурна през гората.

По дяволите!

— Лейди!

Валтер Хенриксен остана на пътеката и известно време вика, но напразно. Захвърли цигарата си, изруга тихо и започна да се промъква нагоре по склона, накъдето бе изчезнало кучето. След няколкостотин метра застина. Кучето лежеше съвсем спокойно на малка полянка. И тогава съзря момиченцето: висеше от дървото. Полюшваше се над земята. С ученическа раница на гърба. И бележка на шията:

Пътувям сама.

Валтер Хенриксен падна на колене и механично направи нещо, което му се искаше да направи, откакто се бе събудил.

Повърна върху себе си и заплака.

[1] Популярна детска норвежка песничка. — Бел.прев. ↑

[2] Информация за всички географски наименования ще намерите на стр. 453. — Бел.изд. ↑

2

Миа Крюгер се сепна от шума на чайките.

Всъщност трябваше да е свикнала с тях. Все пак бе купила тази къща далеч в морето, в устието на фиорда, преди четири месеца, но градът не искаше да я пусне. Апартаментът в „Туршхов“ на улица „Вогт“ — там винаги се носеше грохот — автобуси, трамваи, полицейски сирени, линейки — ала никога не се беше будила от тях, те почти я успокояваха, но от тези чайки, от техните крясъци, не съумяваше да се отърве. Навярно защото всичко останало бе толкова тихо.

Тя се протегна, за да стигне часовника на нощното шкафче, ала не виждаше колко показва той. Сякаш стрелките не бяха там, намираха се някъде в мъглата, десет и петнайсет или един и половина, или нещо без двайсет и пет. Снощи пи хапчета и те още действаха. Успокояваха, отпускаха, притъпяваха сетивата — не бива да се вземат с алкохол, но кого го беше грижа. Така или иначе оставаха само дванайсет дни, преди да умре — кръстчета в календара долу в кухнята, дванайсет отворени прозорчета.

Дванайсет дни. 18 април.

Тя седна в леглото, навлече исландския си пуловер и се заклатушка надолу към всекидневната.

Хапчетата й бе предписал един колега. Упълномощен приятел, помогнал й да забрави, да преработи действителността, да дойде на себе си. Полицейски психолог или май беше психиатър? Сигурно трябва да е бил психиатър, за да пише рецепти. Във всеки случай тя имаше достъп до това, което искаше. Дори оттук, макар че й струваше известно усилие да си взема нещата. Да се облече. Да включи извънбордовия мотор на лодката. Да измръзне през петнайсетте минути, нужни й, за да стигне до пристана. Да запали колата. Да пътува в продължение на четирийсет минути до Филан, тукашния административен център, който не приличаше съвсем на център, но все едно. Тук, в търговския комплекс „Юртен“, се намираше аптеката и после едно кръгче през „Винмонополе“[1] на същото място. Рецептите бяха готови, изписани от Осло. „Аподорм“, „Вивал“, „Ламиктил“, „Циталопрам“. Някои от психиатъра, но също така от лекаря. И двамата бяха толкова отзивчиви, толкова доброжелателни — „не вземай прекалено много, трябва да си предпазлива“ — ала Миа Крюгер нямаше намерение да бъде предпазлива. Не бе дошла тук, за да оздравее. Беше дошла, за да изчезне.

Още дванайсет дни. 18 април.

Миа Крюгер извади бутилка минерална вода от хладилника, облече се и се спусна към морето. Седна на скалата, уви се по-плътно в якето и глътна първата си доза хапчета за деня. Песъчинки в джоба на панталоните й. Пъстри цветове. Нямаше представа какви лекарства е пила днес, главата й все още бе замаяна, но това нямаше значение. Прокара лекарствата с глътка от бутилката и протегна крака към вълните. Продължаваше да седи, загледана в ботушите си. Видът им й бе непонятен, сякаш това не бяха нейните крака, а нечии други, някъде там далече. Премести поглед към морето. И то й бе непонятно, но все пак се насили да продължи да гледа отвъд, към хоризонта в далечината, малкото островче някъде там, чието име не знаеше.

Избра това място наслуки. Хитра — остров в Трьонделаг. Можеше да е където и да е другаде, само да бъде сама. Остави решението на брокера. „Продай ми апартамента и ми вземи нещо друго.“ Той я погледна из косо, сякаш е луда или идиот, обаче искаше да спечели пари, така че не му пукаше, изобщо не го беше еня. Блестящата му усмивка дружелюбно й обещаваше той да се погрижи за всичко. Държи ли да продава веднага? Има ли нещо конкретно предвид? Престорена добронамереност, но тя бе надникнала в очите му. Гадеше й се при тази мисъл, фалшиви, противни очи. Винаги бе съзирала вътрешния мир на хората около нея. Сега виждаше него, това мазно същество в костюм и вратовръзка и видяното не й хареса.

Не е ли редно да се възползваш от тази дарба, щом я имаш?

Не разбираш ли? Трябва да я приложиш за нещо и то именно за това!

Да върви по дяволите. Вече няма да я използва. Никога повече. Тази мисъл й подейства много успокояващо. Изобщо беше крайно спокойна, откакто дойде тук. Остров Хитра. Брокерът си беше свършил добре работата. Изпита почти приятелско чувство към него.

Миа Крюгер се надигна от скалата и тръгна нагоре по пътеката към къщата. Беше време за първото й питие за деня. Не знаеше колко е часът, но времето нямаше значение. Купи скъп алкохол, поръчан предварително. Навярно бе нелогично да ползва нещо скъпо, при положение че така или иначе й остава толкова малко време, но от друга страна — защо не? Какъв е смисълът в едното? Какъв е смисълът в другото? Отдавна бе престанала да мисли за такива неща. Отвори бутилка арманяк „Домен дьо Пантанян“, реколта 1965 г. на „Лабейри“, и се почерпи с три четвърти чаена чаша, оставена неизмита на кухненския плот. Арманяк за осемстотин крони в неизмита чаша. Виждаш ли колко ми пука? Мислиш ли, че ми пука? Тя се усмихна леко на себе си, извади още няколко хапчета от джоба на панталона си и пак слезе към скалата.

Отново изпита почти приятелско чувство към брокера с прекалено белите зъби. Ако си избира място за живеене, защо да не е тук? Въздух, гледка към морето, необятно спокойствие, застинало под белите облаци. Никога нищо не я бе свързвало по някакъв начин с Трьонделаг, но този остров й се понрави още щом дойде. Тук имаше елени. Несметни количества елени и това я очарова. Елените подхождат повече на други места — на Аляска, на филмите. Красиви животни. Някои хора ги застрелват, без да им мигне окото. Миа Крюгер се беше научила да стреля в академията, но никога не бе обичала оръжията. Човек не бива да си играе с оръжия, те се използват само в случай на крайна необходимост и дори тогава е най-добре да се избягват. Ловният сезон за елени на остров Хитра продължаваше от септември до ноември и веднъж на път за аптеката се бе натъкнала на група младежи, които привързваха един елен към ремаркето на колата си. Беше през февруари, извън ловния сезон, и за момент си помисли да спре, да им запише имената, да докладва, та да си получат заслуженото наказание, но потисна този порив и не направи нищо.

Веднъж полицай, винаги полицай?

Вече не. Не, по дяволите.

Още дванайсет дни. Осми април.

Тя изпи последната глътка арманяк, отпусна глава назад на скалата и затвори очи.

[1] Магазин за алкохол. „Винмонополе“ е единственият легален дистрибутор на алкохолни напитки в Норвегия. Собственост е на държавата. — Бел.прев. ↑

3

В залата за пристигащи на летище „Вернес“ Холгер Мунк се потеше в очакване да му докарат наетата кола. Заради мъглата на „Гардермуен“ полетът бе закъснял, както обикновено, и Холгер пак се замисли за учения Ян Фредрик Виборг, уж самоубил се в Копенхаген, след като разкритикувал заради метеорологичните условия плановете за строеж на летището. Дори сега, осем години по-късно, не можеше да се откъсне от случая — тяло на възрастен мъж, преминало през прекалено малкия хотелски прозорец, без причина, непосредствено преди в Стуртинга[1] да разгледат решението за главното летище. И защо нито датската, нито норвежката полиция не бе проявила желание да изясни подобаващо инцидента?

Холгер Мунк се откъсна от мислите си, когато светлокосото момиче зад щанда на „Юръпкар“ се прокашля, за да му покаже, че е негов ред.

— Мунк — съобщи той сухо. — Колата трябва да е поръчана.

— Аха, ваш музей ли отварят в Осло? — смигна му момичето в зелена униформа.

Мунк не схвана веднага шегата.

— Или вие не сте художникът? — усмихна се момичето, без да спира весело да трака по клавиатурата пред себе си.

— Какво? Не, не съм художникът, не — уточни Мунк, без да променя тона си. — Дори не съм му роднина.

„Нямаше да съм тук при такова наследство“, помисли си той, докато момичето му подаваше документа за подпис.

Холгер Мунк мразеше да лети, затова не бе в особено приповдигнато настроение. Не защото го беше страх самолетът да не се разбие — Холгер Мунк, любител математик, знаеше, че вероятността самолет да се разбие, е по-малка, отколкото гръм да удари кола два пъти в един и същи ден — не, Холгер Мунк мразеше да лети, защото вече почти не се побираше на седалката.

— Така — приветливото момиче в зелена униформа му подаде ключовете. — Голямо, хубаво „Волво“ V70, всичко е платено, времето за ползване и дължината на пробега са неограничени, можете да го върнете където и когато поискате. Приятно пътуване!

Голямо? И това ли беше шега, или искаше да го успокои? Ето ти голяма кола, където ще се побереш, защото си станал толкова кръгъл, че вече почти не си виждаш обувките.

На път към закрития паркинг Холгер Мунк се огледа в големите прозорци от външната страна на залата за пристигащи. Изглежда, вече беше време да вземе малко да спортува, да яде по-здравословно, да свали няколко килограма; напоследък беше започнал да се замисля за това — по ред причини. Отдавна бе престанал да тича по улиците след престъпниците — вече го правеха подчинените му, не това бе причината. Не, през последните седмици Холгер Мунк беше станал едва ли не леко суетен.

О, Холгер, нов пуловер? О, Холгер, ново сако? О, Холгер, брадата ли си си подрязал?

Отключи волвото, сложи телефона си на поставката и го включи. Закопча колана и подкара към центъра на Тронхайм, а съобщенията записукаха. Въздъхна. Един час с изключен телефон и сега пак се започваше. Никога не го оставяха на мира. Не само полетът бе причината да е в толкова лошо настроение. Напоследък му се бе събрало много — и в работата, и вкъщи. Холгер прокара пръст по екрана на смартфона — същия, който му бяха наредили да си купи. Трябваше да са „хайтек“, полицейска служба в крак с тенденциите, включително и в Хьонефос, където бе прекарал последните осем месеца. Рингерикската полиция. Там беше започнал кариерата си и сега отново се завръщаше там. Заради събитията край езерото Трюван.

Седем повиквания от главния участък в Грьонлан. Две от бившата му жена. Едно от дъщеря му. Две от старческия дом. И безброй съобщения.

Холгер Мунк остави света да се оправя сам още известно време и пусна радиото. Намери „Ен Ер Ко Класиск“, свали прозореца и запали цигара. Цигарите бяха единственият му порок, с изключение, разбира се, на храната, но това беше съвсем друго нещо. Холгер Мунк не възнамеряваше да престава да пуши, независимо колко закона приемаха политиците и колко забранителни табелки се виждаха навсякъде, включително върху таблото на наетата кола.

Губеше способността си да мисли, без да пуши, а ако Холгер Мунк обичаше нещо, това бе да мисли. Да използва ума си. Нека тялото му да си бъде такова, стига само умът му да работи. По радиото бяха пуснали „Месия“ на Хендел, това не бе любимото произведение на Мунк, но ставаше. Той беше по-скоро любител на Бах, обичаше математическото в музиката, не всички онези композитори на чувствата: Вагнеровото арийско войнско ожесточение, импресионистичния емоционален свят на Равел. Мунк слушаше класическа музика, за да се изплъзне от подобни човешки чувства. Ако човек беше подчинен на математическа логика, всичко щеше да е по-просто. За миг поглади венчалния си пръстен и се замисли за Мариане, бившата си съпруга. Минаха десет години и въпреки това не можеше да го свали. Беше звъняла. Дали пък не…

Не. Ставаше въпрос за сватбата, разбира се. Щеше да говори за сватбата. Имаха дъщеря. Мириам щеше да се омъжва. Имаше практически въпроси за обсъждане. Нищо друго. Холгер Мунк хвърли цигарата през прозореца и запали нова.

Не пия кафе и не докосвам алкохол. Редно е да ми е разрешено, по дяволите, да запаля една цигара.

Холгер Мунк се бе напивал само веднъж, на четиринайсет, с черешовото вино на баща си на вилата им близо до Ларвик, и след този случай не близваше алкохол.

Не изпитваше нужда. Нямаше желание. Да пие, за да си размърда мозъчните клетки? Не би му хрумнало. Виж, да запали цигара и евентуално един бургер?

Сви в бензиностанция на „Шел“ до хотел „Став Йестегор“, поръча си бургер меню с бекон и го изяде на една пейка с изглед към Тронхаймския фиорд.

Ако колегите му трябваше да опишат Холгер Мунк с три думи, вероятно две от тях щяха да бъдат „нърд“[2]. „Умен“ вероятно щеше да е третата или „малко прекалено добродушен“, но със сигурност „нърд“. Дебел, приятен нърд, никога не близва алкохол, обича математиката, класическата музика, кръстословиците и шаха. Може би малко скучен, но неизменно изключително добър следовател. И справедлив началник. Какво значение имаше, че никога не сядаше с останалите на по бира или не беше излизал с жена, откакто съпругата му го бе напуснала заради някакъв учител от Хюрюм, който имаше ваканция два месеца в годината и никога не му се налагаше да става посред нощ, без да може да каже къде отива? Никой не бе постигнал толкова висок процент на разрешени случаи като Холгер Мунк, това беше всеизвестно. Всички харесваха Холгер Мунк. И въпреки всичко го бяха върнали в Хьонефос.

Не те понижавам, премествам те. По-добре се радвай, че все още имаш работа.

Тогава, пред бюрото на Микелсон в „Грьонлан“, той едва не отказа поста, но размисли. Какво друго му оставаше да прави? Да стане пазач?

Холгер Мунк пак се качи в автомобила и подкара по Е6 към Тронхайм. Запали нова цигара и пое по околовръстния път в посока юг. В колата беше монтиран джипиес, но той не го включи. Знаеше къде отива.

Миа Крюгер.

Замисли се с нежност за старата си колежка. Телефонът пак иззвъня.

— Мунк.

— Къде си, по дяволите?

На другия край на линията беше Микелсон, раздразнен, на ръба на сърдечен удар, както обикновено. Как този човек бе оцелял десет години на шефското място в Грьонлан представляваше загадка за мнозина.

— Аз съм в колата. Къде, по дяволите, си ти? — отговори Мунк сухо.

— В колата къде? Пристигна ли?

— Не, не съм пристигнал. Току-що кацнах, мисля, че си наясно. Какво искаш?

— Само да се уверя, че изпълняваш нашата уговорка.

— Папката е тук и не съм забравил задачата да я доставя, ако това имаш предвид — въздъхна Мунк. — Наистина ли беше наложително да ме изпращаш тук само за това? Защо не възложи работата на някой куриер? Да беше използвал местната полиция.

— Добре знаеш защо точно ти си там — отговори Микелсон. — И искам този път да направиш това, за което получи указания.

— Първо — отново въздъхна Мунк и хвърли фаса през прозореца — не ти дължа нищо. Второ: не ти дължа нещо. Трето: по твоя вина вече не използвам по предназначение сивите си клетки, така че си затваряй човката. Знаеш ли над какви случаи работя в момента? Искаш ли да чуеш, Микелсон? Над какво работя?

За момент от другата страна настъпи тишина. Мунк се засмя наум.

Микелсон не мразеше нищо повече от това, да моли някого за услуга. Знаеше колко е раздразнен Микелсон сега и се радваше, че старият му шеф е склонен да размисли и че не става точно както той иска.

— Само свърши работата.

— Ай-ай[3], сър — Мунк се изкиска и козирува насмешливо в колата.

— Не ме иронизирай, Мунк. Обади ми се, когато имаш нещо.

— Ще ти се обадя. А да, само още нещо…

— Какво има? — измърмори Микелсон.

— Ако тя се съгласи, и аз идвам. Стига вече Хьонефос. И държа на старите помещения. На „Марибуесгата“. Ще работим извън участъка. И искам същия екип като по-рано. Окей?

За момент настъпи тишина, преди да дойде отговорът.

— Изобщо не може да става дума за това. Този въпрос въобще не е на дневен ред. Мунк. Това е…

Мунк се усмихна и затвори телефона, преди Микелсон да успее да каже още нещо. Запали нова цигара, пусна пак радиото и избра пътя за Оркангер.

[1] Норвежкият парламент. — Бел.прев. ↑

[2] От амер. англ. — „nerd“ — зубър, човек, задълбочен в определено научно поле или интелектуална дейност, но без социални умения. — Бел.прев. ↑

[3] От англ. (мор.) „ауе ауе“ — „тъй вярно“. — Бел.прев. ↑

4

Миа Крюгер, сгушена под одеялото, бе задрямала на дивана до камината. Сънува Сигри и се събуди с чувството, че сестра й все още е там. При нея. Жива. Отново са заедно както винаги досега. Сигри и Миа. Миа и Сигри.

Неразделните близначки от Осгорщран, родени с две минути разлика, едната — светла, другата — тъмна — бяха толкова различни и въпреки това толкова си приличаха.

Миа искаше единствено да остане в съня си, при Сигри, но се насили да стане и да отиде в кухнята. Лека закуска. За да задържи алкохола. Ако продължава по този начин, ще умре преждевременно, а беше рано.

18 април.

Още десет дни.

Щеше да се справи. Да издържи още десет дни. Миа преглътна насила два сухара и обмисли дали да не изпие чаша мляко, но вместо това пи вода. Две чаши вода и две хапчета. От джоба на панталона й. Днес бяха бяло и светлосиньо.

Сигри Крюгер.

Сестра, приятелка и дъщеря.

Родена на 11 ноември 1979 г. Починала на 18 април 2002 г.

Със силна обич и дълбока скръб.

Миа Крюгер пак седна на дивана и остана там, докато усети как таблетките започват да действат. Да я зашеметяват. Було между нея и света. Имаше нужда от това сега. Почти три седмици не бе виждала отражението си, а сега се налагаше да премине през това изпитание. Душ. Банята на втория етаж. Беше го избягвала възможно най-дълго, не искаше да се вижда в голямото огледало, монтирано от предишния собственик вътре точно срещу вратата. Възнамеряваше да намери отвертка. Да премахне свидетелството за жалкото си състояние. Достатъчно зле й беше и без да се налага да се уверява в това, но нямаше сили. Стигаха само за хапчетата. И за пиенето. В жилите й течеше валиум, усмивчици в кръвта й, сладостна защита срещу иглите, плували в нея толкова дълго. Тя събра смелост и се качи по стълбите. Отвори вратата и едва не изпадна в шок, виждайки отражението си в огледалото. Не беше тя. Беше друг. От край време Миа Крюгер си беше слаба, но сега изглеждаше болна. Винаги е била здрава. Винаги — силна. Свали пуловера и дънките и остана пред огледалото само по бельо. Бикините й висяха на нея. Цялата й плът около корема и ханша беше изчезнала. Прокара предпазливо ръка по изпъкналите си ребра, усети ги отчетливо, не беше трудно да ги преброи. Насили се да пристъпи към огледалото, съвсем близо, да хване погледа си в помътнялата сребърна повърхност. Винаги се бяха прехласвали по сините й очи. Никой няма толкова норвежки очи, Миа, каза й веднъж някой и тя още си спомняше колко горда беше тогава. Норвежки очи прозвуча толкова хубаво. Във времето, когато тя искаше да е като другите, да не бъде различна. Сигри беше по-красива така или иначе, може би затова й бе станало толкова приятно. Живи сини очи. Сега не беше останало много от тях. Вече изглеждаха мъртви. Без блясък и живот, обрамчени с червено, там, където трябваше да е бяло. Наведе се да си вземе панталоните, намери две таблетки в джоба, отвори уста под струята и ги преглътна. Пак застана пред огледалото и се опита да изправи гръб.

Малката ми индианка я наричаше баба й. С изключение на сините очи можеше да мине за такава. Индианка. Дали кайови или сиукси, или апачи, индианците винаги я бяха очаровали като дете, никога не бе имало съмнение на чия страна е. Каубоите бяха лошите. Индианците бяха добрите. Как си днес, Миа Лунен лъч? Миа положи ръка върху лика си в огледалото и се замисли с нежност за баба си. Остана загледана в дългата си коса. Мека, гарвановочерна коса се спускаше по крехките й рамена. Отдавна не бе пускала толкова дълга косата си. В полицейската школа започна да я подстригва късо. Не ходеше на фризьор, вкъщи, сама, просто вземаше ножицата и режеше. За да покаже, че не я интересува дали е красива. Че не се перчи. Не се и гримираше. Ти си естествено красива, мое индианче, бе казала баба й една вечер, сплитайки косата на Миа пред камината вкъщи, в Осгорщран. Виждаш ли какви разкошни клепки имаш, колко прекрасни дълги ресници? Виждаш ли, природата вече те е гримирала? Не бива да се тревожиш за това. Не се гласим заради момчетата. Когато дойдат — тогава. Миа беше индианка край баба си и норвежка — в училище. Всъщност чудесна комбинация. Изведнъж леко й прилоша от хапчетата — и това ставаше понякога, малките таблетки не даряваха само покой и добруване — тя никога не си правеше труда да провери какви хапчета комбинира. Подпря се за малко на стената с една ръка, докато най-лошото отмине, отново вдигна поглед, насили се да остане пред огледалото още малко. Да се види. За последен път.

Още десет дни.

18 април.

Не бе размишлявала много какво ще бъде. Последният миг. Дали ще я боли. Дали ще е трудно да се остави. Не вярваше на всички онези истории, как животът минавал пред очите на умиращия. Ами ако е вярно? Не беше от особено значение. Житейската история на Миа Крюгер бе изписана по тялото й. Виждаше живота си в огледалото. Индианка с норвежки очи. Дълга черна коса, до неотдавна постоянно подстригвана, но сега падаща на вълни по слабите й, бели рамене. Затъкна косата си зад ухото и се зае да изучава белега до лявото си око. Разрез, дълъг три сантиметра, следа, която не искаше да изчезне.

Разпит на заподозрян в убийство. Младо момиче от Латвия, намерено да се носи по река Акершелва през града. Миа, изгубила сили и разконцентрирана, не видя ножа, но за щастие, успя да се отдръпне достатъчно, за да не я ослепи. Носи превръзка на окото няколко месеца; беше благодарна на лекарите в болница „Юлевол“, че бе запазила зрението и на двете си очи. Вдигна пред огледалото лявата си ръка и се вгледа в пръста си, чийто връх липсваше. Още един заподозрян. Малко стопанство в покрайнините на Мос. Пази се от кучето! Ротвайлерът се бе устремил към шията й, но тя успя да вдигне ръка. Още усещаше зъбите му около пръстите си; за няколкото секунди я обзе паника, ала извади пистолета си от кобура и застреля в муцуната ръфащото я псе. Сведе очи към малката пеперудка, която си бе татуирала точно над ръба на бикините, до хълбока. Беше на деветнайсет и свободна в Прага. Срещна един испанец. Летен флирт. Пиха прекалено много бехеровка и се събудиха всеки с по една татуировка. Нейната беше малка — пеперудка в жълто и зелено на хълбока. Миа почти се усмихна. По някое време си мислеше да я махне, засрамена от младежката си глупост, но не го бе направила, а сега вече нямаше никакво значение. Докосна малката сребърна гривна на дясната си китка. Двете със Сигри бяха получили по една като подарък по случай конфирмацията си. Детска гривничка, сърчице, котвичка и буква. „М“ на нейната. „С“ на гривничката на Сигри. Вечерта, когато празненството приключи и гостите се разотидоха, двете седнаха горе, в детската стая в Осгорщран, и неочаквано Сигри предложи да си ги разменят.

— Искаш ли да вземеш моята, а аз — твоята?

Оттогава Миа никога не свали блестящата гривна.

Сега, под въздействието на хапчетата, се отнесе още повече, едва се виждаше в огледалото. Тялото й представляваше далечен призрак. Белег до лявото око. Кутре без две фаланги. Чешка пеперудка досами ръба на бикините й. Тънки ръце и крака. Индианка с тъжни, сини, почти мъртви очи. Не издържа повече — отвърна поглед от огледалото, пристъпи, залитайки, към душ-кабината и остана под топлата вода толкова дълго, че накрая тя стана леденостудена.

На излизане избегна огледалото. Слезе гола в салона и се подсуши пред незапалената камина. Влезе в кухнята и си наля поредното питие. Намери няколко хапчета в едно чекмедже. Докато се обличаше, ги сдъвка. Още по-вяло. Беше чиста отвън, а скоро щеше да стане чиста и отвътре.

Миа си сложи шапка и яке и излезе от къщата. Пак слезе към морето. Седна на скалата и остави очите си да почиват със зареян към хоризонта поглед. Чувства на прибоя[1]. Откъде беше това? О, да, фестивалът, така беше — фестивалът, насочен срещу норвежкото кино, създаден от знаменитости, които бяха на мнение, че норвежкото кино трябва да е различно. Миа Крюгер много обичаше киното, но не бе видяла промяна към по-добро в резултат на избегнатите чувства на прибоя. Огорчаваше се от всеки опит на някой нещастен режисьор да пресъздаде образа на полицай или полицайка в киното. Обикновено си тръгваше от прожекцията, изпълнена със съчувствие към горкия актьор, натоварен да произнесе съответните реплики и да направи това и това. Беше чисто и просто безвкусно. Не, нека има повече чувства на прибоя. Миа Крюгер се поусмихна на себе си и отпи глътка от шишето, което си носеше. Ако не се бе оттеглила тук, за да умре, би се замислила над идеята да остане да живее на острова.

18 април.

Един ден й хрумна ненадейно, под формата на откровение, и оттогава всичко се нареди. На 18 април 2002 г. намериха Сигри мъртва. В едно мазе в квартал „Тьойен“ в Осло, на прогнил дюшек; иглата още бе забита в ръката й. Дори не беше отпуснала ремъка. Свръхдозата бе влязла направо в нея. След десет дни щяха да се навършат точно десет години оттогава. Малката, сладката, чудесната, красивата Сигри умря от свръхдоза хероин в някакво гадно мазе и то едва седмица след като Миа сама я беше взела от рехабилитационната клиника във Валдрес.

О, тя изглеждаше толкова добре тогава, след четири седмици в стопанството. Страните й бяха румени, беше си възвърнала смеха. По пътя към Осло се държеше почти като преди — двете се смееха и се закачаха както в градината вкъщи в Осгорщран.

— Ти си Снежанка, а аз съм Спящата красавица.

— Ама аз искам да съм Спящата красавица. Защо все аз съм Снежанка?

— Защото имаш тъмна коса, Миа.

— О, затова ли било?

— Да, затова. Не си ли го разбрала досега?

— Не.

— Глупачка.

— А не съм ли?

— Не, не си.

— Защо всъщност трябва да играем на Снежанка и Спящата красавица? Нали трябва и двете да спим сто години и да чакаме някой принц да дойде и да ни събуди? Не е особено приятно, а и ще сме сами.

— О, един ден той ще дойде, ще видиш Миа, ще дойде.

В случая на Сигри принцът бе един идиот от Хортен. Беше се представил за музикант, даже имаше някаква група, която никога не свиреше, а само седяха заедно в парка и пушеха хашиш или вземаха амфетамини, или се боцкаха. Този проклет, мършав, надут неудачник. Миа Крюгер дори не успя да произнесе името му — само при мисълта за него така й се догади, че се наложи да стане, да си поеме дъх. Тръгна по пътеката покрай скалите, покрай навеса за лодки и седна на пристана. Далече, там, на сушата, се виждаше движение. Хора се занимаваха с хорските си работи. Колко беше часът? Засенчи очи и погледна към небето. Заложи на дванайсет или един, така изглеждаше по слънцето. Отпи още една глътка от шишето и усети как таблетките започват да действат, да й отнемат възприятията, да я правят равнодушна. Остави краката си да се клатушкат, провесени от ръба на пристана, и вдигна лице към слънцето.

Маркус Скуг.

Сигри беше на осемнайсет, идиотът — на двайсет и две. Идиотът се бе преместил в Осло и непрекъснато висеше на „Плата“[2]. След няколко месеца Сигри го последва.

Възстановяването бе продължило четири седмици. Не за първи път Миа прибираше сестра си от клиника, но сега всичко изглеждаше толкова различно. Съвсем нова мотивация. Нямаше я наркоманската усмивка след такива престои — лъжи, лъжи, лъжи: само чакаше да излезе и да се надруса. Не, вече имаше нещо ново в очите й. Изглеждаше по-уверена, почти беше на себе си.

Миа толкова много бе размишлявала за сестра си през тези години, че в главата й сякаш се беше отворила дупка. Защо точно Сигри? Дали защото се отегчаваше? Дали заради мама и татко? Дали само заради някакъв проклет мършав идиот? От любов ли наистина?

Мама навярно бе строга, но не чак толкова. Татко изглежда беше прекалено добродушен, но какво значение имаше това? Ева и Шире Крюгер бяха осиновили близначките веднага след раждането им. Беше предварително уговорено с биологичната им майка. Тя бе млада, сама, не можеше, не искаше, а и не й беше позволено да задържи децата. За бездетните съпрузи това бе като дар от небето — момичетата бяха точно това, което желаеха; щастието им беше пълно.

Тя, мама Ева, учителка в прогимназията „Осгорен“. Той, татко Шире, продавач на бои, собственик на магазина „Уле Крюгер и синове“ в центъра на Хортен. Миа бе търсила и търсила причини в семейството — опитваше се да проумее защо Сигри трябваше да свърши като наркоманка — но така и не ги намери.

Маркус Скуг.

Негова бе вината.

Случи се само седмица, след като си дойде вкъщи от Валдрес. Толкова им беше хубаво заедно в апартамента на улица „Вогт“. Сигри и Миа. Миа и Сигри. Снежанка и Спящата красавица. Отново неразделни. Миа даже си взе няколко почивни дни — за пръв път от Бог знае колко време насам. После една вечер намери бележка на масата в кухнята:

Трябва само да говоря с М.

Веднага се връщам. С.

Миа стана от ръба на кея и запристъпва към къщата. Вече леко се олюляваше. Беше време за още няколко таблетки. И питие към тях.

[1] Folling i fjaera (нор.) е име на кинофестивал. Изразът идва от клишираната според създателите на фестивала преексплоатация на характерното за норвежкото кино и изкуство вглеждане в морето като израз на емоционално състояние. — Бел.прев. ↑

[2] Регионът около Централната гара в Осло, известен като сборно място за наркозависими. — Бел.прев. ↑

5

Холгер Мунк се умори да кара и отби от шосето, за да си отдъхне. Намери място за почивка и излезе да си опъне краката. Не му оставаше много път, намираше се само на няколко километра от тунела, свързващ остров Хитра с континента, но нямаше нужда да бърза. По някаква причина — Холгер Мунк така и не успя да попита защо — щяха да го превозят до острова с лодка не по-рано от два часа. Местният полицейски служител, с когото разговаря, не изглеждаше особено схватлив. Холгер нямаше предразсъдъци към областната полиция, но беше свикнал на малко по-друго темпо в Осло. Разбира се, вече не, полицейският участък в Рингерике въобще не беше сред най-натоварените в страната. Мунк изруга тихо и помисли с омраза за Микелсон, но бързо се възпря. Микелсон не беше виновен. Течеше вътрешно разследване и нещо трябваше да се случи след това в полицията. Знаеше го и все пак…

Мунк седна на една пейка и си запали нова цигара. Тази година пролетта бе дошла рано в Трьонделаг. На много места по дърветата имаше зелени листа, а снегът почти съвсем се беше стопил. Не че беше особено вещ по въпроса кога обикновено настъпва пролетта в Трьонделаг, но научи за това от местното радио. Спря да слуша музика, за да чуе новините. Дали все още успяваха да запазят тайната, или някой там в „Грьонлан“ бе издал случая на хищен журналист с дебел портфейл? За щастие не съобщиха нищо. Нищо за малкото момиченце, намерено да виси от едно дърво в Маридален.

През цялото време, докато шофираше, телефонът звъня пронизително и настойчиво, но Холгер не отговори. Не искаше да се обажда или да изпраща съобщения от автомобила. Бе се натъквал на достатъчно случаи на хора, излетели от пътя или налетели на някого само заради секунда невнимание. А и нямаше нищо спешно. Беше хубаво да разполага с малко свободно време. Всъщност не му бе приятно да си го признае, но на моменти му идваше прекалено. Цялото бачкане. И дребните семейни ангажименти. Не му тежеше да посети майка си в старческия дом. Не възразяваше да помогне на дъщеря си с приготовленията за сватбата. Със сигурност се радваше на възможността да прекара някой и друг час с Марион, внучката си, току-що навършила шест, но въпреки това, да, нещо не се връзваше.

Той и Мариане. Така или иначе никога не си бе представял друго. И даже сега, десет години по-късно, не го напускаше усещането за нещо дотолкова опустошено у него, че бе невъзможно да бъде поправено.

Отърси се от това чувство и погледна телефона. Още две неприети повиквания от Микелсон — знаеше за какво става въпрос, нямаше никакъв смисъл да му звъни. Още едно съобщение от Мириам, дъщеря му, кратко и безлично, както обикновено. Няколко повиквания от Мариане, бившата му съпруга. Мамка му, забрави да се обади в дома. Нали беше сряда. Трябваше, впрочем, да го направи, преди да седне в колата. Намери номера, надигна се и леко изтегна крака.

— Дом за възрастни хора „Хьовиквайен“, говорите с Карен.

— Ало, здравей, Карен. Холгер Мунк е на телефона.

— Здравей, Холгер. Как си? — отговори мекият глас от другата страна. Мунк едва не се изчерви: очакваше някой от по-възрастните гледачи да вдигне телефона, както ставаше обикновено.

О, Холгер, нов пуловер? О, Холгер, ново сако? О, Холгер, брадата ли си си подрязал?

— Засега чудесно — отвърна Мунк. — Но за съжаление се налага да помоля за още една услуга.

— Питай спокойно, Холгер — засмя се жената на телефона.

Познаваха се бегло от няколко години. Карен. Служителка в дома, където в началото старата му майка отказваше да се нанесе, но сега, изглежда, се бе примирила.

— Пак е сряда — въздъхна Мунк.

— И няма да успееш?

— Не, за жалост — потвърди Мунк. — Извън града съм.

— Разбирам — отвърна ведро Карен. — Ще потърся някой тук да я закара, в противен случай ще поръчам такси.

— Аз ще го платя, естествено.

— Няма проблем.

— Благодаря ти, Карен.

— За нищо, Холгер. Да разчитам ли, че другата сряда ще успееш?

— Сигурно ще успея.

— Чудесно. Значи, може би ще се видим тогава?

— Много е възможно — прокашля се Мунк. — Благодаря ти и, да, поздрави я от мен.

— Ще я поздравя.

Мунк затвори телефона и пак седна на пейката.

Защо не я поканиш да излезете? С какво толкова ще ти навреди? Чаша кафе?

Прогони тази мисъл, когато телефонът му изписука, че е получил имейл. Не харесваше тези нови телефони, където всичко е на едно място. Никога ли няма да го оставят на спокойствие? Точно сега обаче остана доволен. Отвори имейла, усмихна се и прочете новата задача от Юри — руснак, с когото се бе запознал по интернет преди няколко години. Във форума на math2.org, всички нърдове на света бяха събрани на едно място. Юри беше професор от Минск на шейсет и няколко години. Не искаше да го нарича „приятел“, все пак никога не се бе срещал с него, но във всеки случай си бяха разменили имейл адресите и поддържаха спорадична връзка. Разговориха за шах и от време на време тренираха заедно умовете си, както сега.

Един съд се пълни с вода. Водата удвоява обема си всяка минута. Съдът се пълни за един час. Колко време трябва, за да се напълни съдът наполовина? Ю.

Мунк си запали още една цигара и помисли, преди да открие отговора. Харесваше Юри. Впрочем, бе обмислял да предприеме пътуване, за да го посети някой ден, защо не? Никога не беше ходил в Русия, защо да не се срещне с хората, с които се бе запознал по интернет? Вече имаше много познати оттам: mrmmischigan40 от САЩ, margrete_08 от Швеция, birrrdman от Южна Африка. Нърдове шахматици и математици, но най-вече хора като него, така че — защо не? Да се поразходи, да се запознае с нови хора, сигурно беше възможно.

Нали не беше толкова стар? А кога всъщност бе пътувал някъде за последно? Зърна отражението си на екрана и остави телефона на пейката.

Петдесет и пет. Петдесет и четири. Изобщо не се чувстваше на тази възраст. Чувстваше се много по-стар. Остаря с десет години само в деня, когато Мариане му разказа за учителя от Хюрюм. Опита да запази спокойствие. В действителност го бе предчувствал някъде в себе си. Дългите дни на работа и отсъствието му по принцип — дори в редките случаи, когато си оставаше вкъщи, духом бе далеч. Най-накрая това вероятно щеше да доведе до някакви последствия, но сега и по този начин? Били се запознали на някакъв курс. Оттогава поддържали връзка. Чувствата им се задълбочили. Досега се били срещали няколко пъти, тайно, и тя не искала да живее непочтено. Все пак той не успя да запази спокойствие. Той, който никога не бе вдигал ръка срещу никого. Крещя, хвърли чинията от вечеря на улицата. Вика и я гони из къщата. Още се срамуваше. Мириам излезе тичешком от стаята си, плачейки. Тогава бе на петнайсет, сега — на двадесет и пет и готова да се омъжи. На петнайсет и на страната на майка си. Не беше учудващо. Колко време всъщност бе прекарал той вкъщи и до някоя от тях през онези години?

Не изпитваше особено желание да отговаря на съобщението й, на Мириам, толкова бе кратко и студено, един вид символ на отношенията им такива, каквито бяха и продължаваха да бъдат. Не му стигаше папката в колата, ами трябваше да мисли и за това сега.

Ще дадеш ли няколко хиляди отгоре? Решихме да поканим братовчедите. М.

Сватбата. „Разбира се“ — написа той и за всеки случай добави усмихнато личице, но го изтри. Видя как съобщението се изпраща, докато мислеше за Марион, внучката си. След раждането Мириам направо бе изразила колебанието си дали заслужава да има контакт с малката. За щастие беше променила решението си. Сега той чакаше с най-голямо нетърпение именно тези часове. Часовете с прекрасната, непринудена Марион, светлинка в ежедневието му, което, за да бъде съвсем искрен, бе станало доста мрачно след връщането му в Хьонефос.

След развода остави къщата на Мариане. Това му се струваше правилното решение, а не да допусне Мириам да се мести — далеч от приятелите си и училището, и хандбала. За себе си купи малък апартамент на Бишлет, на идеално разстояние от службата му. След преместването запази апартамента и понастоящем живееше в малка квартира на „Рингвайен“, недалеч от полицейския участък в Хьонефос. Вещите му все още стояха в кашони. Не взе много багаж със себе си, очакваше скоро да се върне в столицата, когато случаят отшуми, но сега, почти две години по-късно, все още живееше там, не бе разопаковал нещата си, никъде не си беше вкъщи.

Престани да се самосъжаляваш. Някои хора са много по-зле.

Изгаси фаса и се замисли за папката в колата. Случаен минувач бе намерил шестгодишно момиченце да виси на дърво в Маридален. Мунк отдавна не бе виждал подобен случай. Не беше чудно, че в „Грьонлан“ се потяха.

Отново взе телефона и отговори на имейла на Юри.

59 минути;) ХМ

Не искаше да си го признае, но наистина го побиваха тръпки от папката до него в колата. Запали автомобила, отново излезе на главния път и продължи на изток към остров Хитра.

6

Мъжът с татуирания орел на врата бе облякъл поло специално за случая. Едно време обичаше Цантралната гара в Осло, рояците хора я правеха идеалното място за човек с неговата професия, но сега бе почти невъзможно да се измъкнеш от безбройните камери навсякъде. Отдавна беше започнал да уговаря срещите и сделките си на други терени — киносалони, дюнерджийници, места, където трудно биха го открили, ако се окажеше, че сделките водят до крупно разследване. Случваше се рядко, той вече не работеше по толкова мащабни операции, но все пак бе най-добре да се подсигури.

Мъжът с татуирания орел на врата си нахлупи шапката още по-ниско и влезе в гарата. Не той избра мястото, но предложената сума беше толкова голяма, че само изпълняваше нарежданията. Как клиентът го бе намерил — нямаше представа, просто един ден получи емемес със снимка, задача и сума. И той постъпи както обикновено — отговори „окей“, без да задава въпроси. Странна задача несъмнено, никога не се бе натъквал на нещо подобно, но както стана дума, през всички тези години се бе научил да не пита, само да изпълнява и да му плащат. Така се оправяше и все още му се доверяваха там, навън, в света на сенките. Макар поръчките да ставаха все по-редки, а сумите — по-малки, от време на време се случваше да му падне нещо по-едро, с което да припечели добре. Като това. Чудато запитване, да, много странно, но добре платено и точно това му предстоеше сега — да му платят.

Сако, хубав панталон, лъснати обувки, бизнес куфарче, поло и даже камуфлажни очила. Мъжът с татуирания орел на врата изглеждаше като противоположност на себе си, а това бе и целта. Както стана дума, в неговата професия никога не се знаеше кога полицията ще нареди пълен преглед на всички записи, така че бе най-добре да е предпазлив. Приличаше на счетоводител или на някой предприемач. Човек едва ли би повярвал, но мъжът с татуирания орел на врата беше много суетен. Просто не искаше да го вземат за представител на превзетата висша прослойка, на елита, харесваше грубоватата си външност, татуировките и коженото яке. Тези противни панталони се търкаха о тялото му, когато ходеше, и го караха да се чувства като идиот. В добавка — тясно сако и тъпи, кафяви, лъщящи обувки. Добре, де. В едно от шкафчетата за багаж го чакаше сума, заслужаваща си всичко това. Абсолютно си заслужаваше. От доста време вече нямаше пари и те му трябваха. Щеше да си устрои празненство. Подсмихна се под непривичните очила и тръгна спокойно и предпазливо из гарата.

Първото съобщение пристигна преди около година и оттогава получи още няколко. Емемес със снимка и сума. Първия път заданието бе толкова необичайно и странно, че го взе за шега, но въпреки това го изпълни. И му платиха. Следващия път — също. И третия път. Само това имаше значение. Спря пред един павилион на „Нарвесен“ и купи вестник и кутия цигари. Съвсем обикновен ден на път за вкъщи от работа. Нямаше нищо съмнително у този счетоводител. Пъхна вестника под мишница и продължи към багажните клетки. Застана пред входа на помещението и изпрати текстово съобщение.

Тук съм

Не чака дълго отговор. Както обикновено, получи го много бързо. На екрана на мобилния му телефон се изписа номерът на клетката и с кой код да я отвори. Предпазливо се огледа няколко пъти, преди да се приближи до клетките и да намери правилната. Едно трябваше да се признае на Централна гара „Осло“: тук бяха приключили с всички тези ключове, които трябваше да се предават от ръка на ръка по затънтени улички и преки. Сега ти бе достатъчен само код. Мъжът с татуирания орел на врата набра числата на клавиатурата и чу щракване — клетката се отвори. В нея лежеше — както винаги — неизменният кафяв пощенски плик. Той го взе и се опита този път да не се оглежда, да буди възможно най-малко подозрение с поведението си при всички тези камери наоколо. После отвори куфарчето и бързо пъхна плика в него. С усмивка на уста констатира, че този път е много по-дебел. Последната поръчка. Време бе да му изплатят надницата докрай. Напусна багажното отделение, качи се по стълбите, премина през салона, влезе в „Бъргър Кинг“ и се заключи в тоалетната. Отвори куфарчето и извади плика, вече почти губеше търпение. Видя какво съдържа и се ухили широко на себе си. Към уговорената сума в банкноти по двеста, каквото бе постоянното му желание, сега имаше и малка торбичка с бял прах. Мъжът с татуирания орел на врата отвори прозрачното пликче, предпазливо опита съдържанието и се ухили още по-широко. Нямаше представа кой е поръчителят му, но въпросният очевидно разполагаше с контакти и информация. Хората, които го познаваха, знаеха, че има голяма слабост към праха.

Извади телефона си и изпрати отговор — рутинна практика.

Окей. Благодаря

По принцип не добавяше благодарности — беше просто бизнес, нищо лично, но този път не се въздържа при наличието на допълнителното възнаграждение. След няколко минути получи отговор.

Да ти е сладко

Мъжът с татуирания орел на врата прибра с усмивка пощенския плик и торбичката в куфарчето и се запъти към залата за посрещачи.

7

Миа Крюгер седеше на скалата с бяла вълнена шапка, нахлупена върху дългите гарвановочерни коси, и увита в одеяло. Беше пладне. В аптеката дочу някой да казва, че тази година пролетта е дошла рано в Трьонделаг, но на Миа Крюгер общо взето й бе студено и не беше усетила много от тази мнима топлина.

Вече оставаха шест дни. Шест отворени прозорчета на календара в кухнята и тя изпитваше радост.

Смъртта не е толкова страшна.

През последните дни той се бе загнездил още по-дълбоко у нея. Покоят. Съзнанието, че скоро ще се измъкне. Намери няколко таблетки в джоба на анорака си и ги прокара с течността от шишето, което носеше със себе си навън. Миа се усмихна и се загледа в морето. Далеч на хоризонта се плъзна риболовна лодка. Априлското слънце оцветяваше облаците и водата под скалата проблясваше. През последните дни размишлява много. За близките си или тези, които някога са й били близки. Сега отново бе сама, а скоро нямаше да я има и нея. На този свят. В тази действителност, както баба й би казала. Миа се усмихна и отпи още една глътка от шишето.

Сигри винаги беше любимка на всички. Сигри със светлите дълги коси. Ученето толкова леко й се отдаваше. Свиреше на флейта, играеше хандбал и беше приятелка с всички. Миа никога не бе възразявала срещу вниманието, което Сигри получаваше. А Сигри никога не използваше това внимание за нещо лошо, никога не бе изричала зла дума на никого, за нищо. Сигри бе чисто и просто прекрасната Сигри, но наистина беше много хубаво, когато баба придърпваше Миа настрана и й казваше, че е специална.

Ти си много специална, наясно ли си? Другите деца също са чудесни, но ти знаеш някои работи, Миа, нали? Виждаш неща, съвършено непонятни за другите.

Баба й всъщност не й беше истинска баба, ала никога не бе долавяла нещо да стои между тях. Навярно защото си приличаха на външен вид. Или защото тя се отнасяше с Миа почти като с приятелка, един вид съучастничка в простъпката да си различен. Баба й бе разказала всичко възможно от живота си, не я бе щадила, ставаше ли въпрос за нещо важно. Че е имала много мъже — не трябва да се боиш от мъжете, те всъщност са безобидни малки зайчета. За способността си да предсказва бъдещето и за наличието на много други реалности освен тази, затова не е нужно човек да се страхува толкова от смъртта. Християнството, казваше баба й, е видяло в смъртта нещо лошо, така че да се лутаме и да се боим от неговия бог. Смъртта е адът или небето, разправят те, при всички положения — край на всичко, но знаеш ли, Миа, баба не е толкова сигурна дали със смъртта свършва всичко. Във всеки случай не ме е страх.

У дома, в Осгорщран, зли езици бяха дали на баба прозвището „вещицата“, но нея не я беше грижа. Миа разбираше без затруднения какво са имали предвид хората — баба не беше като другите с нейната буйна сива коса над ясните, почти черно-сини очи. В магазина тя говореше гръмогласно за най-странни неща и често стоеше будна цяла нощ навън, в градината си, гледаше луната и се смееше сама. Имаше умения, които хората през Средновековието положително са наричали вещерски изкуства, и бе взела Миа под опеката си, почти като малък чирак.

Миа се чувстваше късметлийка. Отрасна в спокойна среда с мила майка и прекрасен баща, с баба, която живееше само през няколко къщи; баба, която я бе видяла, бе прозряла коя е, бе й казала, че е специална.

Стъпвай леко, Миа, помни, стъпвай леко.

Баба й изрече последните думи на смъртния си одър, намигвайки на своята много специална приятелка. Миа надигна шишето към облаците.

Смъртта не е страшна.

Още шест дни.

От таблетките в джоба на анорака й я оборваше дрямка. Миа Крюгер глътна още няколко и се отпусна върху скалата.

Ти си много специална, Миа, знаеш ли?

Навярно затова избра полицейската школа. За да прави нещо различно. Размишлявала бе над това и през последните дни — защо направи този избор? Вече не успяваше да подреди частите на пъзела. Времето продължаваше хода си. Не беше каквото трябваше да бъде и каквото беше в представите й. Сигри вече не бе малката, светла Сигри, сега тя бе наркоманката Сигри, кошмар. Майка й и баща й бяха душевно мъртви, бяха се отдалечили от света, един от друг, от нея. Тя се премести в града, опита да запише различни специалности в университетския кампус „Блиндерн“, но без ентусиазъм — нито веднъж не пожела да се яви на изпит. Дали пък полицейската школа не я избра? За да прочиства света от такива като Маркус Скут?

Миа стана и се заклатушка към кея. Изпразни шишето и го сложи в джоба на анорака си. Намери още няколко таблетки и ги погълна на сухо. Чайките я бяха изоставили за сметка на рибарската лодка и сега единственият шум тук, навън, бяха вълните, ритмично разбиващи се в скалата.

Тя го застреля.

Маркус Скуг.

Два пъти. Право в гърдите.

Всичко стана по случайност, изпълняваха друга операция — едно момиче бе изчезнало и бяха извикали специалния отдел само за да подуши и да огледа наоколо, както се изрази Холгер: нямаме много работа, Миа, само ще подушим там.

Холгер Мунк. Миа Крюгер помисли с топлота за стария си колега и седна на ръба на кея, клатейки ботушите си, провесени от него. Цялата работа бе толкова странна. Беше убила човек, а съвестта й бе чиста. Изпитваше угризения за всичко, случило се впоследствие. Вестниците бълваха писания и в „Грьонлан“ се вдигна шум. Преместиха Холгер Мунк, началника на отдела, който я бе избрал от полицейската школа. Закриха Специалния отдел и това тя усещаше някъде дълбоко в себе си, за това я болеше — че на Холгер се падна да плати за нещо, извършено от нея — но за самото убийство — странно, съвсем не. Бяха тръгнали по следа, водеща към Трюван — след някакви наркомани или хипита — хората винаги малко се затрудняваха да разграничат двете понятия, когато се обаждаха да подадат оплакване — във всеки случай някой бе паркирал караваната си там горе и безделничеше, вдигаше шум и устройваше купони. Холгер изрази мнение, че евентуално там трябва да търсят изчезналото момиче. Наистина намериха младо момиче, но не изчезналото, а друго, с избледнели очи и игла в ръката, там, в мръсната каравана и заедно с нея, изневиделица — Маркус Скуг. И Миа, както докладът от вътрешното полицейско разследване съвсем правилно заключаваше, бе: Действала невнимателно, с ненужно насилие.

Миа поклати глава, мислейки си колко е безнравствена. Холгер Мунк застана на нейна страна, потвърди, че Скуг пръв я е нападнал — все пак на местопрестъплението намериха и нож, и брадва — но Миа, разбира се, знаеше повече. Беше достатъчно обучена, за да се защити лесно при нападение с нож или брадва от някакъв мършав наркоман. Какво пречеше да го простреля в крака? В ръката? Не го направи. Уби го. Миг на омраза, в който останалият свят бе изчезнал. Два изстрела право в гърдите.

Ако не бе Холгер Мунк, щеше да влезе зад решетките. Тя извади празното шише от джоба на анорака си, изсмука последните капки и пак го вдигна към облаците. Вече нямаше никакво значение. Всичко вече беше приключило.

Най-сетне.

Още шест дни.

Подви крака под себе си, положи буза върху грубите дъски на кея и затвори очи.

8

Тобиас Ивершен запуши с ръце ушите на малкото си братче, та да не чува данданията от долния етаж. Обикновено започваше по това време на деня, когато майка им се прибираше от работа и виждаше, че пастрокът им не е свършил нищо: не е сготвил за момчетата, не е разтребил къщата, не си е намерил работа. Тобиас не искаше брат му да слуша кавгите и измисли една игра.

Ще ти запуша ушите, а ти ще ми кажеш какво си представяш, окей?

— Червен камион в пламъци — усмихна се брат му, Тобиас кимна и също се усмихна. Още веднъж.

— Рицар се бие с дракон — ухили се брат му, а Тобиас пак кимна.

Шумът от долния етаж ставаше все по-силен. Яростните гласове се катереха по стените и влизаха под кожата му. Тобиас не искаше да се случи това, което скоро щеше да последва — към стените да полетят предмети, виковете да се усилят, а сигурно и нещо по-лошо, затова реши да изведе брат си навън. Отмести длан от ухото му и прошепна:

— Хайде да излезем навън и да стреляме по бизони, а?

Малкият се зарадва и кимна въодушевено.

Да стрелят по бизони. Да тичат из гората и да се правят на индианци. Много искаше. Наоколо нямаше други деца, затова Тобиас и брат му имаха навика да се движат заедно, макар че Тобиас бе на тринайсет, а братчето му — едва на седем. Не можеха да прекарват дълго време вътре и предпочитаха да излизат.

Тобиас помогна на малкия да си облече якето и да се обуе, потананика и попя малко, а на излизане силно затрополи по дъските на задното стълбище. Брат му го гледаше с широко отворени очи, както обикновено. Бе свикнал батко му да се закача с него, да произвежда всички тези силни, странни шумове, намираше ги за забавни, безкрайно много го обичаше, обожаваше да участва във всички вълнуващи, чудни неща, които той правеше.

Тобиас влезе в бараката, взе късо тънко въже и нож и пусна момченцето да тича пред него в гората. Имаха си тайно място, тук не беше опасно — брат му можеше да тича свободно напред, на воля — към поляната сред смърчовете, където бяха съградили паянтова колибка, малък дом, далеч от дома.

Когато стигна до колибката, брат му бе изнамерил вече някакъв комикс и седеше на стария дюшек, погълнат от картинките и от вълнуващите нови букви и думи, които най-накрая, след много усилия в училище и с малко помощ от големия си брат, бе започнал да схваща.

Тобиас извади ножа и избра подходяща ива, отряза я ниско до корена и обели кората по средата. Това щеше да е ръкохватката. Захватът стана по-добър, щом дървото поизсъхна. Изви върбовата пръчка на коляно и завърза краищата с въжето — получи се лък. Остави лъка на земята и отиде да потърси подходящ материал за стрели. Не бе нужно да е ива, всъщност повечето дървета ставаха, освен смърча, смърчовите пръчки са толкова слаби. Завърна се с клонки, прави и тънки, и се зае да им бели кората. Скоро до пъна, където седеше, лежаха четири нови стрели.

— Тобиас, какво е това?

Братлето му излезе безшумно от колибата с комикса.

— Криптонит — обясни Тобиас.

— Супермен не може да го понася — кимна малкият.

— Точно така — отговори Тобиас и избърса сополивия нос на момченцето с ръкава на пуловера си.

— Харесва ли ти?

Тобиас се надигна и опря една стрела във въжето. Опъна тетивата и я изстреля напред между клоните.

— Супер е — изпищя братлето. — Ще направиш ли и на мен?

— Твой е — смигна Тобиас.

Бузите на момченцето пламнаха, а очите му заблестяха. То опъна с всичка сила лъка и запрати стрелата на няколко метра. Погледна към Тобиас, който кимна насърчително — добър изстрел — и отиде да прибере стрелата.

— Дали да не стреляме по християнките? — попита го малкият, когато се върна.

— Какво искаш да кажеш? — леко се изненада Тобиас.

— Християнките, дето са се настанили в гората. Да стреляме по тях, а?

— Не стреляме по хора. — Тобиас хвана брат си за ръката, някак непоколебимо. — И откъде впрочем знаеш за християнките?

— Казаха го в училище. В нашата гора сега живеят християнки и ядат хора.

Тобиас се засмя наум.

— В гората живеят някакви нови хора, да — усмихна се той. — Но не са опасни и със сигурност не ядат хора.

— Защо не идват в нашето училище? — попита малкият с разширени очи. — Нали живеят тук?

— Не знам — отвърна Тобиас. — Изглежда си имат свое училище.

Лицето на братчето му стана сериозно.

— Сигурно е много хубаво. Щом не искат да идват в нашето.

— По всяка вероятност — смигна Тобиас.

— И тъй, искаш ли днес да преследваме бизони? — продължи той и погали братчето си по косата. — Горе при Рюнван?

— По всяка вероятност — кимна малкият, изпълнен с желание да прилича на брат си. — По всяка вероятност искам.

— Тогава нека да е Рюнван. Ще донесеш ли първата стрела, която изстрелях. Ще я намериш ли?

Братчето му кимна.

— По всяка вероятност ще я намеря — усмихна се хитро то и се втурна между дърветата.

9

Холгер Мунк не се чувстваше съвсем добре в малката моторна лодка на път от Хитра за едно още по-малко островче по-нататък. Не страдаше от морска болест, не, Холгер Мунк обичаше да пътува по море, но току-що бе разговарял с Микелсон по телефона и най-неочаквано той се държа толкова странно, не с обичайната рязкост, а почти смирено — пожела му късмет, изрази надежда той да направи всичко по силите си. Било важно сега да бъдат сплотени, един куп емоционални щуротии. Много непривично за Микелсон и това въобще не се харесваше на Мунк. Беше съвсем ясно, че нещо се е случило. Само че Микелсон не искаше да го обсъжда с него. Мунк се загърна по-плътно с якето си и опита да си запали цигара, докато лодката спокойно, със задавено бръмчене, навлизаше в устието на фиорда. Управляваше я млад, чорлав мъж, не беше полицай, а някакъв доброволец. Причината да не дойде преди два така и не се изясни, но Мунк не възнамеряваше да го разпитва за нищо. Само го поздрави лаконично на кея. Попита го дали знае къде е островът, а младият чорлав мъж кимна и го посочи. Само на петнайсет минути с лодка оттук. Старият имот на Ригмур. Той живеел там със сина си, но после синът му заминал за Австралия, сигурно заради жена, и Ригмур нямал друг избор, освен да се премести на главния остров, после продали имота на някаква преселничка от изток, сигурно, момиче, никой не знаел подробности за нея, бил я зърнал няколко пъти на път за Филан, красиво момиче, някъде към трийсетте, с дълга черна коса, винаги носела слънчеви очила, там ли отивал той, по важна работа ли?

Последното младият мъж изкрещя, за да надвика бръмченето на мотора, но Холгер, който не бе обелил и дума, откакто дойде на пристана, продължаваше да мълчи. Остави момчето да бръщолеви, а той за трети път се опита да си запали цигарата, засланяйки я с длан от вятъра, ала без успех.

С приближаването към острова изчезна слабото неразположение, предизвикано от разговора с Микелсон. Осъзна, че всъщност скоро ще види Миа. Тя му липсваше. Не я бе виждал почти година. В санаториума. Или лудницата, или както му викат сега. Тя не беше на себе си, почти не успя да проникне в съзнанието й. Бе опитал да се свърже с нея няколко пъти и по телефона, и по имейла, но не получи отговор. Сега, когато видя малкото живописно островче пред себе си, разбра защо. Тя не искаше да се свързват с нея. Искаше да е сама.

— Да изчакам ли, или ще ми се обадиш кога да дойда да те взема? — попита младият чорлав мъж с надеждата да остане да почака и да участва в приключение — това тук не се случваше толкова често.

— Ще ти се обадя — изкозирува Мунк.

Той се обърна и се загледа в къщата. Стоя така известно време, докато слушаше как моторната лодка се изгубва в морето зад него. Мястото бе великолепно. Миа имаше вкус, определено имаше вкус. Беше избрала идеално място, където да се скрие. Лично нейно островче, почти в най-външната част на фиорда. От пристана тръгваше тясна пътека към малка, бяла, идилична къща. Мунк не беше специалист, но къщата изглеждаше, сякаш е построена някъде през петдесетте години, навярно като вила, а по-късно — преустроена за живеене. Миа Крюгер. Щеше да е хубаво да я види.

Спомняше си кога я срещна за първия път. Скоро след създаването на специалния следователски отдел му се обади Магнар Итре, стар колега, понастоящем ректор на полицейската школа. Не бяха говорили с Итре от години, но въпреки това старият му колега не загуби и секунда за празни приказки. Мисля, че намерих някого за теб, обяви той едва ли не с гордост, все едно малко дете показва своя рисунка на родителите си.

— Здравей, Магнар. Отдавна не сме се чували. Какво си намерил?

— Намерих някого за теб. Трябва да се запознаеш с нея.

Итре говореше бързо и Мунк не схвана всички детайли, но историята вкратце бе следната: на втората година от обучението в полицейската школа подлагат студентите на тест, разработен от изследователи от Института по психология към Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Мунк не помнеше клиничното име на теста, но знаеше как протича: на всички студенти показват снимка на жертва на убийство и няколко снимки от местопрестъплението. Задачата им е да се отдадат на свободни асоциации и на базата на снимките да кажат какво са забелязали, какво мислят. Представят теста като напълно неформален, почти като малка игра, та студентите да не чувстват принуда и да не знаят, че с тях се случва нещо важно.

— Не знам колко пъти сме провеждали този тест, но никога не сме виждали такъв резултат. Момичето е много особено — бе обяснил Итре, все така горд и въодушевен.

Холгер Мунк се срещна с нея в едно кафене, неофициална среща извън участъка. Миа Крюгер. Само на двайсет и няколко, облечена в бял пуловер и тесен черен панталон, с черна, малко накриво подстригана коса, а очите й — никога не бе виждал по-ясни сини очи. Веднага му допадна. Имаше нещо в начина, по който се движеше и говореше. Как само реагираше погледът й на зададените въпроси! Сякаш разбираше, че той я изпитва, но все пак отговаряше любезно, с блясък в очите, мислиш ме за глупава или какво?

Няколко седмици по-късно я взе от школата, със съгласието на Итре, който с гордост уреди всички документи. Нямаше никаква причина да продължава да седи в учебната аудитория. Момичето вече бе достатъчно обучено.

Мунк се усмихна на себе си и се изкачи към къщата.

— Ехо? Миа?

Почука на вратата и направи няколко предпазливи крачки в коридора. Изведнъж осъзна, че макар да бяха работили заедно в продължение на много години и в някакъв смисъл да бяха близки приятели, той никога не бе стъпвал в дома й. Веднага се почувства натрапник и за момент остана в коридора, преди да направи още няколко колебливи крачки навътре. Почука на още една полуотворена врата и влезе във всекидневната. Стаята бе пестеливо обзаведена: маса, стар диван, няколко дървени стола, камина в единия ъгъл. Всичко изглеждаше някак странно, сякаш не бе дом, а по-скоро място за временно пребиваване — никакви снимки, никакви лични вещи, никъде.

Дали пък не бе разбрал погрешно? И тя не е тук? Вероятно е останала само за кратко, после си е тръгнала, скрила се е на друго място?

— Ехо? Миа?

Мунк продължи към кухнята и изпита своеобразно облекчение. На плота под един от прозорците стоеше кафе машина, една от онези модерни, черни кафе машини, каквито обикновено се виждат по кафенетата, не в къщите на хората. Подсмихна се дяволито. Сега знаеше, че е дошъл на правилното място. Миа Крюгер нямаше много пороци, но ако не можеше без нещо, това бе хубавото кафе. Не помнеше колко пъти бе помирисвала кафето му в офиса и бе сбърчвала нос. Как пиеш тази помия, не ти ли се повдига?

Мунк се доближи до плота и докосна блестящата машина. Беше студена. Известно време не е била употребявана. Това можеше и нищо да не означава. Навярно все още се намираше наблизо. Наистина обаче нещо не се връзваше. Не знаеше съвсем точно какво, но имаше нещо. Не устоя на изкушението и започна да оглежда шкафовете и чекмеджетата.

— Ехо? Миа? Тук ли си?

10

Миа Крюгер се стресна в съня си и седна в леглото.

В къщата имаше човек.

Недоумяваше как се е оказала на втория етаж, не си спомняше да си е лягала и да се е събличала, но това сега беше без значение. В къщата имаше човек. Чу шумове долу в кухнята. Съборени шишета от шкафа. Измъкна се от леглото, навлече дънки и тениска, пъхна ръка в чекмеджето за бельо и извади пистолета, малък „Глок“ 17. Миа Крюгер не обичаше пистолети, но не беше глупава. Тя се стрелна боса през стаята, отвори прозореца в коридора и се промъкна навън върху тесния покрив. Почувства студения въздух върху голите си рамене и изведнъж осъзна, че е будна. Дълго бе отсъствала. Бе сънувала Сигри. Златножитна нива. Тичат през нивата. Косата на Сигри се вее на забавен каданс пред нея.

Ела, Миа, ела.

Миа отърси остатъците от съня от тялото си, пъхна пистолета в колана си, скочи от покрива и се приземи с котешка лекота върху тревата. Кой, по дяволите, можеше да е? Тук, сред океана? В нейната къща? Толкова далеч от цивилизацията, откъдето идват хората? Промъкна се покрай ъгъла и хвърли бърз поглед през прозореца на всекидневната. Там не видя никого. После продължи спокойно към задната врата, където също имаше малко прозорче, вътре не забеляза никого. Предпазливо бутна вратата и замръзна за няколко секунди в отвора й, преди да се шмугне боса в коридора. Застана пред входа на всекидневната с гръб към стената и си пое дъх, после влезе с все още насочен пистолет пред себе си.

— Така ли поздравяваш старите си познати?

Холгер Мунк седеше на дивана с крака на масата и й се усмихваше.

— Проклет идиот — въздъхна Миа, — можех да те убия.

— Неее, не мисля — ухили се Мунк и се надигна — Не съм достатъчно голяма мишена.

Потупа се по корема и се засмя. Миа остави пистолета върху перваза на прозореца и се приближи, за да прегърне стария си колега. Едва сега откри, че й е студено — беше боса, почти без дрехи и ефектът от снощните хапчета не бе напуснал тялото й. Отпусна се на дивана и се загърна с одеялото.

— Добре ли си?

Миа кимна.

— Не исках да те изплаша. Изплаших ли те?

— Малко — призна тя.

— Sorry — извини се Мунк. — Направих малко чай. Искаш ли? Щях да направя кафе, но нямам представа как работи онзи космически кораб.

Миа се усмихна. Отдавна не бе виждала колегата си, но тонът му беше същият.

— С удоволствие ще изпия чаша чай — засмя се тя.

— Секунда — ухили се Мунк и изчезна в кухнята.

Миа погледна дебелата папка, оставена на масата. Нямаше телефон, интернет или достъп до вестници, но не бе трудно да разбере, че там, в света, се бе случило нещо. Нещо важно. Достатъчно важно, за да стане причина Холгер Мунк да се качи на самолет, на кола и после на лодка и да дойде да я намери.

— Направо със случая ли ще се захванем, или искаш първо малко да си поговорим? — Мунк се усмихна и остави чашата с чай на масата пред нея.

— Нищо ново при мен, Холгер.

Миа поклати глава и отпи от чая.

— Не, естествено, естествено — въздъхна той и се отпусна на един от столовете. — Затова се криеш тук, ясно ми е. Нямаш ли поне телефон? Не беше лесно да се свържа с теб.

— Това беше целта — подхвърли сухо Миа.

— Разбирам, разбирам — въздъхна отново Мунк. — Искаш ли да си вървя?

— Не, може да останеш за малко.

Изведнъж тя се почувства безкрайно уморена. Нестабилна. А бе така уверена и спокойна. Опипа джоба си, но не намери таблетки. Всъщност и не искаше да пие, не и докато Холгер Мунк е тук, но щеше да е хубаво, също впрочем и едно питие.

— И така, какво мислиш? — попита Мунк и наклони леко глава.

— Какво мисля за кое?

— Ще погледнеш ли, или не?

Той кимна към папката на масата между тях.

— Мисля, че приключих с това. — Миа се уви още по-плътно в одеялото.

— Окей — Мунк си извади телефона. Набра номера на младия чорлав мъж. — Мунк е. Можеш ли да ме вземеш? Готов съм.

Миа Крюгер поклати глава. Сега си беше същият. Знаеше точно как да получи каквото иска.

— Ти си идиот.

Мунк сложи ръка пред слушалката.

— Какво казваш?

— Добре, добре. Ще хвърля набързо един поглед, но само толкова. Става ли?

— Забрави за вземането. Ще ти се обадя по-късно.

Мунк затвори и се наведе към масата.

— Така, как искаш да я прегледаш? — сложи ръка върху папката.

— Искам чорапи и дебел пуловер. Ще ги намериш горе в спалнята. Искам и питие. В шкафа под кухненския плот има шише коняк.

— Нима си започнала да пиеш? — Мунк се надигна. — Не ти прилича.

— А пък ако замълчиш, ще е чудесно. — Тя отвори папката на масата пред себе си.

В нея имаше около двайсет и пет снимки и доклад от мястото на престъплението. Миа Крюгер пръсна снимките по масата.

— Какво мислиш? Първи впечатления? — извика Мунк от кухнята.

— Разбирам защо си дошъл — изрече тя тихо.

Мунк се върна в стаята, сложи питието на пода до нея и излезе.

— Бави се, колкото е необходимо. Ще ти донеса каквото ти трябва и после ще седна да съзерцавам морето. Съгласна ли си?

Миа не го чу. Вече бе изключила външния свят. Отпи голяма глътка алкохол, пое дъх и започна да изучава снимките.

11

Мунк седеше на скалата и съзерцаваше спускащото се над хоризонта слънце. Смяташе Хьонефос за тихо място, толкова далечен бе шумът, когато се излежаваше на хълма вечер, но тишината там бе нищо в сравнение с това. Това тук беше истинска тишина. И красота. Мунк отдавна не бе виждал такъв изглед. Добре разбираше защо тя е избрала това кътче. Заради спокойствието. И заради прекрасния въздух. Пое си дълбоко дъх през носа. Наистина беше нещо специално. Погледна часовника на телефона си. Два часа? Дълго се проточи, но тя разполагаше с цялото нужно й време. Нали той няма да ходи никъде. Може би просто трябва да остане тук. Да направи като нея, да си изхвърли телефона. Да се оттегли от света. Да излезе в постоянна почивка. Не, а малката Марион — изключено е да я остави. За другите му беше все тая. Но не, сега съвестта го загриза. Ясно си представи майка си в инвалидната количка на път за срещата. Надяваше се да е минало добре. Негово задължение беше да го прави. Да я води на срещите в молитвения дом. Защо държеше непременно да ходи там, той не разбираше, та тя никога не е била особено набожна, но всъщност беше все едно. Беше достатъчно възрастна да решава сама, дори плановете й да не се нравеха на Мунк.

— Холгер?

Гласът на Миа долетя от къщата горе и прекъсна мисълта му.

— Готова ли си?

— Така мисля.

Мунк бързо се изправи, протегна се, за да раздвижи схванатото си тяло, и тръгна с енергични крачки към сградата.

— Какво ще кажеш?

— Ще кажа първо да хапнем нещо за вечеря. Сготвих супа.

Мунк влезе във всекидневната и седна на стола. Снимките вече не бяха разпръснати по масата, пак бяха прибрани в папката.

Миа се появи мълчаливо във всекидневната и сложи пред него купичка, ухаеща на топла супа. Очевидно размишляваше дълбоко. Той отново усети погледа й — беше далечна и вглъбена и не искаше да я безпокоят. Мунк си изяде супата безмълвно, остави я и тя да се нахрани. Едва тогава се прокашля внимателно, сякаш да я разбуди.

— Паулине Улсен. Старомодно име за шестгодишна — констатира Миа.

— Лине — обади се той.

— Какво?

— Кръстена е на баба си, но я наричали Лине.

Миа се взря в него с поглед, който Мунк не съумя да разтълкува напълно. Все още бе вглъбена и далечна.

— Лине Улсен — продължи той. — На шест години, щяла да започне училище през есента. Случаен минувач я намерил в Маридален увесена на едно дърво. Няма следи от сексуална злоупотреба. Убита е със свръхдоза метохекситал. На шията й имало табелка от „Норуиджиън“[1] „Пътувам сама“. На гърба си е носела ученическа раничка. Била пълна с учебници, не нейните — както споменах, още не била започнала училище. Несесер, линийка, всички книги са били подвързани на ръка, липсват пръстови отпечатъци. На всички учебници пише Рине ЮВ, неизвестно защо не нейното име. Дрехите са чисти, огладени, но нито една не била нейна според майката, всичко е ново.

— Кукла — изрече Миа.

— Какво? — сепна се Мунк.

Миа си напълни чашата бързо; очите й бяха като от стъкло. Бе взела бутилката с коняк от кухнята, докато той беше навън, почти я бе изпразнила.

— Това се кукленски дрехи — продължи Миа. — Цялата премяна. Откъде са?

Мунк повдигна рамене и се извини.

— Съжалявам, не знам повече от съдържанието на доклада.

— Микелсон ли те изпрати?

Той кимна.

— Ще има и други — предупреди Миа тихо.

— Какво имаш предвид?

— Ще има и други. Тя е само първата.

— Сигурна ли си?

Миа го погледна особено.

— Извинявай — промърмори Мунк.

— На малкия й пръст има число — уведоми го тя лаконично и взе една от снимките в папката. Близък кадър на лявата ръка на момиченцето. Остави я пред него и я посочи.

— Виждаш ли? На нокътя на малкия пръст на лявата й ръка има надраскано число. За някои би изглеждало като чертичка, но не е. Това е единица. Ще има и други.

Мунк се почеса по брадата. На него наистина му изглеждаше като малка чертичка, което бе упоменато и в доклада, но си замълча.

— Колко? — попита той и я остави да продължи.

— Може би колкото са пръстите.

— Десет?

— Не е сигурно. Може би.

— Значи си убедена? Имам предвид — че ще има и други?

Миа пак насочи празен поглед към него и отпи поредната глътка коняк.

— Това е клиничен случай. Извършителят се е подготвял дълго време. Впрочем, не съм сигурна дали е мъж. Или изглежда е мъж, но тогава не е, да…

— Какво?

— Не знам. Обикновен. Ако е мъж, не е обикновен.

— Имаш предвид сексуалната му ориентация ли?

— Не се връзва съвсем, но все пак се връзва, ако разбираш какво имам предвид. Точно, напълно се връзва, но не съвсем, нещо не пасва, обаче се връзва напълно въпреки това.

Отново го бе напуснала, не присъстваше в стаята, а беше някъде в собствените си мисли. Мунк просто я остави да продължи, без да я прекъсва.

— Какво е метохекситал?

Той отвори папката и прелисти доклада от местопрестъплението, преди да отговори. Тя, естествено, не го беше прочела. Само бе разгледала снимките, както правеше обикновено.

— Продава се под името „Бревитал Содиум“. Упойка. Използват я анестезиолозите.

— Упойка — повтори тя и отново се зарея в себе си.

На Мунк страшно му се пушеше, но не помръдна от стола. Не искаше да пали вътре, нито да се отделя от нея. Не сега.

— Не е искал да й навреди — заключи ненадейно тя.

— В смисъл?

— Извършителят не е искал да й навреди. Нагласил я е, измил я е. Сложил й е упойка. Не е искал тя да страда. Харесвал я е.

— Харесвал я е?

Миа Крюгер кимна мълчаливо.

— Защо я е увесил на въже за скачане?

— Скоро е щяла да започне училище.

— За какво са раницата и книгите?

Тя го погледна безизразно.

— Отговорът е същият.

— Защо на учебниците пише Рине ЮВ, а не Паулине?

— Не знам — въздъхна Миа. — Точно това не пасва. Всичко останало се връзва, но точно това — не, не си ли съгласен?

Мунк не отговори.

— Бродираният етикет отзад на роклята. М10:14. Той се връзва — продължи тя.

— Евангелие от Марко 10:14. От Библията. „Оставете децата да дохождат при Мене“.

Мунк се бе запознал с този детайл — докладът беше доста подробен, значението на чертичката на нокътя обаче им се бе изплъзнало.

Миа кимна.

— Не е важно. М10:14. Това са глупости. Друго е по-важно.

— По-важно от името върху учебниците?

— Не знам — повтори Миа.

— Микелсон иска да се върнеш.

— За случая?

— Изобщо.

— Късно е. Няма да се върна.

— Сигурна ли си?

— Няма да се върна — извика неочаквано тя. — Не чу ли? Няма да се върна!

Мунк не я бе виждал такава преди. Тя трепереше, изглеждаше, сякаш ще заплаче. Той стана, пристъпи към дивана. Седна до нея и сложи ръка на раменете й. Остави я да отпусне глава на лакътя му и я погали по косата.

— Стига, Миа. Хайде, стига. Много ти благодаря.

Миа мълчеше. Усети как слабото й тяло потрепва до него. Тя наистина не беше на себе си. Не си спомняше някога да я е виждал такава. Подкрепи я да стане и й помогна да се качи по стълбите. Последва я в стаята, до леглото, и я зави с юргана.

— Да остана ли през нощта? Да седя ли тук? Или да спя долу на дивана? Да ти направя ли закуска? Ще се опитам да задействам космическия кораб. Какво ще кажеш да те събудя с кафе?

Миа Крюгер не отговаряше. Красивото момиче, което той толкова много обичаше, лежеше безжизнено под юргана, без да помръдва. Холгер Мунк седна на един стол до леглото и след няколко минути долови как тежкото й дишане се успокоява. Дали беше заспала?

Миа? Такава?

И преди я бе виждал изтощена и потисната, но никога в такова състояние. Това бе нещо съвсем различно. Той я погледна нежно, увери се, че не й е студено, и слезе по стълбите. Тръгна по пътечката към пристана и извади телефона от джоба на якето.

— Микелсон.

— Мунк е.

— Да?

— Няма да дойде.

В другия край настана тишина.

— По дяволите — чу се накрая. — Установи ли нещо полезно? Нещо да сме пропуснали?

— Ще има и други.

— Какво значи това?

— Вече казах — ще има и други. На малкия й пръст е отбелязано число. Беше ви убягнало.

— Дявол да го вземе — изруга Микелсон и за момент млъкна.

— Какво ми спестяваш? — не се стърпя Мунк най-накрая.

— Най-добре е да се върнеш — пренебрегна въпроса му Микелсон.

— Ще остана тук до утре. Тя се нуждае от мен.

— Нямам предвид това, искам да кажа — да се върнеш обратно.

— Пак ще отворим отдела?

— Да, пристигай директно тук. Утре ще се обадя на някои хора.

— Окей, ще се видим утре вечер — уточни Мунк.

— Чудесно — одобри Микелсон и пак замълча.

— Не. Миа няма да се върне — изрече Мунк в отговор на незададения въпрос.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно — потвърди Мунк. — „Марибуесгата“, същите помещения?

— Вече е уредено — успокои го Микелсон. — Отделът е възстановен неофициално. Нищо не те спира да си избереш екип, когато дойдеш.

— Отлично. — Мунк побърза да затвори.

Усещаше надигащата се радост в гърдите му, но не искаше Микелсон да я долови. Връщаше се там, където си беше вкъщи. В Осло. Отделът пак действаше. Беше си възвърнал работата, но въпреки това не изпитваше пълно щастие. Никога не бе виждал Миа Крюгер такава, толкова потисната, и да му отказва пак да я вземе при себе си. А от мисълта за момиченцето на дървото го побиваха тръпки — него, хладнокръвния следовател.

Мунк погледна към небето. Беше се стъмнило. Звездите къпеха тишината в студена светлина. Хвърли цигарата във водата и спокойно се прибра в къщата.

[1] Норвежка авиокомпания. — Бел.прев. ↑

12

Тобиас Ивершен намери клонка и седна да издяла още една стрела, докато чакаше брат си да се върне. Обичаше да си служи с ножа. Харесваше му как острието се врязва в дървото, харесваше му с какво спокойствие плъзга ножа между кората и дървесината, за да не направи разрез в стрелата. Тобиас Ивершен беше сръчен, най-много похвали получаваше в часовете по изкуство и по ръчен труд. По останалите предмети бе посредствен, особено по математика, но с ръцете си беше много способен. И по норвежки. Тобиас Ивершен обичаше да чете. Досега беше чел най-вече фентъзи и научна фантастика, но от миналата есен имаха нова, много готина учителка по норвежки, Емилие, тя се смееше звънко и имаше куп лунички, всъщност почти не бе учителка, просто прекрасно пораснало момиче, и с нея прекарваха невероятно приятни часове, съвсем различни от уроците с предишния им преподавател, с когото само… да, дори не си спомняше какво всъщност правеха. Емилие му състави цял списък от книги с препоръката да ги прочете. Почти привършваше „Повелителят на мухите“ — книга от нейния списък — и с нетърпение очакваше да се прибере вкъщи, за да продължи да си чете в леглото. Тобиас Ивершен, по документи само на тринайсет, бе по-възрастен вътрешно, беше преживял неща, които децата не бива да преживяват. Много пъти си бе мислил да се махне, просто да сложи малкото си лични вещи в ученическата чанта и да поеме по света, далече от мрачната къща, но не, това, разбира се, беше невъзможно. Къде щеше да отиде? Спести си малко пари от рождени дни, Коледа и други подобни, но не бяха достатъчно, за да стигне някъде, а и не можеше да остави братчето си. Кой щеше да се грижи за него, ако Тобиас си тръгнеше? Опита се да мисли за друго, бързо движеше острието на ножа под върбовата кора и се усмихна доволно на себе си, когато успя да отдели една ивица цяла.

Братчето му се бавеше. Хвърли разсеяно поглед към гората. Брат му бе любопитно малко момче, сигурно просто е открил интересна гъба или мравуняк.

Дали да не стреляме по някоя от християнките?

Тобиас се засмя наум. Типично за малките момчета — толкова са невинни, не знаят нищо, измислят и говорят всевъзможни глупости, каквото им е на сърцето, това им е на езика, не е като в класа на Тобиас или в училищния двор, където, ако не внимаваш какви ги дрънкаш, веднага изпадаш от групата. Тобиас бе ставал свидетел на такива случки многократно. Точно като в „Повелителят на мухите“. Покажеш ли слабост, веднага ставаш жертва. В момента всичко се въртеше около спорта, а за щастие, той бе атлетичен, тичаше бързо, скачаше надалеч и нависоко и имаше нелоша техника във футбола. Понастоящем проблемът бяха дрехите. Някои от новите момчета, дошли от града, имаха други навици, а и повече пари. Сега модата изискваше да носиш „Адидас“ или „Найк“, или „Пума“, или „Рийбок“ и в последно време Тобиас чу няколко коментара по свой адрес, колко са му тъпи обувките, а шортите, анцугът и старите му тениски нямат нито фасон, нито лого. За късмет нещо друго тежеше повече — дали момичетата те харесват. Ако момичетата те харесват, нямаше значение нито спортът, нито училище, нито по каква музика си падаш. А момичетата харесваха Тобиас Ивершен. Не само защото беше симпатичен, а и защото във всички отношения беше страхотен. Затова му бе простено обувките му за футбол да са само с една ивица и изтъркани бутони.

Християнките. Изведнъж плъзнаха слухове, че някой се е нанесъл в големия стар чифлик навътре в гората, край Литьона, където отдавна не живееше никой. Мястото било разчистено и сега изглеждало съвсем различно. Всички считаха тези работи за подозрителни. Възникнало нещо, наречено „Приятели на Смит“, но не било същото, някои били от „Приятелите на Смит“, но „Приятелите на Смит“ не им се видели достатъчно добри, та си създали май своя религия или каквото там било. Всички си мислеха, че знаят нещо, но всъщност никой не знаеше какво става, ако се изключи едно: тамошните деца не ходят на училище, всичко е само Бог, християнство и такива работи. Нищо чудно и да беше така. Тобиас нямаше нищо против тях, дори разбра, че щом някой изкаже мнение за дрехите му или стане въпрос за бедни хора, ако насочи разговора към християнките, всички мигновено забравят въпроса за марките. Дори веднъж след физическо излъга, че ги е виждал, само за да накара двете нови градски момчета да си затворят устата и се получи. Измисли история за странните им дрехи и за почти мъртвите им очи и как го изгонили, когато го видели. Тъпо беше, разбира се, да говори така за християнките — нито имаше нещо общо с тях, нито имаше някакво мнение, но какво друго можеше да направи?

Остави ножа и си погледна часовника.

Брат му се размотаваше из гората вече цял час и той започна да се безпокои. Не че трябваше да се прибират. Никой не им определяше вечерен час, никой не обръщаше внимание дали са си вкъщи. Тобиас само се надяваше да има нещо в хладилника, за да предложи вечеря на брат си. Иначе се беше научил да прави повечето неща сам. Сменяше чаршафи, пускаше пералнята машина, приготвяше училищната раничка на малкото си братче — почти всичко, но не и това с храната. Не искаше да харчи своите пари за храна, струваше му се несправедливо, пък и най-често се намираше по нещичко в кухненските шкафове — я разтворима супа, я парче хляб и конфитюр. По принцип нямаше проблеми.

Заби стрелата в земята до пъна и стана. Ако щяха да преследват бизони на Рюнван, беше време. Предпочиташе да слага брат си да спи преди девет, поне през седмицата. И заради малкия, и заради себе си. Имаха обща стая горе, на тавана, а той обичаше да прекара няколко часа с книга, след като брат му заспеше.

— Торбен?

Тобиас пристъпи навътре в гората, накъдето бяха изчезнали стрелата и брат му. Вятърът се бе усилил леко и листата шумоляха. Не се страхуваше, много пъти бе идвал тук сам при силен вятър и лошо време, обожаваше природата да подхваща и разтърсва нещата наоколо, но братчето му можеше лесно да се изплаши.

— Торбен, къде си?

Изведнъж пак изпита угризения, че каза онези неща за християнките. Излъга, измисли си истории в съблекалнята на момчетата. Реши някой ден да се отправи на кратка експедиция, като момчетата от „Повелителят на мухите“, оставени без контрол. Ще се промъкне навън, ще вземе малко провизии и джобното фенерче и ще се отправи към Литьона. Познаваше пътя. Щеше да провери дали е вярно всичко, което разправят за новото стопанство и оградата и какви неща стават там. Да! Ще бъде интересно и информативно. Сега се сети какво правеха със стария учител по норвежки. Той все повтаряше, че днешните занимания ще бъдат интересни и информативни, затова да стоят тихо и да слушат, но после се оказваше, че нито е интересно, нито информацията е чак толкова много, защото той не си спомняше какво всъщност бяха правили в часа. А после се сети как се изказа дядо му веднъж, когато бяха излезли със старото червено волво: не всички стават за родители, някои хора не бива да имат деца. Думите се загнездиха в паметта му. Дали същото не се отнасяше и за учителите? Просто не стават за това и по тази причина някои гледат тъжно, когато влизат в час.

Шумолене в храстите прекъсна мисълта му. Неочаквано от нищото пред него изникна братчето му със странно изражение и голямо мокро петно отпред на панталона.

— Торбен? Какво има?

Момченцето го гледаше с празни очи.

— Ангел самотен виси сред гората.

— Какво, какво?

— Ангел самотен виси сред гората.

Тобиас обгърна братче си с ръце и усети как момченцето трепери.

— Измисляш ли си, Торбен?

— Не. Тя виси там, вътре в гората.

— Ще ми покажеш ли къде?

Брат му го погледна.

— Няма крила, но съм сигурен, че е ангел.

— Покажи ми — настоя Тобиас сериозно и бутна брат си напред между смърчовете.

13

Миа Крюгер седеше на скалата и съзерцаваше залеза над Хитра за последен път.

17 април. Още един ден. Утре ще види Сигри.

Чувстваше се уморена. Не уморена, в смисъл че имаше нужда от сън, а уморена от всичко. От живота. От хората. От всички събития. Беше намерила някакъв покой, преди Холгер да й покаже снимките в папката, но след като той си отиде, то отново се промъкна в нея. Онова отвратително чувство.

Болката.

Отпи глътка от бутилката, която неизменно носеше, и придърпа шапката по-плътно към ушите си. Бе застудяло, пролетта все пак не беше дошла по-рано. Само бе заблудила всички, че е на път. Миа беше доволна от наличието на бутилка, с която да се стопли. Съвсем не си беше представяла така последния си ден. Всъщност бе планувала да долови възможно най-много. Последните двайсет и четири часа от живота. Птици, дървета, водата, светлината. Да спре за един ден самоволно подбраните медикаменти само за да усети за последен път нещата, себе си.

Не стана така. Холгер си тръгна, а нуждата да притъпи чувствителността си се обостри. Пи повече. Взе още повече таблетки. Събуди се, без да разбере, че е спала. Спа, без да разбере, че някога е била будна. Обеща си да не се напряга много от съдържанието на папката. Глупаво, разбира се — кога ли е успявала да се защити от каквото и да било, ставаше ли въпрос за тези неща? Работата. Възможно бе за другите да е просто работа, но не и за Миа Крюгер. Случаите винаги се врязваха дълбоко в нея. Направо в душата й, все едно това бе нейната действителност, все едно жертвата бе тя самата. Отвлечена, насилена, повалена с железен прът, изгаряна с фасове, убита със свръхдоза упойващо вещество, само на шест години, увесена на дърво с въже за скачане.

Защо на учебниците не е написано нейното име?

След като всичко друго е изцяло пресметнато.

По дяволите.

Опита се да забрави гледката на малкото момиченце на дървото, но не можеше да си я избие от главата. Всичко изглеждаше толкова нагласено. Толкова театрално. Почти заиграване. Игра. Някакво послание. Послание до кого? До този, който щеше да я намери? До полицията? Анализира спомените си в опит да установи дали е работила по случаи с името Рине, но не стигна до нищо. Точно това по-рано се отдаваше толкова добре на Миа, но сякаш вече не беше така. Тук не успяваше да си доизясни нещо и това я дразнеше. Наблюдаваше как слънцето залязва зад фиорда и се опитваше да се съсредоточи. Послание? До полицията? Стар случай? Неразрешен случай? В кариерата й нямаше много неразрешени случаи. За щастие. Все пак останаха няколко неразплетени истории. Богата възрастна дама бе намерена мъртва в апартамент на „Бугсвайен“, но не откриха доказателство за убийство, въпреки твърдото убеждение на Миа, че някой от наследниците е виновен за смъртта на старицата. Не си спомняше името Рине да е замесено в този случай. Преди години се притекоха на помощ на Рингерикската полиция във връзка с едно отвличане. От родилното отделение бе изчезнало бебе, някакъв швед бе поел вината, беше се самоубил, но така и не откриха детето. Прекратиха случая, независимо от аргументите на Миа да остане открит. И тук нямаше Рине, доколкото си спомняше. Паулине. На шест години. Не минаха ли шест години, откакто бе изчезнало бебето? Миа допи шишето и остави очите си да отпочинат, като зарея поглед към хоризонта, докато се опитваше да надникне навътре. Назад. Към времето отпреди шест години. Тук имаше нещо. Предусещаше го. Но то не искаше да й се разкрие.

Проклятие.

Миа прерови джобовете на панталона си за още таблетки, но не намери. Забравила бе да ги вземе. Всички лежаха на масата във всекидневната. Всички останали й. Още бяха много. Готови за употреба. Всъщност смяташе да изчака зората, идването на светлината. По-добре да отпътува в светлина — така си мислеше. „Ако отпътувам в мрак, рискувам да свърша в мрака“, но точно сега това й беше безразлично. Трябваше само да изчака да мине полунощ. От 17-и да стане 18-и.

Ела, Миа, ела.

Не си бе представяла така края. Стана и ядосано хвърли празната бутилка в морето. Съжали — не биваше да прави боклук — така бе научена от малка. Хубавата градина. Мама и татко. Баба. Вместо това трябваше да сложи писмо в бутилката. Да направи нещо хубаво през последните си часове на Земята. Да помогне на човек в нужда. Да разреши случай. Искаше да се върне в къщата, но не бе способна да си помръдне краката. Остана на скалата зъзнеща, обвила плътно ръце около тялото си.

Рине ЮВ. Рине ЮВ. Рине ЮВ. Рине ЮВ. Паулине. Не, не Паулине. Рине. Ри не.

О, по дяволите.

Миа Крюгер изведнъж се пробуди. Главата, краката, ръцете, кръвта, дъхът, сетивата.

Рине ЮВ.

Разбира се, разбира се. Разбира се. О, боже господи, защо не го разбра по-рано. Беше толкова очевидно. Ясно като бял ден. Миа изтича към къщата, спъна се в мрака, но пак се изправи на крака, втурна се във всекидневната, без да затвори вратата след себе си. Влетя в кухнята. Коленичи пред шкафа под умивалника и започна да рови в кошчето за боклук. Тук го хвърли, нали? Телефонът, който той й бе оставил.

Ако размислиш.

Намери мобилния в боклука, изрови получената с него бележка. Жълта самозалепваща се бележка с ПИН код и номера на Холгер. Излезе от всекидневната, нямаше търпение да включи устройството. С треперещи пръсти въведе кода на малката клавиатура. Разбира се. Разбира се. Не бе чудно, че нещо не се връзва. Всичко трябваше да се връзва. И всичко се връзваше. Рине ЮВ. Разбира се. Толкова е глупава. Миа набра номера на Холгер и изчака нетърпеливо той да й отговори. Включи се телефонният секретар, но тя набра номера отново. И отново. И отново, докато не чу уморения глас на Холгер от другата страна.

— Миа? — прозя се Холгер.

— Разбрах. — Миа дишаше възбудено.

— Какво си разбрала? Колко е часът?

— Остави проклетия час! Разбрах.

— Какво си разбрала?

— Рине ЮВ.

— Сериозно? Какво откри?

— Мисля, че ЮВ е за Юаким Виклунд. Шведът от случая в Хьонефос преди няколко години. Помниш ли го?

— Разбира се — измърмори Мунк.

— А Рине — продължи Миа, — мисля, че просто означава „не“. Не беше Юаким Виклунд. Същият човек е, Холгер. Същият от случая в Хьонефос.

Мунк дълго стоя безмълвен. Миа почти чуваше щракането в главата му. Разбира се, беше прекалено безумно, за да е вярно, но все едно. Просто трябваше да е така.

— Не вярваш ли? — попита Миа.

— Звучи съвсем налудничаво — призна Мунк най-накрая. — Но най-лошото е, че изглежда си права. Значи си с нас?

— Да — потвърди Миа. — Но само за този случай. После приключвам. Имам да правя други неща.

— Разбира се. Решението е твое — каза Мунк.

— Пак ли сме на „Марибуесгата“?

— Да.

— Имам полет утре.

— Чудесно. Доскоро тогава.

— Доскоро.

— Ще караш внимателно, нали?

— Винаги внимавам, Холгер.

— Никога не внимаваш, Миа.

— Майната ти, Холгер.

— И аз те обичам, Миа. Радвам се, че се връщаш.

Миа затвори и за момент леко се усмихна на себе си.

Спокойно отиде във всекидневната и разгледа всички таблетки, оставени на масата.

Ела, Миа, ела.

Извини се мислено на сестра си. Сигри щеше да почака малко. Миа Крюгер първо трябваше да свърши нещо.

2

14

Леко неспокоен, Габриел Мьорк чакаше на тротоара на „Марибуесгата“ да го вземат. Мислеше, че участъкът се намира в квартал „Грьонлан“ и там трябва да се яви, но явно не беше така. Бе получил кратко текстово съобщение. Среща на „Марибуесгата“. Ще те вземем в 11 ч. Без подпис. Нищо. Много странно. Миналата седмица като цяло беше изключително странна, забавна в някакъв смисъл, но Габриел Мьорк още нямаше ни най-малка представа колко сериозно щеше да се окаже онова, на което се беше съгласил.

Работа. Преди не бе работил. Да има шеф. Колеги. Всичко това. Действителността. Да става сутрин. Да е част от обществото. Това не беше за един двайсет и четири годишен младеж.

Габриел Мьорк обичаше да будува през нощта, докато останалият свят спи. Тогава мислеше по-добре. В нощния мрак, осветяван единствено от екраните в жилището. Силно казано жилище. Габриел Мьорк неохотно си признаваше, че още живее у дома в детската си стая. Разполагаше, разбира се, със самостоятелен вход и отделна баня, но майка му обитаваше същата къща. Не беше върхът и определено не си струваше да го съобщава на всеослушание, случеше ли му се да се запознае с нови хора или да срещне стари познати от училище. Не че не познаваше и други хакери в същото положение. Още живееха с родителите си. Но все пак.

Сега това щеше да се промени. Неочаквано. Всичко ставаше някак прекалено бързо. Но не беше ли го чакал цял живот? Срещна я в интернет само преди седем месеца, а сега беше бременна. Щяха да заживеят заедно в собствен апартамент и ето че той стои на улицата, вече нает да работи в полицията. Габриел Мьорк никога не бе смятал, че има особен успех — не когато ставаше въпрос за компютри, там малцина бяха по-добри от него — а в живота и изобщо. В училище най-често странеше от другите. Притесняваше се, когато момичетата го заговаряха и го канеха някъде. По време на абитуриентските празненства си остана вкъщи, докато съучениците му се напиха до безпаметност на Трюван. Есента бе записал някаква специалност, свързана с информатика, но нито веднъж не отиде на лекции. Какво да прави там? Знаеше вече всичко.

Огледа се нервно, ала не видя някой да е дошъл да го вземе. Май беше само майтап. Работа в полицията? Първо си помисли, че някой от виртуалните му приятелчета се е пошегувал с него. Познаваше няколко типа, които смятаха такива неща за ужасно забавни. Да се бъзикат с живота на хората. Да проникват в електронни медицински издания. Да разбиват сайтове на адвокатски кантори. Да изпращат съобщения с текст „бременна съм“ на случайни номера. Да подправят тестове за бащинство. Да създават възможно най-много хаос. Габриел Мьорк не беше от тези хакери, но познаваше много такива. Възможно бе някой да се будалка с него, но не вярваше. Човекът, който му се обади, звучеше много убедително. Бяха получили името му от Центъра за правителствени връзки в Англия. МИ-6. Службата по разузнаване. Габриел Мьорк бе направил като мнозина други — атакува неочаквано появилата се задача в интернет миналата есен. Canyoucrackit? За обикновените хора очевидно неразрешим код. Сто и шейсет двойки числа и букви, и часовник, отброяващ секундите до нулата, за да повиши напрежението. Не той пръв дешифрира кода, но не беше толкова далеч. Първи го направи някакъв руснак, blackhacker[1], дешифрира го само няколко часа след качването му в интернет. Габриел Мьорк знаеше, че руснакът не е решил самия код, а е хакнал интернет страницата, canyoucrackit.co.uk и открил HTML адреса, където се намира отговорът. Само по себе си беше забавно, но не представляваше никакво предизвикателство.

Габриел Мьорк веднага разбра, че това е машинен код, Х86 и допълва алгоритъма RC4. Не беше суперпросто. Авторите бяха заложили уловки, естествено. Бяха скрили, например, един блок данни вътре в PNG файла, тоест в самото изображение на кода, не беше достатъчно да декодираш само числата, въпреки това му отне само няколко нощи. Приятно предизвикателство. Отговорът не се оказа толкова забавен. Всичко това беше пиарски трик на британското разузнаване, тест, молба за работа. Ако успееш да разбиеш кода, ти си достатъчно способен, за да работиш при нас.

За всеки случай попълни името си и описа решението, само на шега. Получи мил отговор — да, правилно го е разшифровал, но за съжаление само британски граждани могат да кандидатстват за работните места.

Габриел Мьорк не помисли повече за това. До обаждането миналия петък. Сега беше четвъртък и ето че стои с компютър под мишница и му предстои да срещне някой си там, за да прави нещо си. Да работи в полицията.

— Габриел Мьорк?

Габриел се стресна и се обърна.

— Да?

— Здравей, аз съм Ким.

Мъжът протегна ръка. Габриел не видя откъде бе изникнал — изглеждаше съвсем нормално, навярно затова. Беше очаквал сини светлини, сирени и униформа или поне някаква строгост, или нещо друго издайническо във вида му, ала мъжът, застанал сега пред него, можеше да е всякакъв. Бе почти невидим. Обикновен панталон, обикновени обувки, обикновен пуловер, цветовете на дрехите по нищо не го отличаваха от тълпата, впоследствие на Габриел му хрумна, че вероятно това е била целта. Цивилна полиция. Той бе обучен да не се вижда. Да не се отличава. Ненадейно да изниква от нищото.

— Само ме следвай, качваме се. — Мъжът, представил се като Ким, поведе Габриел през улицата към една жълта жилищна сграда.

Полицаят прокара картата си през сензора до външната врата и набра кода. Вратата се плъзна и се отвори. Габриел последва мъжа към асансьора. Тук се повтори същата процедура — трябваше ти карта, за да получиш достъп до асансьора. Габриел скришно наблюдаваше как мъжът набира кода в асансьора. Питаше се какво да каже и дали изобщо да казва нещо. Никога не беше ходил в полицията. Нито се беше возил на асансьори с кодове. Полицаят, представил се като Ким, изглеждаше съвсем спокоен, все едно това му беше ежедневно задължение. Да посреща непознати нови колеги на улицата. Да набира кодове в асансьори. Двамата бяха еднакво високи, но полицаят беше по-набит, при цялата си невзрачност изглеждаше доста мускулест. Имаше къса тъмна коса и не беше добре избръснат. Габриел не знаеше дали е преднамерено, или не е имал време. Не смееше да се заглежда много, но с крайчеца на окото си забеляза как полицаят потисна малка прозявка, значи вероятно беше второто. Дълги дни. Вероятно тежки случаи.

Асансьорът спря на четвъртия етаж и полицаят излезе първи. Габриел го последва по дълъг коридор до втора врата — тя също се отваряше с карта и код. Никъде не се виждаше табелка. Нито „Полиция“, нито името на други институции. Пълна анонимност. Мъжът отвори още една, последна врата и се оказаха вътре. Без да са твърде големи, офисите бяха просторни и светли. Няколко бюра бяха събрани в едно общо помещение, други, малки офиси бяха разпръснати наоколо, повечето със стъклени врати, някои със спуснати щори. Никой не обърна особено внимание на двамата новодошли. Хората бяха заети със своите си работи.

Габриел последва полицая през общото помещение до малък кабинет, един от тези със стъклени врати. Щеше да седи на видно място, но поне щеше да разполага със самостоятелен офис.

— Това е за теб. — Ким го покани да влезе.

Работното помещение бе пестеливо обзаведено: бюро, лампа, стол. Всичко изглеждаше съвсем ново.

— Изпратил си ни списък с поръчки за нужното ти оборудване.

Габриел кимна.

— Бюро и лампа от „Икеа“?

За първи път полицаят Ким изрази чувства. Смигна и потупа Габриел по рамото.

— Е, не, имаше още нещо — възрази Габриел.

— Само се майтапя. Техниците са на път, ще си готов до края на деня. Трябваше да те разведа и да те представя на всички колеги, но след пет минути започва инструктаж, така че няма да успеем. Пушиш ли?

— Да пуша?

— Да, цигари, нали разбираш?

— А, не.

— Това е добре за теб. Тук няма кой знае колко правила, но едно е важно. Когато Холгер Мунк е на верандата за пушачи, тя е негова. Тогава Холгер Мунк размишлява. Тогава Холгер Мунк не иска да го безпокоят. Окей?

Полицаят го дръпна извън малкия офис и посочи по протежение на стената. Габриел видя отвън мъж, вероятно Холгер Мунк, шефът. Именно той му се бе обадил и непринудено, само след десет минути, го бе назначил на работа. В полицията. Да не безпокои шефа, докато пуши. Дадено. Впрочем Габриел и не мислеше да безпокои когото и да било или да се разпростира извън възложените задачи. Изведнъж забеляза момичето до Холгер на верандата.

— Мамка му! — възкликна той.

Мислеше, че го е казал наум, но Ким се обърна.

— Моля?

— Това Миа Крюгер ли е?

— Познаваш ли я?

— Какво? Не, не така, но съм… Да. Чувал съм за нея.

— Че кой не е? — подсмихна се Ким. — Миа е способна, няма съмнение. Тя е нещо много специално.

— Наистина ли носи само черно и бяло?

Габриел попита, без да се замисля, просто любопитството му надделя, но веднага съжали. Непрофесионално. Аматьорско. Забрави, че всъщност е назначен на работа. Ким сигурно ще го вземе за почитател на Миа или нещо такова, което впрочем донякъде беше вярно, но не така искаше да се представи Габриел Мьорк пред колегата си през първия си работен ден.

Ким го изгледа за момент, преди да отговори.

— Хм, не си спомням да съм я виждал в нещо друго. Защо?

Габриел поруменя леко и за момент сведе поглед към пода.

— А, не, просто го прочетох в интернет.

— Не бива да вярваш на всичко прочетено — усмихна се Ким и извади плик от джоба на сакото си. — Ето ти картата. Кодът е рождената ти дата, стаята за заседания е в другия край на коридора. Започваме след около пет-десет минути, бъди точен.

Ким смигна, още веднъж го потупа по рамото и го остави сам в малкия офис.

Габриел не знаеше какво да прави. Да стои прав или да седне, или да избяга вкъщи и да забрави цялата случка. Да си намери друга работа, да прави нещо друго. Чувстваше се като риба на сухо. И как така срещата щеше да започне точно след около пет-десет минути?

Отвори плика и за своя изненада видя на картата собствената си снимка.

Габриел Мьорк.

Отдел убийства.

Изведнъж се почувства горд.

Тайни врати. Тайни кодове. Специален отдел. И той беше тук вътре. А не стоеше ли самата Миа Крюгер там, на верандата? Реши да тръгне към заседателната зала след няколко минути. Вероятно беше по-добре да подрани, отколкото да отиде точно на време — каквото и да означаваше споменатата формулировка — на това тайнствено място.

[1] От black hat hacker (англ.) — злонамерен хакер, който прониква незаконно в компютърни системи. — Бел.прев. ↑

15

В началото свинарят Том Лауриц Ларшен от Танген бе негативно настроен към интернет. Но когато младият му помощник Йонас се нанесе в прилежащата постройка, настоя шейсетгодишният животновъд да прокара интернет, ако не иска сам да си работи във фермата. Том Лауриц Ларшен, разбира се, се подразни. Общо взето, той си беше раздразнителен, нямаше много на какво да се радва, а сега успя да хване и тази болест на дробовете. Да излезе в болнични? Що за щуротии, по дяволите? Да не би някой от семейството му някога да е излизал в болнични?! Какво си мислеше този идиот, лекарят? Че е неспособен да стопанисва собствената си ферма, така ли? Три поколения свинари в Танген и никой не бе излизал в болнични. Да взема обезщетения за болест от държавата? Щеше да е върхът! Но после започнаха припадъците, ей така, изведнъж. Постоянно и навсякъде. Последния път припадна в свинарника на отворена врата. Когато се събуди, съседите се бяха събрали около него, прасетата се разхождаха свободно из постройката, а силно смутеният Том Лауриц Ларшен последва съвета на лекаря още на другия ден. Отиде на изследвания в болницата в Хамар. Взе си болнични. И се сдоби с помощник посредством Администрацията по труда и благосъстоянието.

Помощникът, деветнайсетгодишен младеж от Станге, се оказа блестящ работник. Момчето веднага му хареса. Не беше от онези превзети животновъди, дето не си цапат ръцете. После дойде желанието за интернет — нещо твърде съмнително в очите на Том Лауриц Ларшен. Все пак го инсталира заради деветнайсетгодишното момче в прилежащата постройка. Беше свързано с някаква дама във Вестлан и с големи сметки за телефон, а и по интернет човек говорел безплатно и даже виждал събеседника си, и един дявол знае още какво. Тъй или иначе, от „Теленур“ изпратиха момче от Хамар и от няколко месеца в стопанството вече имаха интернет.

Том Лауриц Ларшен си сипа още една чаша сутрешно кафе и влезе в сайта на Селскостопанския съюз. Снощи бе видял там много интересна статия и искаше да я прочете още веднъж. Отнасяше се до статистика, изготвена от Норшвин. От 2007 г. всеки четвърти свиневъд в Хедмарк бил прекратил дейността си — вече не било изгодно. Сега останалите притежавали средно по 53,2 свине, а миналата година броят им възлизал на 51,1. И без да си гений, се разбираше накъде вървят нещата. Големите ставаха по-големи, а малките се топяха.

Том Лауриц Ларшен отиде да си досипе кафе и спря пред кухненския прозорец с чашата в ръка. Изневиделица от плевнята дотърча Йонас, сякаш дяволът го беше подгонил. Какво му ставаше на това момче пък сега? Ларшен тръгна към вратата и едва излезе на стълбището, когато младежът застана пред него, целият облян в пот, с пребледняло лице, с обезумял поглед, все едно бе видял призрак.

— Какво ти става, за бога? — възкликна Ларшен.

— Т-и-и, т-а-а-м… Крист-и-кристи…

Младежът не успяваше да се изкаже. Сочеше и махаше неконтролируемо с ръце. Повлече през двора Ларшен, както си беше по чехли, с чашата кафе в ръка. Не го пусна, докато не влязоха в свинарника, при една от клетките. Гледката беше ужасяваща. Дори след няколко месеца свинарят Том Лауриц Ларшен бе неспособен да опише картината. Изпусна чашата, дори не усети горещото кафе по бедрото си. На пода в клетката лежеше мъртво едно от прасетата му, Кристине. Само туловището й беше там. Някой я бе обезглавил. С електрически трион. Вратът й беше прерязан. Главата на прасето я нямаше. Бе останало само тялото.

— Обади се на ленсмана[1] — разпореди Том Лауриц Ларшен на момчето. Това бе последното, което помнеше, преди да загуби съзнание.

Този път не заради дробовете.

[1] Държавен служител с полицейски и административни правомощия в селските райони в Норвегия. — Бел.прев. ↑

16

Сара Кисе седеше в чакалнята пред адвокатската кантора в „Тьойен“ и беше изключително ядосана. Ясно бе съобщила на адвоката, че не иска да има абсолютно нищо общо нито с наследството, нито с мъжа си. За какво наследство изобщо ставаше въпрос? Няколко деца от други жени? Сметки от инкасаторите, които настояваха да им се плати, в противен случай щяха да дойдат да й вземат имуществото? Сара Кисе съвсем не беше безгрешна, но в сравнение с наскоро починалия й съпруг, си беше ангел. Сериозно бе сглупила да забременее от този идиот. Срамуваше се тогава, срамуваше се и сега. Не само забременя, ами се и омъжи за него. Боже Господи, как е възможно да е толкова тъпа! Вярно, той й се подмилкваше. Помнеше кога го видя за първи път, в кръчмата в „Грьонлан“. Изобщо не го хареса, но се показа слаба. Почерпи я бира и разни други напитки, дяволите да го вземат, колко тъпа беше, но било, каквото било. Сега всичко свърши. А дъщеря си щеше да обича винаги. Че тя нямаше нищо общо с онзи глупак! Кога си бе оставал вкъщи? Когато й искаше пари ли? Да му дадяла назаем! Той щеше да си остане работник, но да не би да беше назначен някъде? Или имаше собствена фирма? Не, нищо подобно, никога нямаше планове, нито амбиции, поемаше само малки поръчки от време на време, за да припечели няколко крони, така, между другото. И винаги когато се прибираше, носеше миризмата на друга. Миризма на други жени — дори не си правеше труда да се изкъпе — под нейната чиста, прана завивка. На Сара Кисе й се гадеше при тази мисъл, но за щастие сега всичко бе приключило. Беше паднал от десетия етаж на нов строеж около операта. Навярно си бе намерил някаква дребна, странична работа, сигурно на черно, както обикновено, вечерна работа без осигуровки.

Сара Кисе се зарадва при мисълта колко ужасно трябва да е било да пада десет етажа от строежа. Изкудкудяка от радост, когато научи новината. Петдесет метра свободно падане към смъртта, фантастично! Сигурно е изпитал страхотна паника през това време. Колко ли е продължило падането? Осем-десет секунди? Великолепно.

Погледна с раздразнение часовника в чакалнята и после вратата на кантората. „Не, не, не“ — възрази тя в отговор на обаждането. „Не искам да имам нищо общо с онзи идиот“, ала зловещият адвокат настоя. Проклети мерзавци — цялата им шайка! Никога повече няма да се омъжи, освен ако не става въпрос за престолонаследника, впрочем — не, дори и така да е. Никакви мъже повече. Само тя и дъщеря й в новия им малък апартамент на площад „Карл Бернер“. Така си беше идеално. Само нейната миризма под юргана, а не още петдесет евтини парфюма, примесени с лошия му дъх. Защо изобщо се съгласи да дойде тук? Нали на това ги учеха на курса, организиран от социалната служба — казвай „не“, казвай „не“, изгради стена около себе си, ти си своят най-добър приятел, нямаш нужда от никой друг. Не, не, не, не.

— Сара? Здравейте. Благодаря, че дойдохте.

Зловещият адвокат със зле прикритата плешивина на темето провря глава през вратата и й махна да влезе в кантората. Напомняше й мишка. Играещи малки очи и приведени рамена. Не, не мишка, плъх. Гаден, малък, страхлив канален плъх.

— Казах не — сряза го Сара.

— Знам — заумилква се плъхът. — Но съм ужасно благодарен, че все пак дойдохте. Оказа се всъщност…

Той леко се прокашля.

— Че съм пропуснал нещо, докато се разпределяше наследството, само една малка подробност. Грешката е моя, разбира се.

— Още писма от инкасатори ли? Призовки?

— Хе-хе, не, хе — прокашля се плъхът и притисна пръсти едни срещу други.

Отвори едно чекмедже и сложи някаква флашка пред нея.

— Какво е това?

— За вас е — увери я плъхът. — Той ми я даде преди известно време с молба да ви я предам.

— Защо не я е дал на мен?

Плъхът се подсмихна насреща й.

— Навярно защото при последната си поява в жилището ви е получил удар с гореща ютия в лицето.

Сара се подсмихна. Беше се заключил в апартамента. Беше я нападнал. Беше я причакал. Ненадейно се оказа в кухнята. Искаше да я докосне, едва ли не да бъде мил, както се държеше винаги, търсеше ли от нея услуга. Ютията се стовари върху зяпналото му лице с огромна сила. Той не го очакваше и се строполи по гръб. След този случай тя нито чу, нито видя идиота.

— Беше редно отдавна да ви я дам, но бях много зает.

— Искате да кажете, че е обещал да ви плати за това, но така и не сте видели пари от него? — заключи Сара.

Адвокатът й се усмихна.

— Това е всичко.

Тя взе флашката, сложи я в чантата си и се запъти към вратата. Плъхът се надигна наполовина от прашния стол и се прокашля.

— Да, а иначе добре ли сте, Сара? Как се справяте вие и…?

— Майната ти — изсъска тя и излезе от кантората, без да затвори вратата след себе си.

На път към новия си апартамент в жилищния кооператив на площад „Карл Барнер“ тя няколко пъти се замисли дали просто да не хвърли флашката. Да я запокити в боклука и да приключи с него. Не го направи. По неизвестна причина. Не защото беше любопитна, на Сара Кисе въобще не й дремеше какво имаше там, а по-скоро защото бе изключително порядъчна. Дори единият да беше плъх, той все пак бе адвокат. Дори другият да беше идиот, той все пак имаше право на последно желание. Да даде флашката на Сара и само на нея.

Тя заключи вратата на апартамента си отвътре и включи компютъра. Хубаво беше да приключи с тази работа. Черният лаптоп бързо се съживи. Пъхна флашката и копира съдържанието на десктопа. Там имаше само един файл с името Sarah.com. Видеоклип. Чудно. Сега трябваше да гледа гнусната му физиономия още веднъж. И от гроба идваше да я тормози. Кликна два пъти върху файла, за да пусне клипа.

Беше го записал той. С малка камера. Вероятно с телефона си, не беше съвсем сигурна. Грозното му лице гледаше право в обектива, но този поглед тя не беше виждала преди. Изглеждаше, сякаш се бои за живота си.

— Сара, нямам много време, но трябва да ти кажа това, искам да го доверя на някого, защото имам чувството, че не е съвсем редно.

Той показа малко от обстановката около себе си.

— Предложиха ми работа и построих това. Намирам се далеч в…

Тук се чуха някакви шумове, пращене, сякаш докосваше микрофона на телефона си, за момент тя не разбираше какво казва. Бившият й съпруг продължаваше да заснема обстановката с треперещи ръце, докато говореше, но най-силно се чуваше прашенето. Бил построил нещо, какво каза?

— … и ме е страх, че… да, какво всъщност съм построил? Виждаш ли? Намирам се дълбоко под земята. Първо го взех за бомбоубежище, но не е. Виждаш ли, тук има малка дупка?

Гласът му отново се изгуби в прашенето, докато продължаваше да снима. Някакво бомбоубежище под земята.

— … и не, не изглежда редно, тук има нещо странно, нещо… Виж това, например. Погледни тук. Можеш да качваш и сваляш разни неща. Прилича на старовремски кухненски асансьор или…

Изведнъж бившият й съпруг се стресна и се огледа. Целият този театър й напомняше за филм, който бе гледала преди няколко години. Точно така: в „Проклятието Блеър“ някакви младежи вървяха през гората и се снимаха, и изглеждаха уплашени до смърт.

— … идея нямам, чувствам, че нещо ще ми се случи. Просто ме е налегнало такова усещане. Имаш ли представа колко далече в пущинака се намирам? Ще запишеш ли какво казвам, Сара? Къде съм и как получих работата и… да, та да отидеш в полицията, ако стане нещо с мен? Назначи ме…

Отново пращене. Сара Кисе не чу и дума от приказките на покойния си мъж, само гледаше изплашените му очи и как устните му треперят и ломотят неспирно. Това продължи около минута. После филмът свърши.

И така, кого чука, за да получиш тази поръчка? Или работата е била срещу чукане? Във всеки случай така и не видях никакви пари. Ще ти помагам, как пък не!

Клипът беше много неприятен за гледане, но тя нямаше сили да се намеси. Най-вероятно бяха глупости, някаква идиотска шега. Много отдавна беше престанала да вярва на всичко, което онзи идиот правеше.

Сара изтри клипа от компютъра, извади флашката, хвърли я на боклука, излезе в коридора и изхвърли торбичката с боклук в шахтата. Така. Сега къщата пак беше чиста. Само нейна. Нито следа от него.

Скоро дъщеря й щеше да се върне от училище. Животът беше прекрасен. Тя вземаше решенията в този дом. Излезе на верандата и си запали цигара. Изтегна крака на масата, усмихна се, затвори очи и се наслади на един лъч на пролетното слънце, което най-сетне се беше показало.

Нейният живот. Ничий друг. Най-после.

17

Габриел Мьорк тъкмо се канеше да тръгне към тъй наречената заседателна зала, когато на вратата се почука.

— Да? — каза той.

— Здравей, Габриел.

Холгер Мунк влезе в стаята и затвори вратата след себе си. Младежът кимна за поздрав и пое голямата му, топла ръка.

— Е, да — Холгер се почеса по главата, — не си получил още всичко необходимо за кабинета, нали?

— Не. — Габриел се огледа. — Но той… ъ…

— Ким?

— Да, Ким твърди, че оборудването е на път.

— Чудесно, чудесно. — Холгер се почеса по брадата. — Преди при нас работеше друго момче на този пост, но се поддаде на съблазни. Жалко, но това е положението.

Габриел Мьорк се почуди дали да не попита на какви съблазни се беше поддал неговият предшественик, но се отказа. В очите на Мунк имаше нещо. Същия поглед бе забелязал и при другия, Ким. Тежък, сериозен поглед, издаваше, че мислите му са другаде.

— Назначихме те по малко неортодоксален начин. Съжалявам, обикновено се срещам с всички, които назначавам, но този път за жалост нямаше време.

— Няма проблем — махна с ръка Габриел.

— Горещо ни беше препоръчан. — Мунк го потупа по рамото. — Още веднъж се извинявам за целия стрес, малко е… да, знам ли… Получи ли инструкции от Ким?

Младежът поклати глава.

— Добре, полека-лека ще навлезеш в рутината. Прочете ли вестниците днес?

— В интернет — уточни Габриел.

— Някакви особени новини да бият на очи днес според теб?

— Двете момичета, които всички търсят?

Мунк кимна.

— Двамата с Миа скоро ще дадем пълна информация на всички, но само за да знаеш за какво става въпрос. Нямаш опит с полицейска работа, нали?

Габриел отново поклати глава.

— Не го мисли много. Избрах те заради уменията ти — продължи Мунк. — Както отбелязах, не разполагаме с време, иначе щяхме да те пратим на курс, съкратен вариант на полицейска школа, но няма да успеем, така че ще се учиш в крачка, а ако има нещо неясно, само ме питай. Става ли?

— Добре — кимна Габриел.

— Хубаво — промърмори Мунк, който пак се беше отнесъл. — Впрочем какво си помисли?

— За какво? — попита младежът.

— Чел си новините днес, нали? — продължи Мунк.

— А, да — потвърди Габриел и леко се изчерви, усетил, че е трябвало да разбере какво го пита шефът му. — Помислих си каквото и всички останали, предполагам. Бях шокиран. Следях случая с двете изчезнали момичета. Надявах се да се появят живи.

Габриел си припомни вестникарските заглавия.

Паулине и Юхане намерени убити…

Като две кукли на дървото…

Семействата са дълбоко покрусени…

Виждали ли сте тези дрехи…

— Това ли имахте предвид?

— Какво?

Мунк пак се беше отнесъл за момент.

— Трябва ли да кажа още нещо?

— Не, няма нужда. — Мунк сложи ръка на рамото му и тръгна към вратата. — Или да, кажи още нещо.

Мунк му направи знак да седне, самият той остана прав, облегнат на стъклената преграда до вратата.

— Ами, не знам — подхвана Габриел. — Когато се събудих тази сутрин, бях, ами, обикновено момче, не знаех, че това е случай, по който щях, ами, да работя.

Думите имаха странен привкус в устата му. Да работи. По случай. Случай на убийство. Вестниците гъмжаха от гръмки заглавия, телевизионните канали — от извънредни емисии, всички говореха как са намерени двете момиченца, изчезнали преди няколко седмици и издирвани от почти всичко живо в цяла Норвегия. Полицията явно разполагаше с повече информация, отколкото оповестяваха, но търсеха свидетел, който да е виждал дрехите; роклите, в които бяха намерени момичетата. Кукленски рокли. Между редовете прозираше понятие, все още неназовано, защото това бе Норвегия, а не САЩ или друга страна, където ставаха такива неща. Сериен убиец. Тези думи не се бяха появили никъде, но всички си мислеха за тях.

— Помислих си, че убиецът е един и същ — каза Габриел.

— Така е, продължи…

— Помислих си, че това не е типично за Норвегия.

— Точно. Какво още?

— Много се зарадвах, че не са деца на мои познати — поде Габриел.

Мунк му направи знак да не спира.

— Странно, и двете са щели да започнат училище. Най-напред си помислих дали не е замесен учител и че вероятно ще изчезнат и други момиченца. После си помислих, че ако имах шестгодишна дъщеря, много щях да я пазя точно сега.

— Какво каза? — Мунк пак се пробуди.

— Ако имах шестгодишна дъщеря, много щях да я пазя.

— Не, преди това.

— Вероятно ще изчезнат и други момиченца?

— Още преди това.

— Помислих си дали не е замесен учител.

— Хмм. — Мунк пак се почеса по брадата.

Тръгна към вратата.

— Да, а между другото, добър ли си с кодовете?

— Нали затова ме назначихте.

— Да, наистина — усмихна се Мунк.

Бръкна си в джоба и извади едно изписано листче.

— Не е приоритетна задача, а нещо лично, но все пак се надявам да ми помогнеш.

Той подаде листчето на Габриел.

— Имам разни приятели нърдове, обичат да ме предизвикват. Един от тях ми изпрати тази задача, а аз не успявам да я реша.

Габриел погледна бележката.

Bwlybjlynwnztirkjao=5

— Разбираш ли какво е? — полюбопитства Мунк.

— Засега не — промърмори Габриел.

— Изпитва ме от няколко дни — въздъхна Мунк. — Но май е време да се предам. Виж какво можеш да направиш, става ли? Ядосвам се, когато тези мои приятелчета успеят да ме надхитрят.

Той се засмя и потупа младия човек по рамото.

— Но това не е приоритетна задача, това е личен въпрос, окей?

— Разбрах — кимна Габриел.

Мунк отново се запъти към изхода, но след като излезе в коридора, подаде глава през вратата.

— Пълният инструктаж се отлага за след час.

— Добре. — Габриел се задълбочи в изучаването на задачата от бележката на Мунк.

18

Бенямин Баке прегледа заглавията в днешния брой на „Ве Ге“ и не успя да прикрие обзелото го разочарование, когато не намери името си. Вестникът бе избрал най-добре облечен мъж на годината. Миналата година той беше заел трето място, изпреварен само от Мортен Харкет и Ари Бен, а тази година въобще го нямаше в списъка. Мамка му. Актьорът удари силно с ръка стената на гримьорната, но веднага съжали. Заболя го, а и вдигна шум. Не след дълго се почука на вратата на гримьорната и Сюсане, асистент-режисьорката, надникна вътре.

— Всичко наред ли е, Бенямин? Нещо изтрополи тук.

Той пъхна ударената си ръка в джоба, а на лицето му изгря най-хубавата му усмивка. Все пак беше актьор.

— Всичко е супер. Вероятно е било от Трон-Еспен.

— Окей — усмихна се Сюсане. — Репетицията е след петнайсет минути, действие трето, от началото.

— Да бъдеш точен или не. Туй е въпросът. — Бенямин й намигна.

Асистент-режисьорката се изкикоти и изчезна. О, да, не бе изгубил чара си, но това тук беше ад. Миналата година фигурираше в списъка, какво се бе объркало през тази? Беше толкова прилежен в облеклото си. Дори бе наел пиар агент и стилист, за да му помагат. Да изглежда добре. Да го снимат по подходящи поводи. От правилния ъгъл. Въздъхна и седна пред огледалото. Не се бе променил толкова много за една година. Няколко миниатюрни бръчици около очите. И да речем, малко по-високо чело. Наведе се напред и се вгледа по-отблизо в линията на косата си. Видът й не бе задоволителен. Беше се качила с няколко милиметра, откакто провери за последно. Той нагласи бретона си леко настрани — изглеждаше по-добре, когато го носеше така. Направи няколко говорни упражнения; загря си гърлото, нацупи устни пред отражението си в огледалото. Бяха го назначили в Националния театър преди почти осем години. „Родена е звезда“ — писа „Дагбладе“ след неговото изпълнение на Естрагон във „В очакване на Годо“ на Самюъл Бекет и оттогава му даваха общо взето само главни роли, поне през първите години. Бе играл Ромео. Бе играл Пер Гинт. Сега щяха да поставят „Хамлет“ на Шекспир на голямата сцена и той се надяваше и този път на главна роля. Хамлет. Да бъдеш или да не бъдеш. Но му дадоха само Хорацио. Хамлет, разбира се, остана за Трон-Еспен. Наистина не разбираше защо. Беше много по-добър актьор.

— О, господи…

Това ужасно не му прилягаше. Да играе в сянката на Трон-Еспен. Проклетия Хорацио, и без това никой не го зачиташе, общо взето само Хамлет му говореше. Да стои там и да свежда глава, и да се държи с Трон-Еспен като с крал, не, това не му харесваше.

Бенямин Баке се надигна и разгледа тялото си в огледалото. Изглеждаше отлично. Настроението му малко се подобри. Всички тренировки в последно време бяха дали резултат. Също и йогата. И процедурите за кожа бяха помогнали, никъде не се виждаше и петънце.

Той пак седна на стола и продължи с говорните упражнения. По интеркома се чу гласът на помощник-режисьора.

— Готови сме за репетиция на трето действие. Хамлет. Хамлет, трето действие, от началото, след пет минути.

Бенямин Баке приключи с упражненията, излезе от гримьорната и се запъти към главната сцена.

19

Габриел Мьорк седеше най-отзад в заседателната зала и чакаше докладът да започне. Поздрави всички, ръкува се, каза „здравей“, „здрасти“, без да запомни повечето имена. Там беше и Ким, който го бе посрещнал на улицата, и жена с дълга светла коса, Анете; освен тях присъстваха трима млади мъже, чиито имена веднага се изличиха от паметта му, и един по-възрастен колега, казваше се… не беше ли Лудвиг?

Холгер Мунк влезе в стаята, следван по петите от Миа Крюгер. Миа седна на един стол най-отпред, а Холгер включи проектора и го свърза с портативния си компютър.

— Да, здравейте всички. Днес е първата ни среща. Присъствате в пълен състав и точно това ни е нужно. Сред нас има неколцина нови лица, добре дошли на тях. Не е зле колегите, били тук и преди, да се погрижат да приобщят новите към групата, за да имаме възможно най-голяма полза един от друг. Преди десет дни намерихме Паулине Улсен, а преди осем дни — Юхане Ланге. Първоначално се опитахме да задържим медиите настрана, но решихме да ги използваме за нашите цели. Както сигурно сте научили, днес публикувахме снимки на роклите на момичетата.

Холгер направи кратка пауза, поглеждайки към присъстващите. На Габриел Мьорк му се струваше, че долавя тънка усмивка отвъд сериозния поглед.

— Всъщност беше редно да отпразнуваме, че отново сме на „Марибуесгата“ — добави Мунк бързо. — Но понеже имаме спешна работа, ще го отбележим по-късно.

Габриел се поогледа наоколо. Независимо от сериозната атмосфера, забеляза усмивки и няколко доволни изражения. Тези хора несъмнено се радваха да се видят.

— Някои от вас са в екипа от началото, но други са нови, затова бих искал да запозная всички с всичко. За сведение — инструкциите са качени под формата на пдф-файл на сървъра, той ще проработи в рамките на деня. Тук ще ви помоля да споделяте цялата информация, значи, попаднете ли на нещо, качвате го на сървъра. Всички ще имат достъп до всичко, нещата ще вървят по-бързо и работата ни ще е по-лека, когато дойде време да пишем доклади.

Мунк натисна един бутон на компютърната клавиатура и презентацията започна. Не беше снимката, отпечатана на първите страници на вестниците — две кукленски рокли. Сега се появиха изображенията на изчезналите момичета, облечени в същите тези рокли, и всяко увесено на „своето“ дърво. Габриел Мьорк никога не бе виждал нещо подобно и сега осъзна с какво всъщност се е захванал. Не беше филм. Не беше телевизионно предаване. Беше действителност. Двете момиченца вече ги нямаше. Някой бе отнел живота им. Наистина. Те вече не дишаха. Вече никога нямаше да говорят. Никога повече нямаше да се усмихват. Никога нямаше да тръгнат на училище. Габриел Мьорк се опита да запази спокойствие, насили се да гледа снимките, макар стомахът му да се свиваше. Даваше си сметка, че и бездруго достатъчно бие на очи. Нямаше да се приеме много добре, ако припадне на първия инструктаж.

— Паулине Улсен и Юхане Ланге — подхвана Мунк. — Шестгодишни. Щели са да тръгнат на училище наесен. Паулине е обявена за издирване преди четири седмици. Юхане — преди три.

Нови изображения — бяха на някакви карти.

— Паулине е изчезнала от детската градина към църквата в квартал „Скьойен“ и е открита в Маридален. Юхане е изчезнала от детската градина „Лиле Екеберг“ и е открита в гористата местност Крукскуген, недалеч от „Хаделансвайен“. Трудно е да се определи с точност времето на смъртта на двете момичета. За определен период явно са били държани живи, преди да бъдат облечени в тези дрехи и изложени така, че да ги открием.

Мунк пак натисна един бутон на клавиатурата и се появиха нови снимки. Габриел не издържаше да ги гледа и на моменти поглеждаше надолу към обувките си.

Боже Господи. На какво се беше съгласил. Тези момичета бяха мъртви. Наистина. Жертви на гротескна игра.

Сега му се искаше да се върне в леглото, усещаше как животът му се е променил само за няколко минути. Щеше му се никога да не бе виждал тези снимки. Да не знае за съществуването на такива хора. Които извършват подобни действия. Изведнъж се почувства много уморен. Налегна го неизпитвана досега тъга. Беше дочувал, разбира се, че такива неща стават, но не го бе осъзнал. Беше прекалено нереално, не, прекалено реално, дяволски реално, беше такова, каквото е. Габриел пое дълбоко дъх и положи усилия да се съсредоточи, за да остане спокоен.

— Няма следи от сексуално насилие — продължи Мунк. — Момичетата са били измити, ноктите им — изрязани и почистени, косата им — сресана. И двете момичета са носили на врата си табелки от „Норуиджиън“. „Пътувам сама.“ И двете са имали ученически чанти на гърба си. И двете са убити със свръхдоза упойващо вещество. Несъмнено става въпрос за един и същи извършител — двете отвличания и убийства са били подробно планирани. Паулине е намерена от Валтер Хенриксен. Името му фигурира в регистрите ни, но не за подобно престъпление, а за два случая на шофиране в нетрезво състояние преди няколко години. Няма основание да мислим, че е замесен. Юхане е била намерена от двама братя, Тобиас и Торбен Ивершен, на тринайсет и на седем години. Пастрокът на момчетата, Микаел Франк, също е наш познайник, лежал е шест месеца в затвора за някакви дреболии, но това не е причина да го подозираме. Разпитите, проведени в районите, където са открити жертвите, засега не са ни довели до нищо съществено, но както знаете, е забелязана кола, бял ситроен с неизвестна година на производство. Може да се окаже интересно.

Мунк отново натисна бутон на клавиатурата и този път се появиха снимките от вестниците. Отпи глътка вода от бутилката, оставена на бюрото, и продължи.

— Роклите са копия на кукленски рокли, специално ушити по мярка на момичетата. Ако извършителят ги е ушил сам, вероятно няма да стигнем доникъде, но допускаме вероятността той, или тя, да е възложил изработката им на човек в пълно неведение за какво ще послужат. Затова вчера разпространихме новината чрез вестниците, с надежда някой да ги разпознае. Още няма нищо, Анете, нали? — Той се обърна към светлокосото момиче.

— Нищо — потвърди Анете. — Но още е рано.

— Права си — кимна Мунк. — За тези, които не знаят, Анете е връзката между нас и „Грьонлан“, всяка комуникация става чрез нея. От нас няма да изтича информация. Има причина да се крием тук, нали, Ким?

— За да можеш да пушиш на верандата.

Сред присъстващите се разнесе сподавен смях.

— Благодаря ти, Ким. Затвори вратата на излизане. Но сериозно, това не е за пренебрегване. Не говорете с никого — нито с журналисти, нито с колегите в „Грьонлан“, нито с роднини, приятели, с жени, гаджета, партньори, любовници или в твоя случай, Ким — с кучето ти.

Хората пак се засмяха. Габриел Мьорк се огледа, не разбираше как е възможно някой да се смее на такова нещо, но после осъзна, че всъщност те можеха да направят само това. Дистанция. Трябваше да държат чувствата си на разстояние. В противен случай как щяха да мислят трезво, да си вършат работата добре.

Не изпитвай дълбоки чувства. Не се ангажирай емоционално.

Пое си дълбоко дъх и опита също да се засмее, ала не издаде нито звук.

— Ние сме знаещите — продължи Мунк — и това, което знаем, го пазим за себе си. Ще получим всичко необходимо, достатъчно е да говорим с Анете. Без значение какво искате, обръщайте се към Анете, за това разследване ресурсите ни са неограничени.

— Какво значи „неограничени?“

— Значи без никакви ограничения — натърти Мунк. — Извънредно работно време, коли, техника, персонал. Този случай е основен приоритет не само за нас и „Грьонлан“, този случай засяга цялата държава. Заповедите идват от най-високо равнище и с това нямам предвид Микелсон.

— От министъра на правосъдието ли? — попита един от мъжете, чиито имена Габриел не помнеше.

Главата му беше обръсната и изглеждаше някак страховито, като злодей от филм.

— От него — също — кимна Мунк.

— От министър-председателя?

— Администрацията на министър-председателя е в течение, да — каза Мунк.

— Нали тази година няма избори? — нахили се мъжът с обръснатата глава.

— Винаги има избори, Къри — усмихна се Ким.

Къри. Значи така се казва. На Габриел му се стори, че той бе казал „Кари“.

— Какво ви е мнението за министър-председателя на мен ми е абсолютно безразлично — продължи Мунк, вече с малко по-рязък тон. — Двете момиченца можеха да се вашите дъщери и не само ние се чувстваме така — цялата страна е съпричастна, вижте в интернет, по новините, страната ни е в траур, в шок. Не разследваме случая само за да въздадем справедливост на семействата на момичетата. Навън положението е извънредно, хората са смъртно уплашени, така че не ми пука какви са политическите ти убеждения, Къри. Цялото правителство ни подкрепя, както казах, това значи неограничени ресурси. Не е наша работа да търсим политически подбуди. Ще намерим извършителя — това ни е задачата. Ясно?

За момент в помещението стана неловко. Въпросният Къри не каза нищо повече, сведе глава и се заигра с пръстите в скута си. Досега Габриел не беше виждал Мунк такъв. По телефона и в офиса той му се бе сторил мил и спокоен, кротък, същинско голямо плюшено мече. Сега изглеждаше по-скоро мечка. В очите и в думите му имаше мрак. Лека–полека взе да разбира защо той е шефът тук, а не някой от другите.

— Както всички знаете, Миа се върна — продължи Мунк, възвърнал обичайното си разположение на духа.

— Здравейте пак. — Миа Крюгер бе седяла мълчаливо по време на цялото съвещание, но сега стана и се приближи до екрана.

В залата се разнесоха слаби ръкопляскания и подсвиркване.

— Благодаря на всички, радвам се, че се завърнах.

Габриел погледна скришом към Миа, не смееше да се заглежда много, страхуваше се, че няма да може да откъсне очи от нея. Цялата среща му идваше в повече. Паулине и Юхане висяха мъртви, а сега самата Миа Крюгер стоеше само на няколко метра от него. Не само Габриел Мьорк се бе влюбил на времето в нея. Имаше специални страници за Миа Крюгер във фейсбук. Едва ли продължаваше да е така — не беше съвсем сигурен — но навремето имаше. Всъщност се беше чудил дали да не хареса някоя от тях, но като хакер Габриел Мьорк знаеше за възможността всички действия в интернет да бъдат проследени до най-малката подробност, затова много внимаваше какво прави там. Носеха се слухове, че Миа Крюгер е застреляла съвсем преднамерено гаджето на сестра си, някакъв наркоман. Вестниците следяха случая в продължение на няколко седмици, докато постепенно го изместиха други теми. Според окончателния доклад не беше направила нищо лошо, но въпреки всичко очевидно я бяха отстранили за известно време.

Слабичкото момиче с гарвановочерна коса бе облечено в черно-бял пуловер с висока яка и тесен черен панталон с ципове на бедрата. Изглеждаше изтощена, с посърнал поглед, и беше много по-слаба, отколкото на снимките във вестниците. Миа Лунния лъч. Така я наричаха в интернет. Прозвището й произлизаше от някакъв комикс, за който Габриел нямаше спомен — беше прекалено млад, но знаеше, че се казва „Сребърна стрела“. През осемдесетте, според мълвата, всички малки момченца били тайно влюбени в една от героините — прелестната индианка Лунен лъч[1].

Все пак не успяваше да се въздържи да не се взира. Миа Крюгер. Нямаше много известни норвежки следователи, разследващи убийства, навярно затова. Красива, млада, талантлива синеока норвежка, с вид на индианка, бе замесена в голям скандал, идеална храна за таблоидите. Как да не му стане жал за нея? Тя изглеждаше наистина изтощена. Тънките й крака бяха обути в тежки мотоциклетни ботуши, чиито катарами подрънкваха при всяко движение. Носеше сребърна гривна на едната си китка и кожено ремъче, завързано на другата. Във форумите в интернет се разказваха истории и за двете украшения. Сребърната гривна получила като подарък от сестра си, умряла от свръх доза. За ремъчето се говореше, че го е взела от някакъв латвиец, заподозрян в убийството на младо момиче, което бил вкарал в Норвегия, за да проституира. Било в началото на кариерата й и латвиецът успял да предизвика съжаление у нея. По време на разпит го оставила без белезници. Той я нападнал с макетно ножче, скрито в ботуша му. Лицето й било покрито с кръв, но се справила с нападателя си, а после използвала неговото ножче, за да свали ремъчето от китката му. Оттогава го носела, за да й напомня да не бъде слаба. Едва не загубила окото си. От мястото си Габриел виждаше белега. Слухове и истории. Не знаеше дали нещо от това е вярно, но все пак беше удивително. Сега тя стоеше пред него. И щяха да работят заедно.

Миа Крюгер, обгърнала тялото си с една ръка, говореше бавно, внимателно подбирайки думите си. Габриел почти се напрягаше, за да чуе какво казва.

— Повечето факти са известни на всички, но ще разгледаме някои неоповестени детайли, защото мислим, че са важни.

Миа натисна един бутон на клавиатурата на Холгер и на екрана се появи ново изображение.

— Момичетата са носели ученически ранички, когато са ги намерили. В раничките имало учебници. На първата страница на учебниците е написано име. На учебниците на Юхане Лангес пише Юхане. Обаче на книгите на Паулине е написано Рине ЮВ.

На екрана изникна следващата снимка.

— Защо?

Миа Крюгер леко се усмихна.

— Благодаря, Къри. Чувам — все така търпелив си. Радвам се да те видя.

— Остави Миа да се изкаже — обади се Мунк раздразнен.

— Значи, на учебниците на Юхане пише Юхане. На учебниците на Паулине пише Рине ЮВ. Както всички виждате, в тези престъпления няма нищо случайно. Всичко изглежда обмислено до най-малкия детайл. Извършителят е знаел какво прави, знаел е имената на момичетата, това е причина да смятаме, че дълго ги е проучвал, преди да ги отвлече. Ще се върнем на това, но…

Миа Крюгер спря за момент, прокашля се и притисна ръка по-силно към тялото си. Мунк се надигна и й предложи глътка от бутилката вода. Тя поклати глава и продължи с тих глас.

— Двата случая несъмнено са свързани, но имаме и причина да смятаме, че имат отношение към друг случай, който не успяхме да разрешим преди няколко години.

Тя пак натисна бутон на клавиатурата.

— През 2006 г. от болницата в Хьонефос изчезна бебе. Няколко седмици по-късно шведският санитар на име Юаким Виклунд бе намерен обесен в квартирата си. На пода под него се търкаляла напечатана на пишеща машина бележка, с която той поемал вината за отвличането. Така и не открихме бебето. Разследването беше прекратено.

Миа Крюгер пак спря. Все пак отпи глътка вода от бутилката. Не беше във форма. Вече го виждаха всички. Това толкова твърдо по принцип момиче потръпваше, като че ли се затрудняваше да накара главата си да работи нормално.

— Двамата с Холгер — продължи тя, след като си пое дъх, — сме напълно убедени, че името Рине ЮВ, написано на книгата на Паулине, е послание от извършителя. Каква е целта му все още не е съвсем ясно, но мислим, че ЮВ означава Юаким Виклунд, а Рине чисто и просто значи, „не“.

Слаб шепот премина сред събралите се. Явно всички изпитваха дълбоко уважение към Миа и към ума й.

Мунк отново взе думата.

— Следователно повторно отваряме случая „Хьонефос“. Цялата документация ще бъде преразгледана — наново ще бъдат проучени всички разпити, всички свидетелства, всички имена, свързани със случая. Искам ти да се заемеш с това, Лудвиг, понеже тогава беше с нас. Вземи Къри, защото той не беше. Един запознат и един нов поглед — така, мисля, е добре.

И възрастният мъж — оказа се Лудвиг — и този с обръснатата глава — Къри, който бе толкова нетърпелив да коментира политиците — кимнаха.

— Така, това е следа номер едно, „Хьонефос 2006“, Лудвиг и Къри. Следа две, роклите. Анете ще координира постъпващите в „Грьонлан“ сведения и ще го прави с Миа и мен. Евентуални заподозрени…

Холгер пак вдигна очи.

— Шире?

Висок, слаб мъж с къса черна коса и големи очила откъсна очи от записките си.

— Да. Аз и Трон ще се заемем, но списъкът не е дълъг. Засега имаме насилници, случаи на сексуално посегателство. Честно казано, не съм съвсем сигурен какво точно търсим. Виждали ли сме нещо подобно? Нима? Аз поне не съм. Направихме няколко международни списъка с нашите приятели из Европа, най-вече от Белгия, където разполагат с имената, свързани с Марк Дютру. Обаче там се касае за тежко сексуално посегателство, за разлика от нашия случай; като него на практика няма никъде. Ако трябва да съм напълно откровен, хората там поклащат глава, но разбира се, продължаваме да търсим.

— Добре — кимна Мунк. — Да, забравих да кажа още нещо. Получихме нов софтуер за база данни, който ще бъде инсталиран в рамките на деня. Всичко въведено там — имена, показания, каквото и да е — веднага бива сверено с всички останали достъпни бази данни, нашите и други. Ако някой се затруднява да работи с него, да се обърне към Габриел Мьорк, новия ни нърд. Запознахте ли се всички с Габриел?

Младият човек трепна, като чу името си. Вдигна очи и видя, че всички се бяха обърнали към него.

— Здрасти, Габриел — подвикна някой.

— Здравейте, всички — отвърна Габриел притеснен.

Все едно пак беше на училище. Ей сега трябва да стане, да каже нещо, но за щастие му се размина. Нямаше никаква представа за каква база данни става въпрос. Мунк го погледна и смигна.

— Не успях да ти кажа за това, но ще говорим после. Става ли?

— Окей. — Габриел се зарадва, защото Миа Крюгер отново заговори.

— Не знам колко от вас са разбрали…

Тя натисна бутона на клавиатурата.

— Но когато преглеждахме Паулине, на малкия пръст на лявата й ръка намерихме число на нокътя. Числото едно. Както виждате…

На екрана се появи нова снимка.

— При Юхане имаше абсолютно същото — числото две, две черти, на безименния пръст на лявата ръка.

— Мамка му! — спонтанно се обади полицаят Лудвиг, по-възрастният мъж с кръглите очила.

— Да, нали — кимна Миа и го погледна.

— Какво, по дяволите, означава това? — попита Къри.

— Ще има и други — отвърна Анете.

В стаята настъпи тишина.

— Имаме всички основания да смятаме, че Паулине и Юхане са били само първите жертви. Ще има и още, да. За съжаление.

Мунк пак бе взел думата.

— Затова ще обръщаме особено внимание на случаи на отвличане. Изчезнали. Момиченца на по шест години, дори да ги е нямало само за половин час. Ще бъдем максимално бдителни, нали?

Присъстващите кимнаха.

— А сега имам нужда от цигара. Ще направим десет минути почивка и после ще се видим пак тук.

Мунк измъкна пакет цигари от джоба на сакото си и се запъти към верандата за пушачи, плътно следван от Миа. Габриел не знаеше какво да прави. Гледката на снимките на момиченцата беше потресаваща. А щеше да има и още. Вдиша дълбоко, изпълвайки с въздух корема си, и излезе в коридора, за да си вземе кафе.

[1] Белгийски комикс; оригиналното име на героинята е Heldere maan — Светла луна. — Бел.прев. ↑

20

Лукас седеше на обичайното си място в църквата, на леко издигнат стол близо до стената с добър изглед към амвона и към паството. Пастор Симон, заел позиция пред олтара, още не бе започнал проповедта. Изглежда, мислеше за нещо важно. Лукас и другите богомолци седяха съвсем тихо, в голямата бяла зала не се чуваше и звук. Всички напрегнато чакаха да разберат какво му е на сърцето на пастор Симон. Беше известно колко дълго се бави белокосият пастор, преди да започне. Използваше това време, за да установи контакт с Господа, да отвори линиите, свързващи Бог, него и паството му, да освободи пространството от всяка евентуална пречка за диалог с небето. Целият сеанс беше красив, ангелически, почти медитативен, мислеше си Лукас, седейки съвсем спокойно с ръце, отпуснати в скута.

Лукас обичаше де слуша проповедта на пастор Симон. За първи път го бе чул случайно, преди повече от дванайсет години, по време на лагер в Сьорлан. Приемните му родители го бяха пратили със съседите, нямаха нито възможност, нито желание да го вземат на почивка със себе си. Лукас не помнеше къде точно щяха да отидат, на юг или някъде другаде, все едно. Петнайсетгодишното тогава момче се чувстваше изключително не на място на този лагер, всички му се струваха безкрайно странни. Не че му се случваше за пръв път — през целия си живот се чувстваше не на място. Откакто от Службата за закрила на детето го взеха от родния му дом, смени много приемни семейства и всъщност никъде не се почувства на място. На училище — също. Нямаше проблеми с предметите, проблемът бяха другите ученици. И учителите. Или по-точно хората като цяло. Лукас се вгледа с възхита в пастор Симон, който все още стоеше със затворени очи и длани, обърнати към небето. Лукас усети топлината. Жаркият зной и меката ясна светлина изпълваха тялото му и го пазеха. Припомни си първия път, когато се почувства по този начин, на онзи лагер в Сьорлан преди дванайсет години. Отначало не беше така. По-скоро приличаше на риба на сухо, сякаш всички около него имаха тайна и не го допускаха до нея. Неувереността и безпокойството нахлуха у него, а както винаги, с тях и всички гласове в главата му, подканващи го да прави разни неща, неща, които не биваше да се изричат високо. Но после сякаш сам Бог освети пътеката пред него, ненадейно намери пътя към малка палатка леко встрани от лагера. Видя ивица светлина, водеща към бялата палатка, и чу шепот, един от тихите гласове, не от омразните викове, не беше никой от тях, а ласкав шепот, мълвящ тихо на онзи чужд език. Sequere via ad caelum. Мекият ласкав глас, шепнещ в ухото му, и притегателната сила на светлината го умоляваха да се приближи. Sequere via ad caelum, последвай пътя към небето. Не след дълго стоеше в палатката, погълнат от гласовете, от топлината и светлината. И там, на подиума, в центъра на всичко — святкащите очи и мощният глас на пастор Симон. И тогава Лукас стана верен Богу.

Лукас погледна събралите се — все още седяха мълчаливо и чакаха проповедта на пастора да започне. Познаваше всички лица. Повечето бяха част от паството от много години, но никой толкова отдавна, колкото Лукас. Онова лято той не се прибра вкъщи, но и никой не се притесни за него. Сега, дванайсет години по-късно, се бе издигнал в йерархията, едва на двайсет и седем години и вече беше дясната ръка на пастор Симон. Един вид втори главнокомандващ, помагаше на пастора във всичките му дела, било лични или във връзка с паството. За Лукас работата за пастор Симон представляваше смисълът на живота. Нямаше нищо, което не би направил за него, ако той го поиска. Животът му не беше нищо в сравнение с пастор Симон, ако някога се стигнеше дотам, че да трябва да умре за пастора, щеше да го направи с радост. А и смъртта не беше смърт, не и за последователите на пастор Симон; смъртта беше само крачка към небето. Лукас потисна плахата си усмивка, когато топлината и великолепната светлина отново изпълниха тялото му.

От доста време не бе чувал гласовете в главата си. Не, чуваше ги понякога, спорадично, но не толкова силно и не така често, както когато беше по-млад. Тогава гласовете, особено виковете, го подтикваха да прави разни неща, които човек не бива да върши. Нямаше смисъл дори да се опитва да се възпротиви, беше му ясно — виковете така или иначе нямаше да се предадат. Оставаше му единствено да действа. Да изпълни желанията им. И да се надява на най-добрия изход. Лукас възприемаше виковете и шепота както Бог и Дявола. Веднъж пастор Симон му обясни, че едното не може да съществува без другото. Двата полюса на Всемира и на вечността са неразграничими. Не бива да се страхува толкова, защото пътят на светлината неизменно ще го води. Ако от време на време човек следва повелите на Дявола, това не означава вечно грехопадение, а само доказва съществуването на Бог и понякога дяволският глас всъщност е творение на Бога, един вид проверка, изпитание. Въпреки това Лукас смяташе за хубаво, че гласовете, особено виковете, вече не му говореха толкова често.

Deo sic per diabolum.

Пътят към Бог минава през Дявола.

Лукас знаеше, че това не е официалната позиция на Църквата. При невежите този постулат няма да попадне на благодатна почва. Трябва да си един от посветените, за да го проумееш. Но така или иначе невежите бяха тук само за да ги използват, както събралите се, насядали пред него в почтителна тишина. Важни бяха посветените, разбралите какво наистина иска да каже пастор Симон за пътя към светлината. И Лукас бе един от тях.

Вечер на профаните. Лукас чакаше уикенда с нетърпение. Пак щяха да отидат в гората. Заедно с други посветени. Лукас наистина не разбираше добре защо пастор Симон настоява да продължават да организират тези срещи с профаните, все пак имаха по-важни задачи, но, разбира се, никога нямаше да му хрумне да противоречи на пастора. Пасторът имаше връзка с Бог и знаеше какво прави и защо. Lux domus. Уикендът. Лукас стисна устни, за да не изпусне една лека въздишка, когато топлината и светлината отново се вляха в тялото му. Най-сетне пастор Симон отвори уста и тогава Бог влезе в помещението. Присъстващите седяха като заковани за столовете и се оставяха на блаженството. Лукас вече бе слушал тази проповед, беше писана за непосветени, хубава, но проста. А той чакаше с огромно нетърпение настъпващия уикенд. Lux domus. Още една стъпка по-близо до небето. Затвори очи, оставяйки словото на пастора да го изпълни, а после, не след дълго, разбра, че днешната среща е приключила. Сега пасторът стоеше на изхода. Покрай него се виждаха благодарните ръце и сведените глави на разотиващите се богомолци, а после останаха пак сами, само те двамата в голямото бяло помещение.

Лукас последва пастора в кабинета му и му помогна да си свали туниката. Обърна се, за да не го гледа по бельо, помогна му пак да облече обичайния костюм. Подаде му чаша горещо кафе. Изчака мълчаливо пасторът да седне на стола си зад голямото писалище и да даде знак, че Бог е напуснал стаята и вече е позволено да се говори.

— Пристигна ново име — прокашля се Лукас тихо и извади плика, който носеше във вътрешния джоб на якето си по време на цялата церемония.

— Така ли?

Пасторът вдигна поглед към него и взе плика. В него имаше единичен бял лист. Лукас не знаеше какво пише на него, само, че е име. Кое беше името нямаше представа, то бе предназначено единствено за очите на пастора. Неговата задача бе само да вземе плика и да му го даде. Не да го отваря, а само да бъде вестоносец, нещо като ангел.

Пасторът не каза нищо, както обикновено. Прочете името, сгъна листа и заключи плика в сейфа под малката масичка до прозореца.

— Благодаря ти, Лукас. Имаше ли още нещо?

Пасторът го погледна. Лукас се усмихна в отговор на дружелюбния, блестящ поглед.

— Не, нищо. А, между другото, брат ти е тук.

— Нилс? Тук? Сега?

Лукас кимна.

— Дойде тъкмо преди срещата. Помолих го да почака в задния двор.

— Чудесно, Лукас, чудесно. Вече може да го поканиш да влезе.

Лукас се поклони и излезе да посрещне госта.

— Защо се забави толкова? Важно е, казах ти.

Братът на Симон, Нилс, също беше високопоставен член на Църквата. Лукас го срещна за първи път онази вечер в палатката в Сьорлан, но макар да беше член на Църквата също толкова отдавна, Нилс не стоеше съвсем на върха, редом с пастора. Лукас знаеше за надигналите се гласове, мърморещи по ъглите, когато получи мястото на заместник. Мнозина смятаха, че то принадлежи на Нилс, но както винаги, никой не ходатайства в негова полза пред пастора. Въпреки всичко Лукас получи ключа за небесните двери.

— А ти знаеш колко е важно за пастора да помага на непосветените. Сега е готов за теб.

— Lux domus — промърмори късо подстриганият брат.

— Lux domus — усмихна се Лукас и го поведе.

При влизането на двамата пасторът се надигна. Гостът се поклони и се приближи към по-големия си брат. Целуна му ръката и двете бузи.

— Седни, седни, братко. — Самият пастор се настани отново на стола зад писалището.

Нилс хвърли бегъл поглед към Лукас.

— Да изляза ли? — попита веднага той.

— Не, не, остани.

Пасторът махна небрежно с ръка, давайки му знак да седне. Той бе един от посветените, нямаше причина да напуска стаята.

На Лукас му се стори, че решението на пастора предизвика известно раздразнение у брат му, ала новодошлият не каза нищо.

— Как сте там, горе? — попита пасторът.

— Всичко е, както трябва — кимна братът.

— А оградата?

— Повече от половината е готова.

— Колкото говорехме ли е висока?

— Да — кимна брат му.

— А защо не си там?

— Какво искаш да кажеш?

— Защо си тук, когато там имаш работа?

Нилс пак погледна към Лукас. Сякаш нещо го тревожеше, но в негово присъствие не се осмеляваше да каже какво.

— Овцете намаляха с една — промърмори той най-накрая с наведена глава, все едно го беше срам.

— Как така намаляха с една?

— Имахме произшествие с една от малките.

— Как така произшествие?

— Само произшествие. Пропуск. Сега всичко е овладяно.

— С коя?

— С Ракел.

— Добрата Ракел? Моята Ракел?

Братът на пастора кимна и приведе още по-ниско глава.

— Нямаше я една нощ. Но сега е при нас.

— Значи, всичко е наред?

— Да, всичко е наред.

— Тогава ще те попитам още веднъж, братко: защо си тук, при положение че горе имаш работа?

Нилс погледна пастора, големия си брат. Макар да беше петдесетгодишен мъж, изглеждаше като момченце, нахокано от баща си.

— Помоли да те държа в течение.

— Щом като всичко е наред, всичко е наред, нали?

Нилс кимна послушно.

— Сигурно щеше да е по-лесно, ако имахме телефон — отбеляза той колебливо след кратка пауза.

Пасторът се облегна назад на стола и долепи връхчетата на пръстите си.

— Искаш ли да кажеш още нещо? Имаш ли други възражения? Недоволен ли си от това, което Бог ти е дал?

— Не, не… не съм, аз само… — Нилс се запъваше, а лицето му поруменя.

Пасторът леко поклати глава и в стаята настана странна тишина. Странна не за Лукас — той винаги бе до пастора — а за пасторовия брат. И заслужено — как дръзваше той да критикува разпоредбите на пастора? Братът стана, погледът му все още бе впит в пода.

— Ще дойдете ли в събота?

— Ще дойдем в събота.

— Добре, ще се видим тогава, значи — кимна братът на пастора и излезе от стаята.

— Lux domus — изрече Лукас, когато пак останаха сами с пастора. Така най-много му харесваше — да бъдат само двамата.

Пасторът се усмихна и го погледна.

— Правилно ли постъпихме според теб?

— Абсолютно — кимна Лукас.

— Понякога не съм съвсем сигурен. — Пасторът пак долепи връхчетата на пръстите си.

— Трябва да ти кажа нещо — подхвана Лукас.

— Да?

— Знаеш, че моята работа е да те пазя.

— Така ли, Лукас? Наистина ли? — усмихна се пасторът.

Лукас леко се изчерви. Познаваше пастора толкова добре. Познаваше гласа му. Усещаше кога го хвали.

— Не знам дали си наясно, но не е изключено да има проблем в паството.

— А, така ли, сред тези тук?

— Да, сред непосветените.

— Не точно проблем, ти ще го определиш. Аз съм тук само за да казвам какво виждам и да те предпазвам.

— Да, това вече го каза, Лукас, оценявам го. Какво има?

Лукас леко се прокашля, преди да продължи.

— Наша постоянна последователка е близка на неподходящ човек.

Пасторът поклати глава.

— Сега говориш несвързано, Лукас. Изплюй камъчето. Казвай.

— Възрастна дама в инвалидна количка, с очила, седи най-отзад.

— Хилдюр?

Лукас кимна.

— Какъв е проблемът с нея?

— Майка е на Холгер Мунк.

— На кого?

— Холгер Мунк. Полицая.

— О, така значи. Той е полицай, нямах представа.

Лукас се сепна, но замълча. Отлично знаеше, че пасторът е наясно кой е Холгер Мунк.

— Хилдюр е негова майка — повтори той.

— И защо това ще ни създаде проблеми?

— Исках само да си осведомен.

— Съдържанието на плика ли имаш предвид?

Лукас колебливо кимна.

— Благодаря ти, Лукас, но не виждам причина да се тревожим за Хилдюр Мунк. Точно сега ни предстои да мислим за по-важни неща, не е ли така?

— Така е — потвърди Лукас и стана.

— Lux domus, приятелю — усмихна се пасторът дружелюбно.

— Lux domus. — Лукас отвърна на усмивката му. Поклони се дълбоко и излезе от кабинета на пастора, без да отрони повече нито дума.

21

Седнала в своя кабинет, Миа Крюгер напипа таблетките в джоба си. Беше се зарекла се да не ги взема, да ги остави в къщата на остров Хитра, докато приключи тук, докато пак й потрябват, но не успя да се удържи. Пъхна си няколко хапчета в джоба, така, за всеки случай. Представяше си какво би било да вземе една сега. Навсякъде я пробождаха иглички. Беше забравила какво е да си навън, в реалността. Беше я изтласкала надалеч. Трябваше да се откъсне от нея, но тогава се появи Мунк и провали всичко.

Миа Крюгер не бе пила алкохол вече четири дни, откакто дойде в Осло. Многократно се бе изкушавала да се нахвърли на минибара, но успяваше да се въздържи. Холгер й предложи служебен апартамент, тя обаче настоя за стая в хотел, на драго сърце щеше да плаща от своя джоб. Не възнамеряваше да се връща. Нямаше да се върне. Не се нуждаеше от нищо, освен от безлична хотелска стая. Преходна станция. Чакалня. Не искаше да се доближава прекалено много до ежедневието. Само този случай. После — обратно. На остров Хитра. При Сигри. Беше мислила за друга символична дата. 18-и април, десетгодишнината, бе минала. Следващата дата бе рожденият им ден. 11-и ноември. Тогава и двете щяха да навършат трийсет и две години. Ноември изглеждаше невероятно далече. Прекалено далече. Налагаше се да намери друга дата. А дали наистина й трябваше? Можеше да стане по всяко време. Важното бе да го направи. Да се освободи. От хората. Пъхна ръка в джоба и си сложи една таблетка на езика. Промени намерението си. Изплю я, прибра я пак в джоба.

— Имаме един за дрехите.

Анете се бе появила неочаквано в кабинета й.

— Какво?

— Имаме свидетел за кукленските дрехи.

— Вече?

— М-да — усмихна се светлокосото момиче и размаха листчето в ръката си. — Обади се Йени от „Шивашкото ателие на Йени“ в Санвика. Извини се, задето не се е обадила по-рано, но не била чела вестниците. Идваш ли с мен?

— С удоволствие. Къде е Мунк?

— Отиде да вземе внучката си от детската градина. Майка й имала проба на булчинската си рокля.

— Виж ти, някои хора се женят.

— Да, нали? — Усмихна се Анете. — Честно казано, се радвам, че не съм аз. Сватба? Не е ли малко старомодно?

— Питаш грешния човек — усмихна се Миа. — Не знам много за тези неща.

Стана и нахлузи черното си кожено яке.

— Ти ли ще караш, или аз? — попита Анете и разклати връзка ключове.

— По-добре е да караш ти — смигна Миа и я последва към гаража.

— Какво каза дамата? — осведоми се тя, когато излязоха от центъра и подкараха по Драменсвайен.

Много пъти бе работила с Анете, но така и не се сближиха. Миа не знаеше защо, нямаше никакъв проблем с момичето. Умът й бе бърз и бе винаги приветлива. Юристка по образование, невероятно способна и чудесен член на Специалния отдел. Всъщност Миа се държеше по-настрана от колегите си. С изключение на Холгер Мунк, разбира се. Но това беше нещо друго. Беше ли впрочем все още близка с някого? С приятелите си от Осгорщран не бе говорила от години. След като Сигри си отиде, се затвори още повече в себе си. Навярно беше глупаво. Вероятно щеше да има полза от живот, който не се изчерпва с работата. Сега вече нямаше никакво значение. Да разреши този случай и после — обратно към Хитра. Обратно при Сигри. Тя погали буквичката „С“, закачена на гривната й. Почувства се в безопасност.

— Не съм говорила с нея, само получих сведения от моите хора в „Грьонлан“. Но тя, струва ми се, е правилният човек.

— Знаеше ли за числата отзад на яката.

Анете кимна и подкара в другата лентата.

— Марко 10:18. „Оставете децата да дохождат при Мене“. Дали става въпрос за религиозен маниак?

— Много е рано да се прецени — отвърна Миа и си сложи слънчевите очила.

Светлината на открито беше силна, пролетното слънце може и да бе немощно за другите, но не и за нея. Тялото й не понасяше никакви сетивни дразнения. Снощи се бе опитала да погледа телевизия, но я заболя главата. Дори се наложи да помоли Холгер да изключи радиото в кабинета си. Сега се движеха мълчаливо по Драменсвайен. Миа долови любопитството на Анете, но не й обърна внимание. Другите се държаха по абсолютно същия начин. Прикриваха любопитните си погледи зад любезна усмивка. С изключение на тези, които я познаваха най-добре, разбира се — Къри, Ким, Лудвиг или напротив — даже и те. Как си? Какво става с теб? Здрава ли си, Миа? Чухме, че си била полудяла. Била си си обръснала главата. Била си правила опит да се самоубиеш на някакъв остров в най-отдалечената част на фиорда. Видя с периферното си зрение как Анете поглежда към нея. Колата бе пълна с незададени въпроси, точно както помещенията на Марибуесгата, но тъкмо сега Миа нямаше сили. Реши да се реваншира по-късно. Харесваше Анете. Защо двете да не излязат на по бира или нещо друго? Или не. Какъв е смисълът в едното? Какъв е смисълът в другото?

Ела, Миа. Ела.

Какво правиш сама там?

Завиха към Санвика. Заваля дъжд. Барабанеше слабо по прозорците на колата, но Миа не си свали очилата. Затвори очи зад стъклата и се заслуша. Дъждовни капки по предното стъкло. Шум на двигател. За момент пак беше на единайсет, на задната седалка в колата на баща си, в събота, на път за вкъщи от Хортен, след като го бе придружила на работа в магазина за бои. Усети мириса му, гласа му — тананикаше си. Беше си сложил кожени ръкавици. Само едната му ръка държеше волана, беше спокоен, понеже майка й не бе в колата.

Ще пеем ли, Миа?

Да, хайде! Виждаш ли? Виждаш ли?

Сега аз карам — виждаш ли, виждаш ли? Като теб съм прекрасен — виждаш ли, виждаш ли? Разлика между теб и мен няма![1]

Хайде пак!

Пак?

Да!

Миа се усмихна зад слънчевите си очила, гъделът в стомаха й, от който настръхваше и поруменяваше, я подсети за малкото момиченце. Колко просто беше всичко тогава! Сега всички си бяха отишли. Останала бе само тя.

Колата спря и я откъсна от мислите й.

— Пристигнахме — съобщи Анете и слезе.

Миа остави очилата си на таблото и я последва. Дъждът се бе предал, беше само кратък локален валеж, мекото пролетно слънце пак се показа иззад облаците и ги поведе към малка жълта работилничка встрани от центъра на Санвика.

На витрината пишеше Шивашко ателие на Йени. От вътрешната страна на вратата висеше старовремска табела, ЗАТВОРЕНО. Миа почука и веднага иззад завесата се появи сладко, но угрижено лице на възрастна жена.

— Да? — попита тя през вратата.

— Миа Крюгер. Полицейско управление Осло, отдел „Убийства“. — Миа вдигна картата си срещу стъклото, за да я успокои.

— Полиция? — жената ги изгледа тревожно.

— Да — отвърна меко Миа. — Може ли да влезем?

Явно сладката възрастна жена бе изпаднала в шок, след като беше прочела заглавията във вестниците — отне й време да отключи вратата. Старческите й разтреперани пръсти се мъчеха да завъртят ключа и най-накрая й се удаде. Миа влезе спокойно в магазинчето и показа повторно картата си на старата дама. Възрастната жена затвори вратата след тях и бързо пак я заключи. Тя остана по средата на малкото пъстро помещение и не знаеше какво да прави.

— Вие ли сте Йени? — попита Миа.

— Да. Извинете. Къде са ми обноските?! Уф, какъв ден, цялата треперя. Йени Мидхюн. — Собственичката протегна към Миа малката си пъргава ръка.

— Ваше ли е това ателие? — Анете се огледа.

На витрината имаше манекени с ръчно ушити дрехи. Стените и рафтовете бяха отрупани с изделия, явно изработени от Йени. Няколко кукли, няколко рокли, едната стена бе покрита с кувертюри, целият магазин беше препълнен със старомодно ръкоделие.

— От 1972-ра — кимна сладката възрастна жена. — Двамата с мъжа ми отворихме работилницата, но него вече го няма. Отиде си през осемдесет и девета. Негова беше идеята да се казва „Шивашко ателие на Йени“. Според мен „на Йени и Арил“ щеше да е добре, но той настоя, тъй че, да…

Тя отново застина в нерешителност.

— Вие ли ушихте тези рокли?

Миа извади снимките от вътрешния си джоб и ги постави върху тезгяха. Йени си сложи очилата, увесени на връвчица на врата й, и погледна набързо снимките, преди да кимне.

— Да, аз уших и двете. Какво означава това? Загазила ли съм? Нещо лошо ли съм направила?

— Изобщо не, Йени, нямаме никакво основание да мислим, че сте направили нещо лошо. За кого ги ушихте? — попита Миа.

Собственичката влезе зад щанда и свали от един рафт папка.

— Всичко е тук. — Тя почука с пръст върху папката.

— Какво има тук?

— Всички поръчки. Всичко съм записала. Размер, материя, цена, дата, всичко е вътре.

— Имате ли нещо против да я вземем? — попита Миа.

— Не, не, разбира се, вземете всичко, което искате. Уф, какъв ужас! Уф, не, наистина не знам дали… изпаднах в такъв шок, когато… да, един от съседите ми донесе вестниците…

— Кой поръча роклите? — продължи да пита Миа.

— Един мъж.

— Знаете ли името му?

— Не, така и не разбрах как се казва. Просто дойде със снимки. На кукли. Пожела да му ушия роклите в детски размер.

— Обясни ли за какво са му?

— Не, а и аз не попитах. Ако знаех, че… Не знаех, че…

Йени Мидхюн се хвана за главата. Наложи се да седне.

Анете изчезна в малката стаичка и се върна с чаша вода.

— Благодаря. — Гласът на възрастната жена трепереше.

— Кога приехте поръчката?

— Преди около година. Миналото лято. Първата.

— Много пъти ли е бил тук?

— О, да — кимна Йени. — Идва много пъти. И никога не е възниквал проблем с плащането. Винаги в брой, никога не е създавал проблеми. Плащаше добре. Никога не се пазареше.

— Колко рокли ушихте?

— Десет.

Възрастната дама сведе очи. Анете погледна Миа и вдигна вежди.

Ще има и други. Десет рокли.

— Кога го видяхте за последно?

— Неотдавна, съвсем неотдавна. Дали не беше преди месец? Да, така ми се струва. В средата на март. Тогава взе последните две.

— Ще ни опишете ли как изглеждаше? Ще си спомните ли? — попита с дружелюбен тон Анете.

— Съвсем обикновено.

— Какво значи за вас съвсем обикновено?

— Ами, беше много добре облечен. Спретнати дрехи. Костюм и шапка. Елегантни, лъснати обувки. Не много висок, примерно колкото Арил, мъжа ми, да речем 1.75, нещо такова, и не беше слаб или дебел, съвсем нормален.

— Говореше ли на диалект.

— Моля? Не.

— Тоест, бил е от Йостлан? Като нас ли говореше? — поинтересува се Анете.

— О, да, беше норвежец. От Осло, да. Навярно около четирийсет и пет годишен, нещо такова. Съвсем обикновен мъж. Наистина приятен. И много хубаво облечен. Откъде да знам, че… в смисъл… ако знаех, тогава…

— Много ни помагате, Йени. — Миа внимателно потупа възрастната жена по ръката. — Тази информация ни е страшно полезна. Сега искам само да си помислите дали нямаше нещо специфично у него. Да сте забелязали нещо.

— Не, не знам за какво говорите. Да не би да имате предвид татуировката?

Анете погледна към Миа и се усмихна.

— Имал е татуировка?

Възрастната жена кимна.

— Тук. — Тя се пипна по шията. — Обикновено носеше поло и тогава не се виждаше, но веднъж не беше с поло или яката му не беше толкова висока, беше малко развлечено, ако разбирате.

Собственичката хвана яката на блузата си, за да покаже колко развлечен е бил пуловерът му.

— Голяма ли беше татуировката? — намеси се Анете.

— О, да, голяма беше. Покриваше цялата му кожа от тук надолу дотук.

— Какво беше изобразено, видяхте ли?

— О, да, орел.

— Имал е татуиран орел на шията.

Йени потвърди нерешително.

— Докладвай за това веднага — разпореди Миа.

Анете кимна и си извади телефона. Излезе на улицата, за да се обади.

— Добре ли се справих?

Възрастната симпатична жена погледна Миа със зачервени очи.

— Ще вляза ли в затвора?

Миа я погали по рамото.

— Не, няма. Но ще се наложи да дойдете в Осло, за да вземем официални показания от вас. Не е задължително да стане сега, но през някой от следващите дни ще трябва. Става ли?

Собственичката се съгласи и изпрати до вратата Миа, а тя извади визитна картичка от задния джоб на дънките си и й я подаде.

— Сетите ли се още нещо, обадете ми се. Съгласна ли сте?

— Ще ви се обадя. Но нали не съм загазила?

— Не, изобщо — усмихна се Миа. — Благодаря за оказаната помощ.

Излезе на улицата и чу как вратата зад нея се заключва. Видя лицето на възрастната жена да наднича иззад завесите. Надяваше се тя да не е сама през остатъка от деня, да има на кого да се обади.

Миа се обърна, когато Анете затваряше телефона.

— Успя ли да разговаряш с Холгер?

— Не, не вдигна. Говорих с Ким. Той ще предаде.

— Чудесно — усмихна се Миа.

Двете полицайки се качиха на колата и подкараха бързо назад към големия град.

[1] „Semi, Semi“ — песен на норвежкия певец, актьор и кабаретен артист Айнар Русе (1898–1979). — Бел.прев. ↑

22

Холгер Мунк седеше в „Пепес пица“ на „Стуртингсгата“ и слушаше урок как се вчесва с четка косата на кукла. Двамата с Марион тъкмо бяха хапнали, тоест той яде, а Марион предимно пи безалкохолно и си игра. Той, разбира се, не можеше да се сдържи, да устои на сладките й очички и умолителното й гласче, никога не й устояваше и докарваше така дъщеря си до отчаяние. Отрупваше Марион с подаръци още от раждането й — плюшени мечета, кукли — стаята на внучката му напомняше магазин за играчки. Най-накрая Мириам тропна с крак и му даде да разбере, че повече така не може, всичко си има мяра. Опитваха се да възпитат самостоятелно, разумно момиче, а не разглезено богаташко хлапе.

— А, дядо, виж, Монстър Хай!

— Монстър какво?

— Монстър Хай. Ходят на училище. А, ето Джаксън Джекил. Той е момче. Виж каква хубава жълта риза има. Защото е чудовище. Ще го купим ли?

— Днес нищо няма да купуваме, Марион. Знаеш какво каза мама. Трябва да чакаме до рождения ти ден.

— Ама дотогава има повече от трилион дни. Освен това правилата на мама не важат, когато съм с теб.

— Така ли, кой го каза?

— Аз го казах. Казах го сега.

— Така ли, ти?

— И аз мога да решавам разни неща, защото съм на шест години и ще ходя на училище в Лилеборг Скуле и там няма кой да решава вместо мен, там аз трябва да решавам.

На кого ли му напомняше толкова много? Сладка и мила, но невероятно упорита и своенравна?

— О, това е Дракулаура! Виж дядо — Дракулаура! И Франки Щайн! Франки Щайн, дядо! О, не може ли да купим някоя, дядо, може ли?

Стана, разбира се, точно както искаше Марион. Две кукли. Джаксън Джекил и Франки Щайн. Двама младежи в някакво училище за чудовища, Холгер Мунк нямаше представа за какво става въпрос, но нямаше и значение. Значение имаха усмихнатите й очички и топлото, меко телце, увиснало на врата му. На кого му пука на какво училище ходят някакви кукли и дали майка й няма да се намуси.

— Джаксън Джекил иска да е гадже с Франки Щайн, но тя не иска, понеже е незаписано момиче, ама има желязна воля и знае какво иска в този живот.

— Искаш да кажеш „независимо“?

Марион го погледна с наситеносините си очи.

— Да, това искам да кажа.

Холгер се подсмихна. Сякаш чуваше гласа на дъщеря си. Малката Марион бе повече от точно копие на Мириам. Той си спомни деня, когато съпроводи Мириам на първия й учебен ден. Колко горд беше само! Малкото му момиченце бе пораснало и за първи път се отделяше от семейството. Толкова беше сладка с опашниците си и новите дрешки, и раничката на гърба. Безмерно се радваше, но и малко се страхуваше от всички тези новости. Стояха отвън, в училищния двор, той и Мариане, и я гледаха как влиза. Не им позволиха да я последват — сигурно така беше правилно, най-добре децата да се съберат сами вътре през първия ден. Мириам го стисна силно за ръцете, не искаше да го пусне. Момичето на татко. Как така изведнъж стана на петнайсет, с тежък грим и силна музика зад заключената врата на стаята й, вече не беше момичето на татко. Да не говорим за следващия скок — вече на двайсет и пет, кога стана? Малкото момиченце, което се вкопчваше в краката му, уплашено от другите деца, сега бе отишло да пробва булчинска рокля, щеше да се омъжи за наскоро завършил лекар от Фредрикста, Юханес, момче, което той почти не познаваше. Вместо да мисли за това, Холгер Мунк отново насочи вниманието си към своята внучка. Тя все още го смяташе за най-добрия на света и с удоволствие го прегръщаше и седеше в скута му.

— Сега ти си Джаксън Джекил — обяви Марион.

— Какво каза, приятелче?

— Сега ти си Джаксън Джекил, аз съм Франки Щайн.

— Няма ли да хапнеш още малко пица?

— Франки Щайн няма да яде повече, защото е на диета. Ще вземеш ли куклата, дядо?

Холгер неохотно вдигна куклата от масата и се опита да не се разсейва от съобщенията, непрекъснато затрупващи мобилния му телефон. Така реши, направи избор, не искаше да повтаря същата грешка. Щом е с Марион, вниманието му ще е насочено към Марион, това е положението, светът може да почака.

— Кажи нещо, дядо — обади се Марион нетърпеливо и изправи длъгнестата кукла чудовище на масата между остатъците от пица.

— Какво да кажа?

— О, ти сам трябва да решиш. Не можеш ли да играеш, дядо?

— Здрасти! — поздрави Холгер Мунк с преправен глас, в опит да се превъплъти в Джаксън Джекил и надеждата хората на съседната маса да не чуят.

— Здравей, Джаксън, какво искаш? — каза Марион със своя кукленски глас.

— Хайде да отидем на кино.

— Добре. Какъв филм дават?

— „Пипи Дългото чорапче“ — отвърна Холгер Мунк.

— Ама той е за деца — въздъхна Франки Щайн. — И гласът ти не беше като преди малко, дядо.

— Извинявай. — Холгер погали внучката си по косата.

— Няма проблем — кимна малкото момиченце. — Нали си стар дядо, не разбираш какво правят младите.

Тя взе и двете кукли и му показа как всъщност трябва да протече разговорът, ако той е малко по-умел в играта.

— Здрасти, Франки.

— Здрасти, Джаксън.

— Искаш ли да дойдеш с мен на училищния бал в петък?

— Става, но това не е среща, ние сме само приятели.

— Ще се целуваме ли тогава?

— Не, няма да се целуваме, само ще се прегърнем.

— Може ли да те прегърна сега?

— Окей.

Марион обърна двете кукли една към друга. Холгер използва тази възможност да погледне скришом телефона си. Анете бе звъняла, после бе изпратила съобщение. Ким беше изпратил две съобщения. И Курт Ериксен, семейният адвокат, чиито услуги бяха ползвали през всичките години, му бе звънял няколко пъти. Какво искаше пък той? Марион бе потънала в играта и той използва удобния момент да прочете съобщенията.

Открихме шивачката на кукленските рокли. И купувача. Мъж с татуиран орел на врата. Говорих с Ким. Обади ми се.

Вече? Холгер Мунк усети как полицейското му сърце заби по-бързо. Значи имаше полза от медиите, сполучиха още с първата обява. Бързо погледна съобщенията от Ким.

Изглежда имаме следа за татуирания орел. Къри знае кой е. Обади се.

И после само:

— Ало?

— Здравей. Къде е Марион?

Холгер рязко се завърна към реалността и видя пред себе си леко раздразнената си дъщеря.

— Здравей, Мириам. Марион? Тя е…

Момиченцето не си беше на мястото.

— Беше точно…

Не успя да завърши изречението. Мириам вече се беше устремила към дъщеря си, заиграла се с куклите навътре в помещението.

— Не говорихме ли да се купува по-малко? — попита тя, когато се върна на масата.

— Да, но…

— Събирай си нещата, Марион, прибираме се вкъщи.

— Вече? Но с дядо щяхме да купим сладолед.

— Това ще стане някой друг ден. Сега ела.

Мириам започна да прибира вещите на Марион. Холгер стана бързо, за да помогне.

— Как мина с булчинската рокля? Всичко ли е наред?

— Не е точно както си я представях — въздъхна Мириам. — Но там имат шивачи, ще я преправим малко. Само се надявам да успеят да я довършат.

— Да, не остава много до 12 май.

— Напълно си прав. Ела, Марион, да побързаме, татко чака в колата и е паркирал неправилно. Кажи „довиждане“ на дядо.

— Довиждане, дядо — усмихна се момиченцето и го прегърна силно. — До другия път се упражнявай да играеш. Става ли?

— Обещавам — усмихна се Холгер.

— Сам ли ще дойдеш? — попита Мириам.

— Какво?

— На сватбата. Сам ли ще дойдеш, или някой ще те придружи?

Някой да го придружи на сватбата? Дори не му бе хрумвало. Не знаеше защо, но изведнъж в съзнанието му изникна Карен. От старческия дом. Тази, дето винаги се радваше, че е наминал. Първа среща на сватба? Не, не беше добра идея.

— Ще дойда сам — отговори Холгер.

— Защо не вземеш Миа? Тя не се ли върна? Иска ми се да дойде. Опитах се да й се обадя, но телефонът й сигурно е изключен.

Да вземе Миа — не му беше хрумвало. Вярно, Мириам и Миа се разбираха добре.

— Има нов. Ще я попитам, идеята всъщност е добра.

— Чудесно, значи ще я включа в списъка. — Мириам се усмихна, но бързо придоби обичайното си сериозно изражение. — А, да, още нещо: навярно ще се наложи с Юханес да отидем до Фредрикста следващия уикенд. Имаш ли възможност да гледаш Марион?

— Естествено.

— В апартамента ли си пак? Отказа ли се от квартирата в Хьонефос?

— Да, вече съм там. Няма проблем да остане през целия уикенд с мен.

— Окей, ще ти се обадя.

Мириам поведе Марион към изхода.

— Чао, дядо.

— Чао, Марион.

Холгер Мунк им маха, докато вратата не се затвори след тях, след това отиде да плати сметката.

Щом отново се озова на улицата, се зае с разговорите, които трябваше да проведе. Достатъчно дълго бе откъснат от света. Имаха следа за роклите. Ким вдигна телефона на първото позвъняване.

— Ало?

— С какво разполагаме? — попита нетърпеливо Мунк.

— Анете и Миа са намерили кой е изработил роклите. Шивачка от Санвика.

— И?

— Купувачът е мъж, около четирийсет и пет годишен, татуировка на орел на врата, десет рокли.

— Десет рокли?

— М-да.

По дяволите.

— И знаем кой е?

— Къри мисли, че знае. Разбира се, не е сто процента сигурен, но колко хора на около четирийсет и пет имат татуиран орел на врата? И профилът пасва. Рогер Бакен. В архива ни няма нищо, но веднъж Къри е попадал на него, разследвал е случай с наркотици.

— Що за тип е?

— Работи като куриер. Приема и доставя пратки, знаеш.

— Мисля, че идеално пасва.

— И аз така мисля.

— Имаме ли адрес?

— Последният ни известен е хоспис в „Грьонлан“. Ако е същият Рогер Бакен.

— Някой тръгнал ли е натам?

— В момента Миа и Анете са на място.

— Там съм след пет минути. — Холгер затвори.

23

Миа задържа вратата отворена пред Анете и я последва в мрачната приемна. През кариерата си Миа Крюгер бе виждала известен брой хосписи и този беше точно като всички останали — по стените се процеждаше влажно чувство на безнадеждност. Последна спирка преди крайната дестинация. Попадаш тук само ако никой не те иска вече.

— Ехо?

Анете се провикна през рецепцията в избледнялото фоайе, но там нямаше никого.

— Защо не влезем направо?

Миа се приближи до една врата, която, изглежда, водеше нагоре към етажите, натисна дръжката, но беше заключено.

— Трябва да ни отворят. — Анете надникна зад рецепцията. — Нали е така по тези места? Важно е да има контрол кой влиза и кой излиза.

Миа Крюгер се огледа, фоайето беше пестеливо обзаведено. Малка маса. Два дървени стола. Изсъхнала палма в единия ъгъл.

— Ехо — провикна се пак Анете. — От полицията сме. Има ли някого тук?

Най-сетне една врата зад рецепцията се отвори и слаб, възрастен мъж промуши глава навън.

— Какво искате?

— Полиция. Отдел убийства. — Миа сложи идентификационната си карта върху плота.

Мъжът ги изгледа скептично. Разгледа снимката на Миа, докато дояждаше филията в ръката си.

— Да, моля? — мъжът си зачовърка зъбите с пръсти. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Търсим мъж на име Рогер Бакен — обясни Анете.

— Бакен, хммм. — Мъжът погледна в книгата, която стоеше пред него.

— Рогер Бакен — повтори Миа нетърпеливо. — Около четирийсет и пет годишен, с голяма татуировка на орел на врата.

— А, него ли? — Слабият мъж прокара език по зъбите си. — Твърде е късно за съжаление.

Мъжът се нахили. Изглеждаше доволен да им създава пречки. Не беше в особено топли отношения с полицията.

— Гушна букета преди един месец.

— Букета ли?

— Умря. Пукна. Самоубийство. — Слабият мъж седна на един стол зад гишето.

— Будалкате ли се с нас? — ядоса се Миа. — Впрочем при вас всичко ли е законно? Да не би някой да крие нещо неразрешено в стаята си? Нали нямате наркотици?

Слабият мъж отново се надигна, вече много по-усмихнат и услужлив.

— Не, честно. Той се самоуби, скочи от покрива, направо на асфалта. Ако говорим за същия човек.

— Рогер Бакен. Около четирийсет и пет. Татуировка на врата.

— Да, нашият Рогер е — кимна мъжът. — Трагедия, но не за първи път се случва тук, за съжаление. Такъв е животът. Поне за тези момчета.

— Какво се случи? — настоя Анете.

— Скочи от балкона, на който се излиза от общата стая на деветия етаж.

— Имате балкон? Що за организация е това?

Слабият мъж вдигна рамене.

— Какво да правим? Да заковем прозорците ли? Хората имат право да вземат решения за собствения си живот, дори да не са от висшето общество, не мислите ли?

Миа се престори, че не е доловила сарказма.

— Може ли да видим стаята му?

— Съжалявам, вече има друг наемател. Хората чакат на опашка, за да дойдат тук, имаме списък с чакащи от няколко месеца.

— Имал ли е семейство? Някой прибра ли вещите му?

— Никой — изсумтя слабият мъж. — Уведомихме полицията и един човек дойде да го вземе. Малцина от хората тук имат семейство. Пък и да имат, не искат и да знаят едни за други.

— Нещата му още ли са у вас?

— Доколкото знам, са в един кашон в мазето.

— Благодаря — махна Миа нетърпеливо.

— Моля — отвърна слабият мъж.

Миа барабанеше с пръсти по плота. Беше забравила какво е да си полицай в столицата; да си човек в света. Липсваше й нейната къща. Островът. Изгледът към морето.

Ела, Миа, ела.

— Благодарих ви предварително — уточни тя най-накрая.

— А?

— За това, че ще донесете вещите му и ще ни ги дадете, без да се налага да чакаме цял ден.

Слабият мъж кимна кисело и се затътри мудно към задната стаичка.

— Проклет глупак — измърмори Миа.

— Май не си съвсем във форма? — попита Анете.

— В смисъл?

— Не ти е присъщо да се ядосваш на такива хора.

— Не спах добре снощи — оправда се Миа.

В този миг вратата се отвори и пред очите им изникна Холгер Мунк.

— Какво имаме? — попита той задъхано и се приближи до рецепцията.

— Лоши новини.

— Какви?

— Рогер Бакен се е самоубил преди месец — въздъхна Анете.

— Преди Паулине да изчезне?

Миа кимна.

— Дявол да го вземе — изруга Холгер.

Телефонът му иззвъня. Той се взря за момент в дисплея, преди да реши да вдигне. Слабият мъж се появи от задната стаичка с кашон в ръце.

— Така, това е всичко, което притежаваше.

Той остави кашона върху плота пред тях.

— Има ли телефон тук някъде? Компютър?

Слабият мъж сви рамене.

— Не съм търсил.

Миа извади визитна картичка от задния си джоб и я сложи на плота.

— Вземаме го — обяви тя. — Обадете ни се, ако имате някакви въпроси.

— Но какво, по дяволите…

Анете и Миа се обърнаха едновременно, изненадани от неочакваното избухване на Холгер, който говореше по телефона. Той затвори и се върна при тях с каменно изражение.

— Това ли е всичко — попита и кимна към кашона.

— М-да.

— Вземаме го с нас.

— С кого разговаря? — поинтересува се любопитно Миа.

— Със семейния адвокат.

— Неприятности?

— Трябва да намина при него, ще се видим в участъка.

Холгер Мунк сложи телефона в джоба на палтото си и задържа вратата пред двете си колежки.

24

Лукас караше колелото си и се наслаждаваше на превъзходния пролетен въздух, облъхващ лицето му. Днес бе в особено добро настроение, стана рано, изпълни задълженията си — утринната молитва и къщната работа — негова отговорност бе да поддържа църквата чиста и подредена, той ценеше тази важна работа. А да се каже между другото, че утринната молитва е задължение, е погрешно. Утринната молитва е радост. Обикновено започваше да се моли веднага щом се събуди, още докато лежи в леглото, макар да знаеше, че е редно първо да се погрижи за сутрешния си тоалет и да закуси. Въпреки това не можеше да се въздържи. Струваше му се съвсем нормално. Да говори с Бог. Най-напред това правеше, след като отвореше очи. Винаги започваше всички молитви с благодарност. Благодареше на Бог, задето е опазил ближния му. Пастор Симон. Всички там горе, в гората. Понякога си мислеше да включи в благодарностите и старото си семейство, но ако трябваше да е съвсем откровен, не успяваше да си представи лицата им. Нито на рожденото си семейство, изоставило го преди години, нито на приемното, което не се интересуваше особено от него. Той не се сърдеше на никого от тях, защо, за бога, да им се сърди? Отче, прости им, понеже не знаят какво правят. Това беше много просто за Лукас. Ако не бе израснал така, никога не би се озовал на летния лагер в Сьорлан, никога не би получил възможност да е напълно щастлив в съгласие с Бог и пастор Симон. Лукас се усмихна широко и завъртя малко по-енергично педалите. Защо да е недоволен от нещо? Нямаше никакво основание. Животът бе съвършен. Идеален. Той се засмя без глас и измърмори под нос една кратка молитва. Благодарност. Благодаря ти, боже, за птиците на дърветата ей там и за този чудесен път. Благодаря ти, Боже, за пролетта и за всички останали сезони. Благодаря ти, Боже, задето ме направи важен, намери пастор Симон за мен, та всеки ден да се събуждам и заспивам радостен. Последното той изрече на висок глас, усещайки топлината и светлината да се разнасят в кръвта му. На „Маридалсвайен“ го задмина кола, мина прекалено близо до него. Един от тези нещастни, безпътни безбожници, които все нямат време. Лукас едва не падна от колелото си, но не се впечатли особено. Отдавна бе престанал да хаби силите си за неверниците. За хората от нисшата каста. Нямаше смисъл. В началото изпитваше жал към тях, защото не са блажени като него, но и това вече бе престанал да изпитва. Всеки избираше живота си. Ключът към щастието е в собствените ти ръце, достатъчно е да го видиш, казваше пастор Симон. Това бе един от любимите цитати на Лукас, не се насищаше да слуша пастора, когато той проповядваше от амвона. Никой не ще ти навреди, ако не му позволиш. Винаги прави каквото мислиш, че не можеш. Скръбта е цвете, то няма да оживее, ако не се полива. Ти решаваш дали да го оставиш да умре. Лукас се усмихна на себе си. Пасторът знаеше много такива мъдри мисли. Той бе в директна връзка с Бог, Лукас лично го беше видял — не бяха глупости. Много пъти. Често го виждаше с очите си. Стана свидетел на присъствието на Бог в стаята. Благодаря ти, Боже, че си ме пречистил. Благодаря ти, Боже, за прекрасните полски цветя, растящи край пътя. Благодаря ти, Боже, за шепота. Благодаря ти, Боже, за виковете. Благодаря ти, Боже, че си направил живота ми съвършен.

Лукас слезе от колелото, пусна подпората и седна на един камък. Срещаха се на различни места и тази малка отбивка бе едно от тях. Не че се срещаха често, това беше вероятно… да, осмият път. Възможно ли беше? Дамата в колата. Миналият път бе едва преди няколко седмици. Обикновено тя само сваляше прозореца, даваше му един плик и потегляше без много приказки. Миналия път беше различно — тогава тя слезе от колата, запали цигара и разговаря малко с него. Не за нещо сериозно — само за времето и такива работи.

Не знаеше точно на каква възраст е, примерно на трийсет и пет или нещо такова. Винаги беше изключително хубаво облечена, носеше боти и палто или елегантно сако и използваше много наситено червено червило, усмивката й бе красива. Имаше дълга, тъмна коса и прав нос и неизменно носеше слънчеви очила, независимо дали грее слънце, или не. Дамата със сигурност не бе от посветените, това беше напълно ясно на Лукас. Стигаше да видиш как се облича. Червило и боти, и слънчеви очила, и даже цигари — в Библията щеше да е блудница, но точно така и казваше пастор Симон: Понякога пътят към светлината минава през непрогледния мрак. Някак си чувстваше, че двамата — той и дамата — са свързани, от едната страна — тя, от другата — той. И двамата бяха пратеници. Събрани от Бог, за Бог. Стана и протегна ръце нагоре, ритна камъче от паркинга в шубрака. Потананика си. В последно време бе започнал да го прави — не силен напев, само тихо тананикане — малка мелодична меса в устата му. М–м–мм–м. Погледна нагоре към слънцето — беше се показало. От дърво на дърво скачаше катеричка. Благодаря ти, Боже, за всички катерички и за другите животни, с които си ни благословил. Лукас щеше да навърши двайсет и седем години тази есен, но духом се чувстваше много по-млад. Времето сякаш не съществуваше. Бог няма възраст. Времето няма начало и край. То е за непосветените. Те ползват часовници и телефони и непрекъснато бързат за някъде. Вечността вече е започнала. Добре помнеше кога пастор Симон го каза за първи път — на третия ден от лагера в Сьорлан, след като Лукас стана вярващ и откри Бог. Вечността вече е започнала. Продължи да си тананика и отново погледна към дърветата. На един клон стоеше сойка с настръхнала перушина на врата. По-нататък кълвач чукаше с клюн. В събота бе видял горе, в къщата в гората, сова. Lux Domus. Мнозина не обичат совите, смятат ги за лоша поличба, но Лукас знаеше, че не е вярно. Уикендът беше плодотворен, както и бе очаквал. Нилс бе свършил добра работа в гората. Стопанството се беше превърнало в същински рай.

В отбивката сви кола и спря на няколко метра от него. Колата не беше същата като миналия път, но това беше тя, позна я през прозореца. Дългата, тъмна коса бе вързана на конска опашка, беше си сложила червило, но този път не носеше слънчеви очила. Изглежда, нямаше намерение да излиза от колата, само му махна да се приближи, свали стъклото и подаде плика. Тя се огледа нервно, сякаш нещо се беше случило. Сякаш беше заета и искаше час по-скоро да приключи. Лукас протегна ръка, за да вземе плика, и в същия момент тя се извърна към него, погледна го за миг, преди да се обърне на другата страна.

Сърцето на Лукас прескочи в гърдите му. Очите й не бяха еднакви на цвят. Едното беше кафяво. Другото беше синьо. През целия си живот Лукас не бе виждал нищо подобно. Застина с плика в ръка, не отрони и дума и за първи път от много, много дълго време почувства ужас да се промъква в тялото му, капчици мрак се разтвориха в светлината на кръвта му. Дамата с разноцветните очи вдигна стъклото на колата, подкара спокойно по „Маридалсвайен“ и изчезна също толкова бързо, колкото беше дошла.

25

Миа Крюгер довлече големия кашон в отдела и заключи външната врата след себе си. В обикновено оживеното помещение бе тихо, нямаше никого. Разделила се бе с Анете по пътя, трябвало да помогне на дъщеря си; предложи да дойдела по-късно. Миа отказа, не е нужно, сама ще да прегледа вещите. Съвестта гризеше Анете, подобно на всички, притиснати между семейството и работата, но Миа я бе успокоила: няма проблем. Щяла да й се обади, ако възникнело нещо важно. Всъщност тя обичаше най-много да работи сама. Така по-лесно размишляваше. Задълбочаваше се. Намираше взаимовръзките. Не възразяваше срещу личността нито на Анете, нито на когото и да било от колегите, всички си вършеха работата блестящо, но от време на време хората около нея ставаха прекалено много и възпрепятстваха ума й да работи пълноценно.

Миа занесе кашона в заседателната зала и го сложи върху масата пред себе си. Седна и заразглежда едната стена. Както винаги Лудвиг бе закачил снимки от двата случая, самозалепващи се листчета и стрелки, имена и въпроси. Паулине и Юхане. Роклите? Кой? Намериха тези отговори, макар и да не стигнаха по-далеч от един кашон, останал от мъртъв мъж с татуировка на орел на врата. Отвори капака и започна да сортира съдържанието върху голямата маса. В кашона нямаше много неща. Няколко снимки. Едната беше на куче. Голдън ретрийвър. Някакво момче на риболов, лицето му не се виждаше на снимката, виждаше се само голяма сьомга в ръцете му. Кола. „Кой, по дяволите, пази снимка на колата си?!“ — помисли си Миа и продължи да се рови из вещите в кашона. Под купчина сметки намери каквото търсеше. Лаптоп и айфон. Опита се да включи айфона. Не беше зареден. Потърси зарядното в кашона, но не го намери, не откри и зарядното на лаптопа. Опита се да включи и него, но и той не беше зареден.

Миа отиде в кабинета си да вземе своето зарядно и чу шум от кабинета в дъното на коридора. Значи все пак не всички си бяха тръгнали. Новият нърд още се въртеше тук, как му беше името? Габриел. Габриел — точно така. Миа се ядоса на ума си, който още не работеше съвсем добре. Диетата с хапчета и алкохол на острова бе оставила следи — гадене и световъртеж, липса на апетит и неспособност да си подреди мислите. Тръгна към кабинета на Габриел, междувременно взе решение пак да започне да тренира по малко. Преди се поддържаше в изключително добра форма. Но това беше отдавна. Зачуди се дали Чен все още е в града. Вероятно. Но той й се сърдеше. Или тя — на него. Не помнеше добре. Отбеляза си го наум. Да се обади на Чен. Да тренира повече. Да си раздвижи кръвта в мускулите. Да накара ума си да проработи пак.

— Здрасти, още ли си тук?

Миа надникна в стаята, без да почука. Светлокосият младеж подскочи.

— Ой, не те чух — извини се той.

Миа почти долови руменина по бузите му.

— Съжалявам, вината е моя — усмихна се тя. — Просто се чудех дали ще ми помогнеш с нещо.

— Разбира се — кимна Габриел. — Може ли само първо да довърша инсталацията на това?

Посочи няколко кабела на пода.

— Само не бързай — успокои го Миа.

— А аз си мислех, че в полицията са специалисти — усмихна се Габриел и пропълзя под масата с кабелите в ръка. — Който е монтирал това, положително не е знаел какво прави.

— Не питай мен, не разбирам много от такива неща. В стаята със случая от Хьонефос съм.

— Окей, ей сега идвам.

На връщане Миа взе от кабинета си зарядни за лаптопа и айфона. Кой пази снимки на колата и на кучето си? Тя нямаше никакви снимки в офиса. Когато се пренесе във вилата, остави всичките си вещи на склад, включително всички снимки — мама и татко, Сигри. Прогони тези мисли и продължи към заседателната зала. Сложи лаптопа на Рогер Бакен и телефона му да се зареждат и излезе на верандата за пушачи на Мунк, за да подиша чист въздух. Вечерният мрак вече се спускаше над града, бе застудяло. Загърна се по-плътно с коженото си яке и почувства липсата на шапката си. Защо беше такава? Като разциврено дете. Нима изведнъж й бе станало жал за самата нея? Та това беше тя, Миа, която не се бе оплаквала през нито един ден от живота си? Незнайно защо й се прииска да пуши. Никога не бе пушила, но й изглеждаше съвсем естествено тук, навън. Да пуши, за да размишлява — това правеше Холгер. Къде впрочем се беше изгубил той? Миа погледна часовника на телефона си. Беше тръгнал за адвоката си преди два часа. Тя се надяваше да не е нищо сериозно, имаха си достатъчно грижи.

— Ехо, Миа?

Габриел се появи в заседателната зала. Миа влезе вътре. Изведнъж се почувства гузна пред младежа, съвсем нов на работа, в полицията. Някой беше ли му помогнал да се настани? Беше ли му обяснил какво му предстои да прави?

— Как си, Габриел? — попита тя и седна върху голямата маса.

Младият хакер погледна настрани и после сведе очи, сякаш пак се бе изчервил. „Наистина е нежна душа“ — помисли си Миа и извади от джоба си таблетка за гърло.

— Ами, добре съм — отвърна Габриел.

— Настани ли се? Имаш ли всичко необходимо?

— Сега инсталирах последните неща. Добре изглежда. Всъщност утре съм на среща в „Грьонлан“. Обучение. При един човек, казва се Мьолер.

— Фимпен — уточни Миа. — Талантлив е.

— Добре — кимна Габриел. — Преди не съм влизал в тези бази данни, ще бъде интересно да видя как работят.

— Хакер си, а не си влизал в нашите бази данни? Трябва да призная, че ми е трудно да повярвам. Нито дори в тези на Интерпол? Хайде, там сигурно си влизал.

Габриел отново се изчерви; не знаеше какво да отговори.

— Ами…

— Само те занасям, отпусни се. Не ме интересува. Допускаш ли, че ме интересува?

Миа му намигна и му предложи таблетка за гърло. Габриел я взе и седна на близкия стол. Харесваше й това момче. Мил и умен. Любезен и притеснителен. Приятно беше да си около такива хора. Всъщност тя се чувстваше малко по-добре. Умствените й способности започваха да се възвръщат.

— С какво да ти помогна?

— С тези двете. — Миа посочи лаптопа и мобилния телефон, които се зареждаха.

— Чии са?

— На Рогер Бакен. Поръчал роклите, с които са били облечени момичетата.

— Онзи с татуировката ли? — попита Габриел.

— Да, осведомен си.

Той се подсмихна.

— Имам достъп до всички телефони, есемеси и разговори на отдела. Всичко идва на компютъра ми.

Миа си взе още една таблетка.

— Така ли? Това нещо ново ли е?

Габриел я изгледа озадачен.

— Защо питаш мен? Тук съм за първи път — усмихна се той.

— Аз също отсъствах известно време — смигна тя. — Сериозно? Говорим за всичко, което всеки казва, и всички текстови съобщения?

— М-да — потвърди Габриел. — Освен това във всички телефони има тракер, така че мога да видя и къде е всеки от вас. Сигурност и хиперкомуникация.

— Леле, това е практично.

— Абсолютно — съгласи се младежът.

— Значи, когато през нощта Къри звъни на гей линията, ще можем да го слушаме на другия ден?

Габриел я изгледа още по-озадачен. Не разбираше дали се шегува и накъде бие.

— На теория — да — отвърна той с леко поруменели бузи.

— Само те занасям.

Тя се надигна и го потупа по рамото. Габриел отиде към лаптопа и телефона, седна на пода и включи и двете. Седеше и ги наблюдаваше, докато бързо се разбуждаха. Айфонът се включи пръв и поиска ПИН код. Лаптопът го последва, и той бе защитен с парола.

— Лесно ли е да им пробиеш защитата?

— Да.

— Ще го направиш ли?

— Сега ли?

— Ако обичаш.

— Окей.

Габриел стана и се върна от офиса си с флашка. Миа продължаваше да седи, а младежът се зае с лаптопа.

— За това имам програма, нарича се „Ophcrack“. — Той пъхна флашката в лаптопа.

Натисна копчето и го задържа, докато компютърът се изключи. После пак го включи.

— Всичко, което трябва да направя, е да променя стартовата последователност, така че да прочете външната памет преди харддиска, разбираш ли?

Миа кимна. Без да е особено веща в компютрите, дотолкова разбираше. Младежът изключи компютъра и пак го включи.

— Така, сега пак се включва, чете първо флашката и инсталира „Ophcrack“.

Миа продължаваше да седи, а Габриел работеше.

— Ето, виж сега, този компютър има двама потребители, Рогер и Ранди.

— Коя е Ранди?

Габриел сви рамене.

— Нищо чудно да си е имал гадже.

— Напомни ми да я проверим. Ранди.

— Окей. Коя парола да разбия? — попита той.

— Първо Рогер.

— Дадено. — Габриел посочи екрана. — Погледни тук. Колоните. Тук пише LM Pwd 1 и LM Pwd 2. Ако паролата е дълга повече от седем знака, а тя очевидно е, първите седем ще са в колона LM Pwd 1, а останалите — в LM Pwd 2. Сега само ще избера потребителя.

Габриел маркира потребителя с името Рогер и кликна върху бутон в програмата, Crack.

— И после си тръгва само.

Миа изчака напрегнато няколко секунди, докато програмата си свърши работата. Скоро на екрана пред тях се появи паролата.

„FordMustang67“

Колата на снимката. Ако този млад гений не й бе помогнал, навярно щеше да се справи и сама. Не за няколко секунди, разбира се, но все пак щеше.

— Всеки ли може да го направи? — полюбопитства тя.

— „Ophcrack“ е безплатен софтуер, намира се в интернет, значи всеки може да го направи, стига само да знае какво търси. — Габриел пак рестартира лаптопа.

Появи се началният екран. Младежът понечи да въведе паролата, в този момент телефонът на Миа иззвъня. На дисплея пишеше Холгер Мунк. Тя излезе на верандата за пушачи и вдигна.

— Миа е на телефона.

— Здравей, Миа, Холгер е.

— Къде си?

— В колата. Трябва да говоря с теб.

— Говори, докато пътуваш.

— Не по телефона. Ще отидем ли да изпием по бира?

— Бира ли ще пиеш?

— Не, няма да пия бира, но трябва да говоря с теб. Лично е. Не по работа. Ти ще пиеш бира, аз ще пия минерална вода.

— Съгласна — каза Миа. — Къде искаш да се срещнем?

— На работа ли си?

— Да.

— Какво ще кажеш за „Юстисен“ след няколко минути?

— Няма проблем, Холгер. Ще се видим там.

— Добре. — Той затвори.

„Странно. По-рано Холгер никога не се е притеснявал да говори по телефона“, помисли си Миа. После се сети какво й бе казал Габриел преди малко. Подслушваха телефоните им, за тяхно добро, затова. Надяваше се да не се е случило нещо сериозно.

— За съжаление, се налага да тръгвам — уведоми тя Габриел, когато влезе вътре.

— Окей — кимна хакерът. — Лаптопът е готов. Искаш ли да оправя и телефона?

— Би било супер — усмихна се тя. — До късно ли ще останеш?

— Ще постоя още малко — каза Габриел. — Така или иначе предпочитам да работя нощем, а и тук има много неща, с които трябва да се запозная.

— Ако изникне нещо важно, обади ми се. Става ли? Иначе ще говорим утре.

— Добре — съгласи се той.

— Благодаря за помощта — махна му Миа.

Тя слезе по стълбите, загърна се по-плътно в якето си и без да бърза, се спусна към Мьолергата.

26

Холгер Мунк седеше навън, в задния двор, под една от отоплителните лампи. Тъкмо бе запалил цигара, погледна замислено телефона си, написа съобщение и щом Миа дойде, остави телефона.

— Здравей, Миа.

— Здравей, Холгер.

— Харесва ли ти отвън? Вече поръчах.

— Разбира се. — Миа придърпа един стол.

Вечер в Осло в края на април, всъщност все още бе прекалено студено за бира навън, но топлината от нажежената лампа до масата помагаше. Миа си даваше сметка, че е напълно безсмислено да сядат вътре с Холгер — щеше да пуши през цялото време, беше по-добре веднага да се настанят удобно навън. Метна одеяло върху бедрата си и попита:

— Какво си поръчал?

— Минерална вода и сандвич, а за теб — една бира. Не знаех дали искаш още нещо.

— Не, благодаря. Бира стига — одобри тя.

Холгер огледа очарователния двор в селски стил.

— Отдавна не съм идвал тук.

— Аз също — усмихна се Миа.

И двамата помнеха кога за последен път са идвали, но никой не искаше да го каже. Достатъчни бяха един поглед и едно кимване. Седяха тук, на същата маса, преди няколко години, докато се разглеждаше служебно й провинение. Миа беше изключително потисната и можеше да говори единствено с него. Някакъв фотограф от „Дагбладе“ бе успял да ги открие и започна да ги снима, не ги оставяше на мира. Холгер го бе отпратил любезно, но решително. Миа се сети за тази случка и се усмихна. Постъпката му беше наистина рицарска. Имаше нужда от него тогава. Сега той я бе помолил да дойде.

— Нямам намерение да драматизирам, но не исках да говорим за това по телефона. В смисъл, не е нещо сериозно, не е толкова важно, колкото разследването, но все пак имам нужда от съвета ти — обясни Холгер.

Появи се сервитьорката с поръчките. Вода „Фарис“ и сандвич със скариди за Холгер, бира за Миа.

— Заповядайте. Ако ви трябва още нещо, само кажете — любезно ги подкани момичето и се скри.

— А и не сме отпразнували, че се завърнахме. — Холгер вдигна чашата си. — Наздраве.

— Наздраве — усмихна се Миа и отпи глътка бира.

Не искаше да си признае, но бирата имаше превъзходен вкус. Беше наясно колко е важно да внимава, ала точно сега й бе все едно. Заслужила си беше да поразпусне. Холгер си изяде сандвича мълчаливо. После избута чинията настрани и запали още една цигара.

— Намерихте ли нещо във вещите на Бакен?

— Лаптоп и айфон.

— Имаше ли нещо интересно?

— Още не знам. В момента Габриел ги проверява.

— Как ти се струва той?

Миа сви рамене и отпи от бирата.

— Не съм разговаряла много с него, обаче изглежда добро момче. Няма опит, но това не е непременно нещо лошо.

— Аз го ценя. — Холгер изпусна дим във въздуха. — Хубаво е да наемем някого от другата страна. Нов поглед, необременен от полицейския начин на мислене. Ние ставаме невъзмутими с времето, съгласна ли си?

— Възможно е. Във всеки случай изглежда си разбира от работата.

Холгер се усмихна.

— Хе-хе, меко казано е способен. Получих името му от МИ-6 в Лондон, дешифрирал е кода — сещаш ли се, задачата, дето бяха пуснали в интернет миналата година.

Миа сви рамене.

— Да, вярно, за известно време беше напуснала цивилизацията. Знаеш ли впрочем кой е министър-председател?

Миа пак сви рамене.

— Има ли значение?

Холгер се засмя и махна на сервитьорката.

— Още нещо? — попита усмихнатото момиче.

— Имам нужда от ябълков сладкиш със сладолед. Ти искаш ли бира?

Миа кимна.

— Ябълков сладкиш и пиво — повтори момичето и пак се изгуби.

— Чисто професионално при всички положения е на висота, въпросът е само дали ще се справи с полицейската работа.

— Кой всъщност се справя? — усмихна се Миа.

— Да, имаш право — съгласи се Холгер. — Но, да, във всеки случай адски се радвам, че пак сме в града и ти си тук. Онзи ден говорих с Микелсон. Всички са пощурели заради този случай. На карта са сигурността на държавата и доброто име на полицията и, знаеш ли, явно има силен натиск от висши постове да приключим с това възможно най-бързо. Обаждат се всеки ден от управлението, за да питат за новини.

— Хубаво е, че се е размърдал — похвали го Миа.

Тя допи половинлитровата халба и извади таблетка за смучене. Сервитьорката донесе ябълковия сладкиш и втората бира. Миа изчака Холгер да го опита и чак тогава отпи. Пазеше се да не изглежда прекалено лакома за алкохол. Все пак не бе тук на чашка, а Холгер я беше повикал да говори с нея.

— Спомена нещо за семейния ви адвокат.

— Да, дявол да го вземе — въздъхна той. — Не знам всъщност откъде да започна. Както ти казах, не е нещо сериозно, но ми се събра много напоследък. Мириам ще се омъжва и…

— Я виж ти, колко хубаво! Не знаех.

Миа много се зарадва. Харесваше Мириам. Когато се запознаха, веднага си допаднаха. Знаеше за малко особените отношенията между нея и баща й, но очакваше с течение на времето те да се изгладят.

— О, да, страхотно е — съгласи се Холгер.

— Още е с Юханес, предполагам? Той завърши ли си медицинското образование?

Холгер кимна.

— Специализант е. Една година е в университетската болница в Осло, „Юлевол“.

— Боже, върви му. Мислех, че повечето попадат в провинцията.

— Момчето има късмет — усмихна се кисело Холгер. — Е, това е добре. Чудесен младеж! Надяваме се успехът му да зарази Мириам.

— Какво искаш да кажеш?

Холгер Мунк не отговори веднага.

— Не знам. Първо беше английски, после се отказа. След това пробва литература, и това не беше за нея.

— Не записа ли журналистика?

Холгер потвърди и лапна още едно парче сладкиш.

— Почти я завърши, но сега е прекъснала, за да размишлява. Не разбирам какво прави.

— Не е зле да я оставиш малко да си отдъхне — посъветва го Миа и отпи от бирата. — С Мариане се разделихте, когато тя беше на петнайсет. Роди на деветнайсет. Какво очакваш от момичето? Дай й малко време.

— Сигурно си права — въздъхна Холгер и запали цигара.

— Станало ли е нещо с нея?

— Какво? Не. Защо питаш?

— Ами не знам. Това игра на асоциации ли е? — усмихна се Миа.

— Що за въпрос?

— Трябва да позная за какво искаш да говориш с мен? Така ли?

Холгер се засмя тихо.

— Не си се променила много, а? Езикът ти е все така остър, нямаш уважение. Аз съм шефът, не помниш ли? Според всеобщото мнение трябва да си държиш устата затворена и да правиш каквото ти кажа.

— Само това оставаше! — усмихна се Миа.

— Въпросът е малко деликатен, не знам как да го изложа. Всъщност съм адски ядосан.

— Хайде, давай — подкани го тя.

— Започвам. — Холгер си дръпна от цигарата. — Познаваш майка ми?

— Да, какво за нея?

— Настаних я в старчески дом преди няколко години.

— Знам. Не е ли добре?

— Не, не, няма проблем с нея. Краката не я държат и понякога се придвижва с инвалидна количка, но не е това.

— Да не би да се чувства зле в дома?

— В началото не беше доволна, но й мина. Видя колко много хора са в нейното положение, намери си приятелки, истински клуб по ръкоделие, с две думи — не в това е проблемът. Изведнъж осъзна, че е християнка.

— Какво? Християнка като християните? Изведнъж е повярвала в Бог?

Холгер кимна.

— Я виж ти, не сте ли възпитани като атеисти?

— Да, толкова е странно. Никога не съм я чувал да говори за… религия или нещо от този сорт, но изведнъж се промени. Започна да ходи всяка седмица на срещи в една църква заедно с приятелките си от клуба по ръкоделие.

— Навярно е от възрастта — вметна Миа. — Какво знаем ние? Ето — здрава е, но все пак не е за пренебрегване, че е изживяла повече години, отколкото й остават. Едва ли е лошо да имаш в какво да вярваш.

— О, да, донякъде е така. Възприемах го като нещо съвсем безобидно, Боже Господи, та тя е почти на осемдесет, нека решава сама, но…

За момент Холгер замълча.

— Но какво?

— Не, по-сериозно е, отколкото мислех в началото. Затова ми се обади Курт.

— Това семейният адвокат ли е?

Холгер кимна.

— И за какво става въпрос?

Той угаси цигарата си и запали нова.

— Решила е да прехвърли цялото семейно наследство на църквата.

— По дяволите!

— Да, нали? — Холгер разпери ръце. — Какво да правя?

— За много пари ли става въпрос?

— Не, дявол го взел, не е крупна сума, но все пак. Апартаментът в „Майорстюа“. Лятната къща в Ларвик. Има и някакви пари на влог, не ги е харчила след смъртта на баща ми. Аз просто… парите не са чак толкова важни, но винаги съм си представял, че семейното имущество ще се предаде нататък. Нали знаеш… Марион… ние… нали знаеш… че ще я обезпечим. Семейно наследство и прочие.

Миа кимна. Холгер изпитваше към внучката си огромна, почти нездрава привързаност. Миа Крюгер бе убедена, че ако някой го накара да си отреже ръката заради нея, той би го направил, без да се замисля. Без упойка. Ето, заповядайте — ръката ми. Трябва ли ви и другата?

— По дяволите, много гадно.

— Да, нали? Какво да правя?

— Дявол да го вземе, не е просто.

— Разбирам, естествено, че това са само пари и, боже мой, имаме много по-важна работа. Две шестгодишни момиченца са мъртви, а остават още осем рокли. Адски кошмар, дори не смея да си го помисля. Само обикалям и пристъпвам от крак на крак, почти си загубих съня, само лежа и чакам да се обадят с новината, че е изчезнало още някое момиче. Схващаш ли?

Миа кимна. При нея беше абсолютно същото.

— Не исках да подхващам моя въпрос по телефона. Това е само дреболия в сравнение с другите проблеми. Не исках другите да останат с впечатлението, че губя време за щяло и нещяло и съм оставил на заден план залавянето на този негодник.

— Ако е само един — подхвърли Миа.

— Допускаш, че са повече ли?

— Не знам, но не бива да изключваме и тази вероятност, нали?

— Да, разбира се.

Холгер се замисли.

— Защо просто не поговориш с нея?

— Моля?

— С майка си. Кажи й каквото каза на мен. За Марион и останалото.

— Да, сигурно си права — въздъхна Холгер. — Тя обаче е адски упорита. Понякога имам чувството, че си отмъщава, задето отиде в дома против волята си.

— Едва не изгори цялото жилище, Холгер, трябваше да отиде там.

— Да, да, така е, но все пак…

На Миа й беше мъчно за него. Бе заобиколен от силни жени на всякаква възраст, а той — прекалено добър — продължаваше да изпитва угризения на съвестта след развода. Миа многократно се бе опитвала да му обясни, че вината не е негова, изборът е бил на Мариане, но той не искаше да чуе и дума.

— Дали са повече от един?

— Убийците ли?

Холгер кимна.

— Всъщност не.

— Съгласен съм. Но е редно да се съобразим и с тази възможност.

— Бях малко… — Миа не се доизказа.

— Малко какво?

— Не, не знам, не съм съвсем вътре. Не успявам да вникна напълно в нещата. Не виждам цялата картина, зад очевидното има нещо, знам го, ясно е като бял ден, но не го виждам, ако разбираш какво имам предвид.

— Ще стане — успокои я Мунк. — Отсъства известно време. От това е.

— Вероятно. Надявам се. Чувствам се малко негодна, честно казано. Самосъжалявам се. Връщам се в детството. Не приличам на себе си. Ако не успея да се задействам, обещаваш ли да ме отстраниш от случая?

— Нуждая се от теб, Миа — натърти Мунк. — Има причина да те вземем обратно.

— За да ти помагам със семейните проблеми ли?

— Майната ти, Миа.

— Майната ти на теб, Холгер. Беше ми добре там, където си бях.

Двамата колеги се усмихнаха и си размениха приятелски поглед — не бяха нужни повече обяснения.

Холгер запали цигара, а Миа отпи глътка бира и се загърна по-плътно в одеялото.

— „Хьонефос“ беше през 2006 година, нали?

— Септември — уточни Холгер. — Защо?

— Ако беше жива, сега щеше да тръгне на училище, минавало ли ти е през ума?

— Хрумвало ми е — призна Холгер. — Габриел каза нещо, което ме накара да се замисля.

— Какво?

— Нещо с учител. Допуска да е бил учител, нещо такова.

— Идеята не е глупава, нищо чудно все пак да има нещо полицейско у него.

— Не е ли жива според теб? — попита Холгер.

— Какво имаш предвид?

— Ти го формулира така: „ако беше жива“. Изчезналото бебе. Така и не я намерихме. Може да се окаже, че е жива.

— Не — възрази Миа.

— Сигурна ли си?

— Не е жива.

— И аз не мисля, че е жива, но все пак има такава възможност.

— Не е жива — повтори Миа.

— Как гледаш на хипотезата за учител убиец?

— Никак не е глупава, нека имаме едно наум.

Холгер кимна и си погледна телефона.

— Време е да бягам, имам да довърша малко административна работа, преди да си легна. Микелсон мрънка.

— Анете не е ли поела всичко?

— Прави каквото може.

Холгер стана и си извади портфейла.

— Аз ще платя — настоя Миа.

— Сигурна ли си?

— Разбира се. Скоро на семейството ти няма да му останат пари. Това е най-малкото, което мога да направя.

— Ха-ха — намигна Холгер.

— Ще има ли заседание утре рано сутринта?

— Не планирам, нека видим какво ще излезе от лаптопа и айфона.

— Ще те държа в течение — обеща Миа.

— Хубаво. Ще се видим.

Мунк си тръгна, а Миа остана на масата с празната халба. Пиеше й се още една бира, но се поколеба, доколко е редно. Най-добре щеше да е да се прибере в хотелската стая, да си легне рано на чистите чаршафи. Барабанеше с пръсти по ръба на чашата, докато премисляше нещата, за да накара ума си да заработи.

— Още нещо?

Сервитьорката пак бе дошла, все така с усмивка на уста.

— Да, още една. И ще взема четвърто питие — „Рацепуц“.

— Разбира се.

— Миа?

Познато и същевременно непознато лице изникна в двора зад огънчето на една цигара. Към нея се приближи момиче на нейната възраст.

— Не ме ли познаваш? Сюсане! От Осгорщран.

Момичето се наведе и дълго прегръща Миа.

Божи Господи, разбира се. Сюсане Вал. Няколко къщи по-надолу на улицата. Една година по-малка от нея и Сигри. Някога, преди много време, трите бяха добри приятелки.

— Здравей, Сюсане. Извинявай, бях погълната в мисли за работа.

— Разбирам. Дано не те безпокоя. Може ли да седна?

— Да, естествено.

— Не си бях представяла такава среща — засмя се Сюсане. — Колко време мина?

— Прекалено много.

Старата й приятелка се взираше в Миа широко усмихната.

— Не съм те виждала оттогава. Всъщност те видях — във вестника. Грубо ли е да го кажа?

— Не, няма значение — усмихна се Миа.

— Какво стана впрочем? Със случая и другото?

— Взех си малко почивка.

— Нали не те безпокоя?

— Не, боже мой, чудесно е, че ми се обади. — Миа посочи стола, от който Холгер тъкмо бе станал.

Често си беше мислила за Сюсане през годините, особено след като Сигри умря. Срещнаха се на погребението, но оттогава не я бе виждала, не я бе търсила, просто й беше дошло прекалено много. Хубаво бе пак да види старата си приятелка.

Сервитьорката донесе бирата и „Рацепуц“.

— Искаш ли нещо?

Сюсане поклати глава.

— Имам си бира вътре. Тук съм с един човек от службата — каза тя с известна гордост в гласа си.

— Значи си се преместила в града? — констатира Миа.

— Да, преди четири години.

— Колко хубаво! С какво се занимаваш?

— Работя в Националния театър — усмихна се Сюсане.

— Боже, поздравления!

Миа смътно помнеше любителската театрална трупа в Хортен. Сюсане изгаряше от желание да вземе и нея, но тя, за щастие, успя да се измъкне. Въобще не беше за Миа да стои на сцената и тя почти настръхваше при тази мисъл.

— Само асистент-режисьор съм, но е много забавно. Скоро ни предстои премиера на „Хамлет“. Стайн Винге е режисьор. Очаквам да стане страхотно представление. Трябва да дойдеш. Имам билети за премиерата. Искаш ли?

Миа се усмихна. Сега напълно разпозна Сюсане. Енергичното и приветливо момиче, което всички толкова много харесваха. Топлият поглед, на който винаги е било трудно да откажеш нещо.

— Може би — кимна тя. — В момента при нас е напрегнато, ще видя дали ще си открадна малко време.

— Боже мой, колко се радвам да те видя — засмя се Сюсане. — Стой, ще си взема бирата, става ли? Актьорите са толкова обсебени от собственото си аз, че едва ли ще забележат отсъствието ми.

— Вземи я — подкани я Миа.

— Чакай ме тук, не си тръгвай.

Сюсане си изгаси бързо цигарата и изтича в заведението да си вземе халбата.

27

Тобиас Ивершен бе навил будилника за шест часа и се събуди при първото иззвъняване. Бързо се наведе над нощното шкафче и го спря, не искаше пронизителните звуци да събудят другите в къщата. Малкото му братче, Торбен, не си беше вкъщи. Гостуваше с преспиване у съученик. Тобиас се изхлузи от леглото и се облече възможно най-тихо. Отдавна беше подготвил всичко — планирал бе този преход в продължение на няколко дни. Малката раница стоеше готова до леглото. Не знаеше колко време ще остане, но взе малко повече багаж, за всеки случай: двуместна палатка, спален чувал, газов котлон, малко храна, нож, резервни чорапи, един резервен пуловер, ако стане студено, компас, стара карта, намерена в килера. Бе обзет от настроение за експедиции и нямаше търпение да тръгне на път.

През първите дни, след като той и брат му намериха увесеното на дървото в гората момиченце, вкъщи бе малко по-приятно. При майка му и пастрока му идваха много хора, основно полицаи — разпитваха ги и тършуваха из дома им. Родителите му се показаха много любезни, даже почистиха къщата — сега във всекидневната изглеждаше съвсем различно, миришеше хубаво почти през цялото време. Полицаите пък бяха изключително мили. Отнасяха се с него като с герой, определиха действията му като разумни — бил направил всичко, както трябва. Тобиас чак се смути, не бе свикнал на всичките тези хвалби. Полицаите прекараха много дни в къщата. Не през нощта, разбира се, а от ранно утро до късна вечер. Отцепиха района с найлонова лента на бели и червени ивици, полицията стоеше на пост, за да държат настрана любопитните хора. А любопитни имаше в изобилие — и от селото, и от други места. Малко по-надолу по пътя спираха колите на многобройни телевизии, във въздуха кръжаха хеликоптери, надойдоха рояци журналисти и фотографи и мнозина настояваха да говорят с Тобиас. В продължение на няколко дни, след като откриха момичето, телефонът звънеше постоянно и той чу майка си да говори с някого за пари — щели да спечелят солидна сума, стига момчето да дадяло интервю, но от полицията не разрешиха, наложиха забрана и това всъщност само радваше Тобиас. През междучасията съучениците му се държаха с него по различен начин. Повечето, предимно момичета, казваха, че било много яко, и той стана нещо като знаменитост, но не се размина и без лоши последствия, защото някои момчета, особено двете нови от града, му завидяха и започнаха да говорят мръсотии за него. Тобиас помоли майка си да го освободи за няколко дни от училище, защото журналистите идваха и там, снимаха го, докато риташе футбол, и го викаха да се приближи до оградата. Той, естествено, не го правеше, от полицията му обясниха, че не бива да говори с никого за това, какво е видял, и той се стараеше да ги слуша. Облечени в найлонови престилки, претърсиха цялата гора. Тобиас седеше на един стол в двора и ги наблюдаваше. На никого другиго не позволиха подобно нещо. Даже от „Ен Ер Ко“ и „Те Ве 2“ останаха зад загражденията и само им викаха, ако някой се опиташе да премине. Но именно той я бе намерил, а и познаваше всяко пънче в района, освен това бяха приятели с полицаите. Единият се казваше Ким, другият — Къри, а полицайката — Анете. Запозна се и с шефа им — брадат мъж, Холгер. Шефът не идваше толкова често, но тъкмо той взе показанията на Тобиас и той му нареди да не говорят с никого за видяното. Тобиас разговаря най-продължително с полицая Ким, но страшно дълго говори и с Къри. И двамата много му допадаха. Изобщо не се държаха с него като с дете, а почти като с възрастен. Често се случваше да излязат от гъсталака на двора и да го питат за разни неща. Дали по принцип в гората се разхождат много хора. Дали той е построил горската колибка. Поинтересуваха се и кои са съседите им. Дали си спомня да е видял нещо подозрително в последно време — такива работи. Първата вечер дойде и една психоложка, за да си поговори с нея, ако иска, и той поговори малко с нея; беше приятно, но всъщност от гледката на момичето не му бе станало нищо, защото допреди няколко дни не осъзнаваше какво е видял. Чак по-късно го връхлетя прозрението. Седеше на стълбите и разбра. Просто така, изведнъж. Че е истина. Че момичето на дървото, Юхане, има баща и майка, и сестра, и леля, и чичо, и баба, и дядо, и приятели, и съседи, а сега я няма и те никога няма да я видят отново. Някой й бе причинил това умишлено, при това точно пред неговата къща. Тобиас настръхна при мисълта, че той можеше да виси на дървото. Или братчето му. Много го заболя, наложи се да легне, тази нощ сънува ужасни кошмари. Някой му слага примка от въже за скачане на шията; увесва го, стреля по него със стрели от върбови клонки с истинско острие; чува Торбен да вика за помощ, но не може да се освободи, само виси и се мята, опитва се да свали примката и не може да диша. Тобиас се събуди целият облян в пот, с глава, заровена във възглавницата.

Полицаите останаха при тях няколко дни, приключиха с работата си и си тръгнаха. Махнаха загражденията от пътя и някои от журналистите дойдоха пред къщата, звъняха на звънеца, но майка му не ги пусна да влязат. Тобиас не се съмняваше, че й се иска — някои сигурно щяха да платят огромни суми, ала главният полицай, Холгер — онзи с брадата и топлия поглед — беше категоричен.

Тобиас отдавна бе планувал пътешествието и моментът беше идеален. Освободиха го от училище, а братчето му по изключение не си беше вкъщи. Облече се възможно най-тихо, сложи раницата на гръб и безшумно се измъкна през задната врата.

И преди се беше изкачвал към Литьона, познаваше пътя. Взе картата и компаса просто така, за всеки случай, ако свърне някъде по пътя. Кибрит? Взе ли кибрит? Свали раницата и провери в страничния джоб. Да, там беше. Кибритът е важен. През нощта става много студено, не запалиш ли огън. Не че възнамеряваше да прекара навън цялата нощ, но знае ли човек какво ще случи? Възможно е да не се върне. Ей така — ще се изгуби в гората и никога няма да се прибере в тъжната къща. Това вече щеше да е нещо. Само да можеше да се изгуби. Много им здраве тогава. Това, разбира се, бяха глупости, нали брат му ще си дойде утре. Тобиас обичаше да прекарва време с хлапето, но беше хубаво да си почине от него.

Сложи раницата на гърба си и затвори вратата след себе си. На двора го лъхна хладният пролетен въздух. Пропълзя бързо и се шмугна в гората. Тръгна по друга пътека, не по тази, по която се движеше обикновено — не покрай тайната, саморъчно направена колибка, където бяха намерили момиченцето — не искаше да мисли за тази случка точно сега, защо пак да се плаши, сега трябва да е силен, свободен е и отива на експедиция, няма време да се тревожи. Тобиас пое по пътеката край потока и стигна до козя пътека, отвеждаща навътре в гората. След около час ходене свали раницата си и закуси. Не се подкрепи вкъщи, не искаше да вдига шум в кухнята. В гората беше сухо, не бе валяло от известно време. Седна на един пън да се наслади на гледката. Същевременно дъвчеше хляб и отпиваше сок от шишето, което си носеше. Тобиас обичаше пролетта. Когато зимата си отива, оставя след себе си нови възможности, нов шанс нещо да се случи, светът да се промени. Често се питаше защо Нова година не се празнува през пролетта, не насред зимата, след трийсет и първи декември, когато на следващия ден нищо не се променя, а през пролетта — тогава всичко се преобразява. На дърветата израстват нови листа във великолепно зелено, цветя и стръкове трева изникват от пръстта в дъбравите, птиците възвестяват завръщането си с чуруликане сред клоните. Тобиас си довърши закуската и затананика нагоре по склона. Беше се зарекъл да разбере повече за християнките, вече да не лъже, да научи какво всъщност се случва в имението и сега бе на път. Съжаляваше малко, че не си бе взел книга — щеше да е хубаво, ако се наложи да пренощува някъде, да си седи до огъня и да чете насред гората. В момента четеше поредната книга от списъка на Емилие. Прочете „Повелителят на мухите“. Пое я с бясна скорост, поглъщаше всяка дума. Не знаеше дали е разбрал всичко, но това не беше важно. Книгата му хареса. Достави му удоволствие. Новата книга не беше толкова лесна за четене, „Полет над кукувиче гнездо“, езикът беше като за възрастни. Емилие го бе посъветвала да прочете нещо друго, ако му е прекалено трудно, но той искаше да опита да я прочете докрай. В книгата се разказваше за един индианец, вожда Бромдън, бяха го затворили в една болница и не го пускаха да излезе. Главната сестра там беше невероятно строга жена, същинска вещица. Вождът Бромдън се правеше на глухоням — уж не може да чува и да говори, за да… да, Тобиас не схващаше точно с каква цел го правеше индианецът, но книгата беше интересна. Защо не я взе? Постъпи тъпо.

В края на пътечката се откри изглед към местността. В далечината се различаваше езерото Литьона. Още час-два и ще стигне целта си. Тобиас хем се радваше, хем стомахът му се свиваше. Всички говореха за тези християнки, но никой не ги беше виждал. Ами ако са опасни? Или — не точно опасни, но например, да не обичат гости. От друга страна — ами ако са страшно мили? Навярно ще го приемат с отворени обятия и ще го почерпят с пилешко и с безалкохолно, ще се сдобие с много нови приятели и ще го поканят да живее при тях, дори ще позволят и на Торбен да дойде и всичко ще се нареди с едно щракване на пръстите.

Беше най-добре да не отива веднага при тях. Човек никога не знае. За предпочитане е да си устрои лагер малко встрани от стопанството, откъдето да ги наблюдава. Ще лежи с бинокъла, дори ще използва маскировка и ще ги шпионира. Трябваше да си вземе книгата, определено, но сега бе много късно да се връща. Вместо това ще бъде индианец. Вождът Тобиас Бромдън на тайна мисия.

Времето вече се бе затоплило, слънцето надничаше зад един облак, сякаш огряваше пътя му. Това беше добър знак. Тобиас си свали якето, сложи го в раницата и продължи навътре в гората.

Видя оградата едва когато се оказа само на няколко сантиметра от нея. Беше потънал в мислите си. Маскировката и мястото за лагеруване — за това мислеше. Бе се изкачвал до имението и преди и знаеше добро място за шпионаж. Сигурно общината е продала старото стопанство и прилежащата земя — връзваше се. Общината стопанисваше център за наркомани, стар чифлик, където те се занимаваха със селскостопански дейности, разхождаха се из гората и други подобни неща и това сигурно беше добре за тях. Но после парите намаляха или решиха да ги вложат в друго, или… Тобиас не беше съвсем наясно, но затвориха центъра за наркомани. Известно време стопанството стоя празно. И сега някакви християни го бяха купили. Тобиас бе ходил там два пъти — веднъж, докато го обитаваха наркомани, а втория път вече беше запустяло. Идва тук с Йон-Мариус, предишния му най-добър приятел, но за съжаление, в шести клас, по средата на годината, той се премести в Швеция с майка си. Бяха си намерили идеално място за наблюдение — възвишение недалеч от стопанството, откъдето се виждаше добре какво става там.

Но тази ограда не си я спомняше, а сега насмалко не се блъсна в нея. Телена ограда като тези, които обикновено имат шипове отгоре. Тобиас бързо се отдалечи на няколко крачки и се скри под дърветата, откъдето хвърли любопитен поглед към неочакваното препятствие. Нямаше бодлива тел отгоре, но оградата бе висока. Много по-висока от него, повече от два пъти. Изглеждаше съвсем нова. Сякаш току-що сложена. Тобиас погледна към горната й част и се замисли. Сигурно ще успее да се покатери, но не и без да го видят. Сега съзря и чифлика, някъде в далечината. И там се бе случило нещо странно — не беше същият, бяха построили нов. Отвън и отгоре изглеждаше престроен. Сега не приличаше на чифлик, а по-скоро на малка църква или нещо подобно. Забелязваше се връх на кула и… това до него оранжерия ли беше? Засенчи очи, но не виждаше толкова надалече. Поляната между оградата и чифликът беше съвсем гола, нямаше много места, където да се скрие. Възвишението, подходящо за шпионаж, се намираше от другата страна. За да отиде там, се налагаше да заобиколи новата ограда. Щеше да е много по-пряко да я прескочи, но след като прецени внимателно риска, реши, че не си заслужава. Едва ли обитателите вътре не са мили, но все пак… Какво ще каже, ако го хванат? А и той все пак бе намерил малко момиченце в кукленска рокля, увесено на дърво, с табелка на врата, и то не много далеч оттук, така че сигурно е по-разумно да вземе предпазни мерки.

Нищо не го спираше, разбира се, да си отиде вкъщи — и това беше вариант. Поразгледа. Построили са нова къща и са сложили телена ограда. Нещо като християнски лагер. Има за какво да разказва. Тобиас обмисли за момент възможността да се насочи към къщи, но любопитството му се оказа по-силно от страха. Вълнуващо би било да има повече да разказва. Навярно ще зърне някого от тукашните обитатели. Тобиас се върна малко навътре в гората — достатъчно, за да се скрие между дърветата, но и да вижда оградата. Изглеждаше най-пряко да я заобиколи отляво. От тази страна се различаваше краят й, надясно оградата се губеше и не се знаеше колко надалече отива.

Тобиас вдигна качулката на суичъра си и се замисли по въпроса. Беше приятно да се сгушиш в дрехата си. Преживяването ставаше все по-вълнуващо. Той се изживяваше като агент на тайна мисия. С нож и фенерче в раницата и загадка, която му предстоеше да разреши. Наведе се напред, сниши се възможно най-много и тръгна през гората покрай оградата. Тобиас се придвижваше максимално безшумно на кратки разстояния. Приведе се, претича няколкостотин метра през гората и се хвърли на земята, за да се огледа. Не видя никого. От другата страна на заграждението бе изкопан ров. Сега забеляза някаква машина, в далечината бе паркиран трактор. Повтори маневрата. Наведе се, притича, набеляза подходящо място и се хвърли сред лилавите цветове на калуната. Този път му се откри малко по-добра видимост. Наистина имаше оранжерия, не — две, огромни. Тобиас знаеше, че децата, които живеят тук, не ходят на училище. Сигурно не ходеха и на пазар. Вероятно сами произвеждаха храната си, за да не им се налага да излизат. Той измъкна бинокъла от раницата. Видя съвсем ясно оранжериите. И трактора. Стар, зелен „Маси Фъргюсън“.

Пулсът на Тобиас изведнъж се ускори. В бинокъла му изникна човек. Беше мъж. Не, жена. В сива рокля, с нещо бяло на главата. Влезе в оранжерията. Изчезна. Той се приплъзна напред с бинокъла, взря се, за да зърне още някого, но там бе пусто. Пусна бинокъла, остави го да виси на ремъка около врата му и стана. Този път се опита да притича на по-голямо разстояние, изгаряше от нетърпение да се качи малко по-високо, любопитството бе изместило напълно страха. Пак се хвърли в калуната, когато вратата на оранжерията се отвори и някой излезе, този път — двама души. Същата жена и…? Фокусира бинокъла, за да вижда по-добре. Мъж. Жена и мъж. Мъжът, облечен в сиво, беше гологлав. Изглежда, само жените покриваха главата си. Щеше да се получи хубава история. Или пък не. Трябваше да се приближи още повече. Това не беше нищо. Тобиас тъкмо се надигна, готов за следващия етап и изведнъж забеляза момиче зад оградата. Толкова се изненада, че съвсем забрави да се хвърли на земята, просто замръзна, точно пред нея, без да може да помръдне. Изглеждаше на неговата възраст, може би малко по-малка. Бе облечена точно като жената при оранжерията — в плътна, сива вълнена рокля и носеше нещо бяло на главата си. Бе коленичила в една леха. Сякаш скубеше плевели. В лехата навярно растяха моркови или марули, или нещо друго — Тобиас така и не разбра. Той приклекна и се прикри. Момичето се изправи и изпъна гръб. Изтръска пръстта от коленете си. Изглеждаше изтощена. Не беше далече от него — най-много на десетина метра. Тобиас затаи дъх, а момичето пак клекна в лехата и продължи да плеви. Тя се хвана за шията и потърка чело. Тобиас напълно забрави, че е шпионин и трябва да внимава. Момичето изглеждаше изтощено и жадно. Едва ли беше толкова опасно да я попита иска ли нещо за пиене. Все пак той носи голямо шише с вода в раницата си.

Тобиас се прокашля. Момичето не реагира и продължи да плеви. Той бързо се озърна и видя на земята няколко стари шишарки. Хвърли предпазливо едната, но тя не стигна далеч, дори не уцели оградата. Понадигна се, запрати втора шишарка по-силно и този път улучи. Попадна право в оградата, така че телта едва не прозвъня, отекна твърде силно и Тобиас веднага се разкая, просна се в калуната и затихна легнал, като стоеше възможно най-безшумно. След малко вдигна поглед, момичето бе застанало почти до оградата. Беше чула шума, а сега и го видя. Той срещна очите й, вторачени право в него. Сложи пръст на устните си. Шшшт. Момичето изглеждаше силно изненадано, но се подчини на жеста му и не издаде звук. Огледа се. Първо на едната страна, после — на другата, и накрая му кимна предпазливо. Тобиас се озърна и се шмугна по-близо до оградата. Отвори раницата си, извади шишето с вода, пъхна го под оградата и бързо се мушна обратно в скривалището си. Момичето със сивата рокля се огледа още веднъж. Наблизо нямаше никого. Тя се изправи бързо и дотича до шишето, грабна го, скри го в гънките на роклята си и веднага се върна на предишното си място. Тобиас я видя как развърта капачката и пие. Изпи почти цялата бутилка. Явно беше доста жадна. Момичето с бялото нещо на главата се озърташе почти през цялото време. Изглеждаше притеснена. Страхуваше се да не би да дойде някой. Тобиас набра смелост и пропълзя съвсем близо до оградата. Момичето също се премести малко по-близо, но продължи да се оглежда през рамо. Сега лицето й се виждаше по-ясно. Имаше сини очи и множество лунички. Странната шапка и тежката рокля й придаваха вид на възрастна жена, но тя не беше такава. Облечена в обикновени дрехи, щеше да изглежда точно като девойките от неговия клас. Момичето вдигна бутилката към него — питаше го дали я иска обратно. Тобиас поклати глава. Тя коленичи и извади от джоба на роклята си бележник и малко моливче. Написа нещо на един лист и внимателно го сгъна. Неочаквано се изправи, втурна се към оградата и промуши бележката през нея. Озърна се тревожно и бързо изтича обратно на мястото си, където продължи да плеви бурените. Тобиас пропълзя до оградата и взе бележката. Промъкна се обратно и я отвори. „БЛАГОДАРЯ“ — пишеше на нея. Погледна момичето и се усмихна. Опита се да измисли как да каже „МОЛЯ“, без да изрича нищо, но не беше толкова просто. Момичето се огледа през рамо и написа още нещо. Бързо се приближи до оградата, ала този път не сгъна листа, а остави там и бележника, и молива. Тобиас пак се спусна бързо към оградата, взе ги и се шмугна обратно в убежището си. „КАЗВАМ СЕ РАКЕЛ“ — прочете той в бележника. „НЕ МИ ПОЗВОЛЯВАТ ДА ГОВОРЯ. ТИ КАК СЕ КАЗВАШ?“. Тобиас погледна момичето. Не й позволяват да говори? Що за правила са това? И защо е толкова жадна? И защо стои съвсем самичка тук? Тобиас помисли и написа отговора си. КАЗВАМ СЕ ТОБИАС. ТУК ЛИ ЖИВЕЕШ? ЗАЩО НЕ ТИ ДАВАТ ДА ГОВОРИШ? Пролази към оградата с бележника и пак се върна на мястото си. Беше малко тъпо да пита „Тук ли живееш?“, тук живее, разбира се, беше очевидно, но не знаеше какво да напише. Момичето леко се усмихна, като видя бележника и незабавно отговори. Беше все така предпазлива. Огледа се няколко пъти и едва тогава се впусна в поредната доставка през оградата. „ТУК ЖИВЕЯ. LUX DOMUS. НЕ МОГА ДА ТИ КАЖА ЗАЩО (НЕ ГОВОРЯ).“ Той прочете бележката и тя се опита да му каже нещо с жестове. Сякаш искаше да му обясни още нещо, но не успяваше. Тобиас й се усмихна и написа отговор: „И АЗ ЖИВЕЯ В ГОРАТА. СЪСЕДИ СМЕ.“ Добави усмивчица. После написа: „КАКВО ОЗНАЧАВА LUX DOMUS“? Момичето си взе бележника и пак се усмихна. След като за пореден път се озърна, за да се увери, че никой няма да я види, тя му написа отговор, бързо занесе посланието до оградата и веднага се върна при лехата с плевели. „LUX DOMUS = ДОМ НА СВЕТЛИНАТА. МНОГО Е МИЛО, ЧЕ МИ ПОМАГАШ.“ Тобиас се учуди. С какво толкова й бе помогнал? Само й беше дал малко вода. Обмисляше какво да й отговори. Думите имат такава тежест, когато не можеш да ги изречеш на глас. Наистина трябваше да си помисли. Известно време гриза молива, докато реши какво да й напише. „ИМАШ ЛИ НУЖДА ОТ ОЩЕ ПОМОЩ?“ — написа накрая и пъхна бележника през оградата.

Неочаквано стана нещо до къщата. Момичето погледна тревожно натам и бързо написа отговор. Този път откъсна листчето и го сгъна, както бе направила в началото. От сградата се показаха хора. Прииждаха — сякаш в църквата току-що нещо се бе състояло. Момичето бързо се изправи и му хвърли бележката през оградата. Тобиас вече чуваше гласовете им.

— Ракел!

Момичето със сивата рокля бързо се изправи и изтърси пръстта от полите си. Тобиас вече не виждаше очите й, бе свела глава. Тя вдигна мотиката от земята и тръгна бързо натам, откъдето идваха гласовете, които я бяха повикали. Тобиас лежеше притихнал, не смееше да помръдне и изчака така хората зад ограждението да се скрият. Момичето се присъедини към тях и всички влязоха в една от оранжериите. Имението пак опустя. Тобиас се измъкна от скривалището си и вдигна последната бележка. Сложи я в джоба си и я извади чак когато си намери още по-скришно място, малко по-навътре в гората. Пръстите му леко трепереха, докато разгръщаше листчето. Видя какво е написала и го полазиха тръпки.

„ДА. ПОМОГНИ МИ. МОЛЯ ТЕ.“

Бързо пролази обратно към оградата. Там нямаше никого. Тобиас не знаеше какво да прави. Беше се отправил на мисия, но мисия само наужким, във въображението му.

Случилото се не беше наужким.

Беше истина.

Момичето със сивата рокля съществуваше. Беше жадна и не й разрешаваха да говори. А сега го молеше за помощ.

Тобиас свали раницата от гърба си и се насочи със спокоен ход към възвишението, откъдето се разкриваше гледка към имението.

28

Миа Крюгер се събуди с усещането за нечие присъствие. Не успяваше да отвори очи, продължаваше да лежи като в мъгла, полубудна, полунасън. С усилие отлепи клепачи, колкото да установи, че е сама. Нямаше никого освен нея. Потискаща бе мисълта, че сега животът й представлява това. Хотелската стая и разследването. Беше й все едно. Всичко това бе временно.

Ела, Миа, ела.

Така или иначе, скоро щеше да си отиде. Защо да се безпокои. Защо да мисли? Какъв е смисълът в едното? Какъв е смисълът в другото? Неизвестно защо я болеше глава. След приема на различни опиати през последните няколко седмици си мислеше, че е имунизирана срещу такива детински болежки. Със Сюсане останаха до по-късно, отколкото предвиждаше, или отколкото двете предвиждаха — нали се бяха срещнали случайно — и попрекалиха с питиетата. Затвори очи и опита да се върне в съня си. Сънува Рогер Бакен. Той стоеше на покрива на хосписа там, в града. Татуираният орел вече не беше само на врата му, а покриваше почти цялото му тяло. Той се мъчеше да й каже нещо, викаше, но тя не го чуваше. Шумът от уличното движение бе силен, а и някой настояваше да говори на ухото й. Тя се опита да се обърне, за да види кой й говори, кой й шепне тези странни, непонятни за нея слова, но нямаше никого никъде. Рогер Бакен махаше с ръце, искаше тя непременно да го разбере, ала тя не чуваше нищо. „Ела тук — извика той. — Ела тук, долу!“. И после скочи. Бързо се понесе през въздуха надолу към нея. Татуировката се уголеми още повече, сега се простираше върху цялото му тяло и във въздуха около него. Ръцете му се превърнаха в криле. Краката станаха нокти. На главата му изникна клюн. Точно преди да се стовари върху нея, Рогер Бакен разпери крила и отлетя. Миа така и не разбра какво казва той. Образ от гробището. Надгробният камък на Сигри. Някой пак й шепнеше нещо, незрим глас. Някъде в далечината забиха камбани. На един остров. Камбаните забиха на Хитра. Уж бяха металически звуци от вечността, пък идваха от телефона в джоба на панталоните й до леглото. Тя се пресегна в просъница към източника на звука, докосна екрана и започна да говори, преди да се е събудила.

— Да? Миа на телефона.

— Извинявай, събудих ли те?

Беше Габриел Мьорк, новият. Онзи, сладкият, който се изчервяваше.

— Не. — Миа седна в леглото. — Колко е часът?

— Девет.

— Виж ти, рано си отишъл на работа.

Сега Миа се събуди. Сънят се стопи. На негово място се появи хотелската стая.

— Не съм се прибирал вкъщи.

— Божичко, да не си се пренесъл там?

Габриел се засмя.

— Е, не. Или май да, в някакъв смисъл. Имам да се запозная с много неща, чувствам се отговорен.

— Знам — увери го Миа.

Тя стана от леглото и вдигна щорите.

Нов пролетен ден в центъра на Осло. Деца на „Спикерсюпа“. Пенсионери по улица „Карл Юхан“. Кралят в двореца. Политиците в Стуртинга. Всички бяха заети с ежедневните си дела и нейна бе отговорността това да не се променя. Отлично разбираше за какво говори новоназначеният хакер.

— Трябва и да поспиш малко.

— Добре съм така — продължи Габриел. — Свикнал съм да работя през нощта. Помислих си, че те интересува какво съм открил?

— Разбира се. — Миа спусна щорите.

Не беше съвсем готова да започне деня. Искаше й се да се завърне в съня си. Какво й бе извикал Рогер Бакен?

— Не съм полицай — извини се Габриел, — така че не знам кое е важно и кое — не…

— Няма значение — прозя се Миа. — Просто кажи.

— Добре — продължи Габриел. — Знаеш, че лаптопът имаше двама потребители.

— Рогер и Ранди.

— Да, Рогер и Ранди. И тук има нещо странно.

— Какво?

— Да вземем първо Рогер. Никакви изненади. Не си е служил много с лаптопа, не е бил PCdude.

— Как го нарече?

— Знаеш, използвал е лаптопа само за това, за което обикновено хората го използват.

— Като например?

— Имейл, коли и мотори. Точно, както очаквах.

— Кой му е писал? Има ли нещо интересно?

— Всъщност не. Почти няма лична кореспонденция, от познати или нещо такова. Поръчал е няколко списания за мотори. Сметки, фактури… Реклами. Много тъжен живот е водил, поне ако съдим по имейла му.

— Не всички живеят живота си в интернет, Габриел — напомни му Миа.

— Да, разбира се, и все пак — странно е да няма нищо. Но не това е най-интересното.

— Ще изчакаш ли за секунда?

Миа задържа разговора и пролази до хотелския телефон на нощното шкафче. Набра номера на рецепцията и поръча закуска в стаята. Вчера бе пробвал бюфета и сега това й се струваше немислимо. Там имаше прекалено много хора.

— Тук съм.

— Хубаво — откликна Габриел. — Ще продължа да проверявам акаунта на Рогер, но друго е по-важно: намерих нещо интересно на второто потребителско име.

— Ранди?

— Да?

— Коя е тя?

— Това е странното.

— Кое?

Габриел замлъкна за момент.

— Май е по-добре сама да видиш, но съм напълно убеден, че е един и същ човек.

— Какво?

— Рогер и Ранди. Един и същ човек.

— Рогер Бакен е бил двама души?

— Да. Или не. Или да. Харесвало му е да бъде жена.

— Майтапиш ли се?

— Не, това е самата истина.

— Откъде знаеш?

— Потребителят Рогер е мъж. Има снимки на мотори и коли. Ходи на лов и пие. Потребителят Ранди е нещо съвсем различно. Той е жена. Запазените страници в браузъра са блогове за плетиво и интериор. Има негови снимки в женски дрехи. Все едно е водил два живота.

— Сигурен ли си?

Миа чу как от другата страна Габриел въздъхна.

— Добре де, не съм полицай, но виждам, ако мъж е облечен в женски дрехи.

— Извинявай — промърмори Миа. — Просто прозвуча невероятно.

— Напълно съм съгласен — каза Габриел. — Но е той. Сто процента. Ще се убедиш, като дойдеш.

— Идвам след малко — обеща Миа. — А телефонът?

— В него открих също толкова странни неща.

— Какви?

— Почти всички съобщения са изтрити и няма запаметени телефонни номера. Не знам с какво се е занимавал този човек, но във всеки случай е направил всичко възможно да се прикрие и да си заличи следите.

— Ако изключим снимките му като жена.

— Да, ако изключим тях, но те бяха на лаптопа, както отбелязах.

— Почти всички съобщения, казваш, са изтрити. Значи все пак си открил някои?

— Да, няколко. Неразбираеми са, но все едно.

— Прочети ми ги.

— Сега?

— Да, сега.

Миа се усмихна.

— Добре.

Габриел се прокашля и прочете каквото беше намерил.

— Има три съобщения. Всички са с дата 20 март.

— Денят, в който е умрял.

— Така ли?

— Да, хайде, чети.

На вратата се почука. Миа си наметна хотелския халат и взе закуската, докато Габриел открие съобщенията.

— Окей, първото е кратко.

— От кого е?

— Анонимно.

— Как е възможно? Можеш ли да си скриеш номера, когато изпращаш съобщения?

— Да, не е трудно — отговори Габриел.

— Сигурно съм като някоя баба, но как става? — Миа отпи глътка кафе. Беше горчиво. Изплю го. Изруга тихо. Не се научиха да правят кафе. Бърканите яйца и беконът в чинията й също не изглеждаха особено апетитно.

— Изпращаш съобщението през интернет. Txtemnow.com. От подобни страници. Има много такива и не е нужно да се регистрираш. Само набираш номера и изпращаш съобщението, с малко реклами — така се финансират.

— И какво е съобщението?

— Три са.

— Хайде, прочети ги.

— „Не е разумно да летиш прекалено близо до слънцето.“

— Моля?

На Миа й се повдигаше при вида на храната. Премести подноса върху перваза на прозореца.

— „Не е разумно да летиш прекалено близо до слънцето.“ Това е първото съобщение.

— Какво е отговорил?

— Не е отговорил. Не можеш да отговориш на съобщение без изходящ номер.

Миа седна в леглото и облегна глава на стената. Главоболието я поотпусна. Да летиш прекалено близо до слънцето. Татуировка на орел. Криле. Икар с крилете си. Летял прекалено близо до слънцето и крилете му се разтопили. Хюбрис. Надменност. Рогер Бакен бе направил нещо, което не е бивало да прави.

— Там ли си?

— Да, извинявай, Габриел, трябваше да помисля малко.

— Искаш ли да чуеш следващото?

— Давай.

— „Who’s there?“

— Това ли е съобщението? На английски?

— Да. Искаш ли да чуеш и последното?

— Да.

— „Bye, bye, birdie.“

Миа затвори очи, но не й хрумна нищо. Who’s there? Bye, bye, birdie? Точно сега не виждаше никакъв смисъл. Стана от леглото и отиде в банята. Погледна се в огледалото и не хареса това, което видя. Изглеждаше изтощена. Почти безжизнена. Същински призрак. Наведе се и пусна водата във ваната.

— Миа? Там ли си?

— Да. Извинявай, Габриел. Опитах се да открия смисъл в последните две съобщения.

— И?

— Не, засега нищо. Ще дойда след малко. Окей?

— Добре. Тук съм.

— Чудесно, Габриел. Много добра работа си свършил.

Затвори телефона и се върна в стаята. Остави апарата върху перваза на прозореца и опита една хапка от закуската. Не успя да я преглътне. Все едно. Ще си вземе кафе и кифличка от „Кафебренерие“.

Who’s there? Bye, bye, birdie?

Миа се съблече и влезе във ваната. Топлата вода обгърна тялото й и я успокои. Прекарала си беше хубаво навън със Сюсане. Даже много хубаво. Разбраха се да се видят пак. Или не се разбраха? Миа не помнеше, накрая беше малко пияна.

Отпусна глава назад, върху ръба на ваната, и затвори очи.

Who’s there? Bye, bye, birdie?

He беше много, но все пак беше нещо.

29

Сесилие Микле спа толкова дълбоко, че събуждането се оказа почти болезнено. Пресегна се към будилника по навик, но незнайно защо той не звънеше. Сесилие се опита да отвори очи, ала не успя. Тялото й бе толкова тежко и му бе така хубаво и топло, сякаш лежеше на мек облак, а върху й имаше друг прекрасен облак. Уви се по-плътно и се сгуши по корем. Притисна лице във възглавницата.

Опита се да послуша тялото си. Продължавай да спиш. Забрави какво ти казват умът и съвестта. Сега имаш нужда от сън, спи, спи. Затова лекарят й бе предписал тези таблетки. Тя обичаше да е с ясно съзнание. Не й се нравеше мисълта някой да поеме контрола над тялото й. Сесилие Микле беше обсебена от желанието да държи всичко под контрол. Отново извади ръка изпод завивките, по навик, за да спре будилника, навит да иззвъни в шест и петнайсет, както винаги, но той още не звънеше. Частичка от мозъка й се чудеше защо, ала скоро преобладаващата част на съзнанието й, на която не й пукаше, заглуши този въпрос. Направлявана от ефекта на сънотворните, тя придърпа завивките, главата й бе блажено отпусната върху меката възглавница.

— Не ти ги предлагам, а ти ги предписвам — погледна я строго лекарят й. — Ще вземаш тези таблетки, защото имаш нужда от сън. Налага ли се да ти го повторя, за да ти влезе в главата?

Най-добрият лекар на света. Знаеше от какво има нужда и бе взискателен към нея. „Грижи се за себе си.“ Това не се отдаваше много добре на Сесилие Микле. Да се грижи за себе си. „Трябва да се грижиш за себе си“ — всички непрекъснато й го напомняха, но Сесилие Микле не го смяташе за толкова лесно. Отраснала бе с майка, която никога не се грижеше за себе си, винаги поставяше чуждите нужди над своите — трудно бе да се откъсне от примера й.

Тревоги, тревоги… Затова не можеше да спи. Не знаеше откога не се бе случвало да спи през цялата нощ. Нощите по принцип не й носеха покой. Малко почивка, малко сноване, няколко късни предавания по телевизията, чаша чай и после евентуално няколкоминутна дрямка, преди да иззвъни часовникът и пак да е станало шест и петнайсет. Винаги имаше безброй грижи, а Сесилие бе от хората, които се тревожат повече от другите.

— Излишно се тревожиш — констатираше често мъжът й, включително и онзи път, когато купиха апартамент в „Скюлерю“.

— Не е ли прекалено скъп?

— Ще се оправим — успокои я мъжът й и се оказа прав; справиха се отлично особено след като той започна работа в Северно море.

Шест седмици работеше, шест седмици почиваше. Липсваше й, разбира се, през седмиците, когато отсъстваше, но парите им идваха изключително добре. А прибереше ли се, стоеше постоянно вкъщи. Сесилие Микле обичаше мъжа си. Беше съвършен, не би могла да има по-добър другар и любим. Той не приличаше на повечето от приятелите си, които също работеха в Северно море и които — щом се завърнеха вкъщи с пълен джоб, отиваха в града. Шест седмици на работа, шест седмици гуляй. Не, изобщо. Когато мъжът й си беше вкъщи, стоеше вкъщи.

Сесилие Микле протегна ръце към тавана и най-сетне успя да отвори очи. Остана да лежи, докато се осъзнае. Изпитваше слабост, но въпреки това се чувстваше невероятно добре след съня, продължил цяла нощ, кожата й бе топла, тялото — меко и спокойно. Не беше сънувала нищо, както в последно време, безумни сънища, почти като в треска, но тази нощ — не, нищо. Само пълен покой.

Сега се събуди, изведнъж дойде на себе си в затъмнената спалня и отново й стана неспокойно. Пресегна се към нощната лампа, но тя не се включи. Защо навсякъде е толкова тъмно? И студено? Ток ли няма? Сесилие Микле натисна копчето за лампичката на малкия будилник и виждайки колко е часът, се ужаси. Десет без петнайсет? Боже Господи, отдавна трябваше да е станала. Каролине трябваше да е вече в детската градина. Сесилие спусна краката си от леглото и седна, хванала главата си в ръце. Главата й тежеше като топка олово. Очите й се затваряха. Стана и се запрепъва към ключа на лампата до вратата. Опита се да светне, но не успя. В къщата беше студено и необичайно тихо. Стигна опипом до прозореца и дръпна завесите. Пролетната светлина влезе в спалнята, достатъчно, за да се вижда.

Заклатушка се тежко по коридора. Наложително е да събуди Каролине. Краката й тежаха, почти не се държеше на тях, докато се придвижваше през мрачния коридор. Беше забравила да си обуе чорапи, а подът бе студен. Стигна пипнешком покрай стената до стаята на Каролине.

— Каролине?

Гласът й прозвуча тънко и вяло. И той не можеше да се събуди.

— Каролине, будна ли си?

От стаята на момиченцето не се чу отговор. Десет без четвърт? Каролине никога не беше спала толкова много. Обикновено в седем вече бе станала или поне беше будна. Най-често се дотътрузваше в леглото на родителите си, влачейки плюшеното си мече. Това всъщност бе най-хубавото време от денонощието. Да лежат притихнали сутрин заедно в леглото с Каролине и мечето.

— Каролине?

Сесилие продължи да търси опипом пътя, очите й постепенно свикваха с тъмнината. Неочаквано усети нещо мокро и лепкаво под краката си. Какво е това, за бога? Спря и вдигна крак. После внимателно опипа пода със стъпалото си. Там имаше нещо гадно. Нали снощи бе измила и тук? Внимателно запристъпва по лепкавия под и влезе в стаята на детето. Протегна ръка към ключа на осветлението, но и тук лампата не светна.

— Каролине?

Бързо отиде да дръпне завесите. Светлина обля стаята и в същия момент Сесилие Микле се разтревожи сериозно.

— Каролине?

Не повярва на очите си. Каролине не си беше в леглото. На пода имаше кръв. Нямаше как да е будна. Беше стъпила в кръв. Значи това е сън. Все още спеше. Не биваше да пие сънотворните, но лекарят бе настоял. Сесилие Микле стоеше в малката детска стая и чакаше да се събуди. Този сън не й харесваше. Каролине не беше в леглото си. Часът беше десет без петнайсет. На пода имаше кръв. Токът бе спрял. В къщата беше тъмно. Кожата на ръцете й под пуловера настръхна. Искаше вече да се събуди. Часовникът сигурно скоро ще иззвъни — помисли тя и прехапа устни.

Това е само сън.

Сесилие Микле бе изпаднала в шок. Тя дори не чу, че телефонът звъни някъде далеч.

30

Миа Крюгер седеше до прозореца в „Кафебренерие“ на „Стургата“ и пиеше второто си късо кафе за деня. Изяде една кифличка и изпи чаша портокалов сок, измъчваше я неочаквано силен махмурлук, но чувстваше как тялото й бавно, но сигурно започва да се събужда след вечерта, прекарана навън със Сюсане. Обикновено не четеше вестниците, но по някаква причина днес го направи, независимо че първите страници я бяха отвратили. Детеубийствата, явно така се бяха наговорили да ги наричат. Миа ненавиждаше практиката на медиите да кръщават с разни имена случаи на убийство, на изчезване, на размирици, на войни или на каквото и да било. Не разбираха ли какво причиняват на читателите си? Не си ли даваха сметка какъв страх всяват сред обикновените хора, как ги плашат. Дявол да ги вземе. Защо няма закони срещу това? Наказания. И не на последно място: не съобразяваха ли тези глупаци, че точно това цели извършителят — да му обърнат внимание? Не го ли осъзнаваха? Че често замисълът на такива хора е да привлекат вниманието? От първата до последната страница всички вестници бяха пълни с едно. Детеубийствата. Понякога се чудеше как всичко това им идва наум — на журналистите. Имаше интервюта със съседите и приятелките на момиченцата, със служителите в детската градина. Полицията няма никаква хипотеза. Чудеше се откъде разполагат с подобна информация. Снимки на Паулине на плажа и от рождения й ден със семейството. Снимки на Юхане на кънки или на басейн с дядо й. Миа клатеше глава, неспособна да се откъсне от вестниците. Няма заподозрян. Страната е в траур. Снимки от погребението. Снимки на цветя и свещи от местата, където бяха открити. Писма и послания до момичетата. Плачещи деца. Плачещи възрастни.

Остави вестниците и довърши кафето си. В този момент иззвъня телефонът й.

— Да? Миа на телефона.

— Холгер е. Къде си?

— В „Кафебренерие“ на „Стургата“. Какво има?

— Още едно изчезнало момиче.

— В офиса ли си?

— Тръгвам оттам с колата.

— Вземи ме от „Севън-илевън“ на „Пльоенсгата“.

— Добре.

Миа затвори телефона и изтича към площад „Юнгсторге“. По дяволите. Номер три. Три резки на средния пръст. Не, не и този път. Все още беше рано. Още едно изчезнало момиче, а те вече работят по случая. Нямаше да има повече чертички. Миа не знаеше кое е това дете, но когато се промъкна през тълпата на „Торгата“, вече бе взела решение: ще намерят момиченцето, преди да стане прекалено късно.

Стигна до ъгъла на „Юнгсторге“ в момента, в който черното ауди на Холгер дойде по „Пльоенсгата“. Миа се шмугна на предната седалка и бързо затвори вратата.

— Къде отиваме — попита тя задъхана.

— Дисен — отговори лаконично Мунк. — Дисенвайен. Сигналът е отпреди десет минути. Андреа Линг. Шестгодишна. Не си е била в леглото, когато бащата се събудил.

Мунк сложи синята лампа на покрива и натисна газта.

— Сега ли се е събудил?

Тя погледна часовника на телефона си.

— Очевидно — промърмори Мунк.

— Кой е там?

— Ким и Анете. Къри пътува.

Мунк бибитна раздразнено на трамвая и на неколцина пешеходци, неуспели да се дръпнат достатъчно бързо.

— Проклети идиоти!

— Изчезнала е от къщи?

Мунк кимна.

— Странно. Другите две са отвлечени от детската градина.

— Разкарайте се! Господи!

Мунк пак натисна клаксона, най-после се измъкна от трафика и подкара към Синсен.

— Само бащата ли е бил вкъщи? Къде е била майката?

— Нямам представа — промърмори Мунк.

Телефонът му иззвъня и той го вдигна. Гласът му прозвуча рязко. Денят не бе от най-добрите.

— Да? По дяволите! Да, отцепи района. И веднага повикай „Съдебна медицина“. Какво? Не, майната му. Приоритетът ни е тук. Не, считаме го за местопрестъпление, разбира се. Там сме след пет минути.

Затвори и поклати глава.

— Анете?

— Ким.

— Намерили ли са нещо?

— Кръв.

— Кръв?

Мунк кимна с каменно изражение.

— Може би не е нашият човек — предположи Миа. — Методът е съвсем различен.

— Мислиш ли?

Каза последното, без да я погледне. Шестгодишно момиченце, изчезнало от стаята си в Дисен. Миа извади от джоба на якето си таблетка за смучене. Имаше надежда случаите да не са свързани. Три резки на средния пръст на лявата ръка. Не, дявол да го вземе, не и този път. Този път ще успеят.

Мунк натисна клаксона още веднъж, едва не сгази група пънкари на пешеходната пътека, които не виждаха причина да ускорят крачка въпреки сините лампи.

— Кръвта на момичето ли е? — попита Миа.

— Рано е да се каже, криминалистите са на път.

— Разбра ли последните новини за Бакен?

— Татуировката на орел, да. Щура работа. Рогер и Ранди? Значи е травестит?

— Така изглежда.

— Само това ни липсваше сега. Само това.

Последното не бе насочено към нея. Мунк го промърмори на себе си през зъби и пое по „Тронхаймсвайен“ нагоре към „Дисен“. „Дисенвайен“. Редица малки, червени къщи, събудили се за ден, напълно различен от обикновените.

— Какво имаме? — попита Мунк, след като слязоха от колата.

— Андреа Линг. На шест години. Изчезнала е от стаята си. Има кръв в леглото.

Ким се почеса по главата със сериозен вид.

— Къде е бащата?

— Във всекидневната — посочи Ким. — Не е на себе си.

— Лекарят тук ли е?

Ким потвърди и показа пътя към входната врата. Успяха да стигнат само до чакълестата алея и се появи Анете. Държеше телефона си в ръка и изглеждаше угрижена.

— Имаме още едно момиче.

— Какво? — възкликна Мунк. — Още едно изчезнало момиче?

Анете кимна.

— Току-що получихме сигнал. Каролине Микле. Шестгодишна. Изчезнала е от стаята си в Скюлерю.

— По дяволите — изруга Мунк.

— Кръв? — попита Миа.

Анете кимна.

— Добре — промърмори Мунк. — Вие двете поемате Скюлерю, Ким и аз оставаме тук. Извикайте още една група криминалисти.

— Вече са на път — съобщи Анете.

Мунк погледна Миа. Не каза нищо, но тя знаеше какво си мисли.

Две за един ден?

Две едновременно?

— Ще вземем моята кола. — Анете тръгна пред Миа към червеното пежо, паркирано до бордюра.

31

Журналистът от „Афтенпостен“ Микел Вол получи една от електронните си статии и остана относително доволен от резултата. Сега всичко ставаше толкова бързо, почти не бе имал време да прочете коректурата, преди да я публикуват. Прегледа статията няколко пъти, както бе поместена в сайта, нямаше правописни грешки, всичко изглеждаше наред, за щастие. Последно сбогом с Паулине. Предишния ден бе отразил погребението й заедно с двама колеги. Бяха ги пратили там заради заглавната страница на хартиеното издание на вестника, а неговата работа бе да намери друга гледна точка. Обикновено работеха отделно, хартиеното и електронното издание, но не и по този случай. Всички правят всичко и за предпочитане преди всички останали — това бе новото мото и той установи, че конкурентите му имат същия подход.

Църквата в квартал „Скьойен“ гъмжеше от народ. По желание на семейството помолиха журналистите да изчакат навън, но не всички се съобразиха. Микел Вол видя много колеги от други вестници да се промъкват в църквата, смесвайки се с роднините, съседите и приятелите. Вярно, работеха в труден бранш, но си имаше начини. „Афтенпостен“ бе ангажирал добър екип със случая. Умни хора. Способни журналисти. Без да го обсъждат, имаха негласно споразумение да не прекаляват. Да не раздухват случая. Да не бъркат с мръсни, любопитни пръсти в дълбоки рани. Нещо, което правеха някои от конкурентите им.

Микел Вол получи предложението за нова работа преди няколко месеца. Вече наближаваше четирийсетте и бе работил в „Афтенпостен“ почти дванайсет години. Щеше да е вълнуващо да започне нова работа, разбира се, а и кой знае кога щеше да получи друго предложение, но се радваше, че отказа. Последно сбогом с Паулине. Интервюира приятелка на Паулине от детската градина и родителите й. Може би беше малко на границата, но не, той сметна, че става. Беше уместно. Дълбока скръб от загубата. Снимаха плачещото момиченце с букет цветя в ръката и рисунка, която бе нарисувало за Паулине. Красиво и трогателно. В пълно съответствие с призива „Бъди внимателен“ — етичният кодекс на медиите. Или не? Микел Вол въздъхна тихо и се протегна. Не му оставаше много време за сън, откакто бяха открили момичетата. Нима губеше ценностните си ориентири? Отърси се от тази мисъл и отиде в кухнята да си вземе чаша кафе. В помещенията се чуваше жужене. Отдавна не бяха работили по подобен случайна впрочем бяха ли някога? Сериен убиец облича момичетата като кукли и ги окачва по дървета с ученически ранички на раменете. Поклати глава и отпи глътка кафе. Изглеждаше почти нереално. Случай от САЩ или евентуално от телевизията, но не и от родната му страна. Микел Вол трудно понесе гледката на множеството, излизащо от църквата. Малкият бял ковчег. Всички мрачни лица. Скръб. Последно сбогом с Паулине. Надяваше се, че е успял да спази добрия тон. Да, беше успял. Бе се получил хубав материал.

— Пак са тръгнали.

Силе пъхна глава в стаята за почивка.

— Накъде?

Микел остави чашата на бюрото и последва младата журналистка в съседната стая. Редуваха се да слушат полицейската станция ден и нощ. Опасяваха се да не изпуснат нещо.

— „Скюлерю“.

— Ново момиче?

— Трудно е да се каже. — Силе увеличи малко звука на радиото.

— Какво имаме?

Грунг влезе в стаята, неизбръснат и с леко зачервено лице, както обикновено. Редакторът очевидно също не бе спал много напоследък.

— Няколко екипа пътуват към квартал „Скюлерю“.

— „Скюлерю“ ли? Не беше ли „Дисен“?

— И на двете места.

— И в „Дисен“ ли? — попита Микел Вол. Не беше разбрал за това.

— Преди няколко минути — кимна Грунг. — Ерик и Тове вече са там.

Той пак се обърна към Силе.

— Имаме ли адрес в „Скюлерю“?

— „Велдинг Улсен“. Недалеч от училището.

— Ще го поема — вдигна ръка Микел.

— Чудесно — кимна Грунг. — Ще ни информираш своевременно, нали?

Микел Вол изтича обратно в офиса си и грабна оборудването.

— Имаме ли фотограф?

Грунг се провикна през помещението.

— Мисля, че Еспен е свободен.

— Не, той отиде в „Дисен“.

— Обади се на Нина — заръча Микел Вол и се втурна към изхода. — Помоли я да дойде направо там.

Взе асансьора до първия етаж, изтича на стоянката и хвана такси. Извади телефона си и набра номера на Ерик Рьонинг, колегата, който беше в „Дисен“.

— Ерик на телефона.

— Какво става?

— Преградили са. Тук е малък хаос. Никой, изглежда, не знае какво се случва.

— Само вие ли сте там?

— Иска ти се.

Колегата му се изсмя.

— Да, цялата трупа е тук. Миа! Миа!

За момент колегата се изгуби. После пак се чу гласът му по телефона.

— Какво става? — попита Микел Вол.

— Току-що дойдоха Мунк и Крюгер. Май ще се окажем на правилното място. Миа! Миа!

Колегата му пак се изгуби. Този път окончателно.

Микел Вол погледна към таксиметровия шофьор и го помоли да кара малко по-бързо. Надяваше се да е един от първите пристигнали, а останалите да не са в течение на тревогата, вдигната по полицейската станция. Микел се опита да се обади на колегата си, но попадна на телефонния секретар. Холгер Мунк и Миа Крюгер бяха там. Сигурно се случваше нещо значимо.

Микел Вол пристигна на улица „Вилдинг Улсен“ в „Скюлерю“ само за да открие, че полицията вече е отцепила района. Плати на шофьора, изскочи от колата и си проправи път през неголямата тълпа, вече започнала да се събира. Така се получаваше в последно време. Уж слушаха радиото, а стигаха твърде късно. Бе чул мнозина да обсъждат същото наблюдение. Толкова бавно ли реагираме? Носеха се слухове, че полицията разполага с нещо ново, други линии, но засега никой нищо не бе успял да разбере.

Микел Вол се промъкна съвсем отпред при загражденията и видя колега от „Ве Ге“.

— Какво се е случило?

— Още не знаем.

Журналистът от „Ве Ге“ запали цигара и посочи пътя.

— Мисля, че е номер три или номер пет. Една от жълтите къщи от редицата там. Никой от важните клечки още не е дошъл, само редови полицаи. Не знам какво става.

Микел Вол се огледа. В района постоянно прииждаха още хора. Видя „Ен Ер Ко“ и „Те Ве 2“. Кимаше на представителите на „Дагсависен“, когато телефонът му звънна.

— Микел на телефона.

— Грунг е. Какво имаме?

— Засега нищо, но всички са тук.

— По дяволите, толкова ли сме бавни? — тросна се Грунг.

— Трябва да сложим някого на пост.

Гласът на Грунг заглъхна. Редакторът не обичаше да му се нарежда какво да прави.

— Мунк и Крюгер са в Дисен — смени темата Микел.

Пазеше се да не изпадне в немилост пред Грунг. Бе ставал свидетел на подобни случаи и гледката не беше приятна. Не го въодушевяваше мисълта да го понижат дотам, че да отразява котешки изложби в Санвика.

— Крюгер тъкмо тръгна оттам — осведоми го Грунг. — Идва към теб, обзалагам се.

— Успя ли да се свържеш с Нина?

— Да, идва. Ерик е на другата линия. Ще ти се обадя пак.

— Окей. — Микел затвори.

Приближи се до загражденията и се съсредоточи върху ситуацията. Полицията бе отцепила цялата улица, нямаше достъп до нито една от къщите. Мунк и Крюгер бяха отишли в Дисен, а Крюгер навярно пътуваше насам. Сигурно беше нещо важно. Сигурно не само едно момиче е изчезнало. Две наведнъж? Това щеше да е на първа страница утре. Гарантирано. Поогледа се да види как да се промъкне отнякъде. Трябваше да има друг път. Журналистът се върна на мястото, където слезе от таксито. Тук ли да стои, или да пробва да заобиколи? Прекъсна го звънът на телефона му. Този път — скрит номер.

— Да, Микел на телефона.

От другата страна цареше пълна тишина.

— Микел Вол е на телефона. Кой е?

Запуши с ръка свободното си ухо, за да чува по-добре.

Бяха надошли много хора, районът се пълнеше с все повече коли и любопитни минувачи.

— Не е ли несправедливо? — прозвуча странен глас в ухото му.

Стържеше, някак преправен, Микел Вол не чуваше кой го търси.

— Кой е? — повтори той.

— Не е ли несправедливо? — попита отново гласът.

Вол се отдалечи още повече от тълпата, прекоси улицата и намери по-спокойно място.

— Кое да е несправедливо? — поиска да узнае той.

От другата страна пак настана тишина.

— Ало?

Вол изпита раздразнение.

— Ало? Който и да си, сега нямам време.

— Не е ли несправедливо? — потрети странният глас.

— Кое да е несправедливо? Кой е?

— Много е несправедливо, че трябва да стоиш толкова далече — уточни гласът.

В същия момент се приближи едно червено пежо. Микел забеляза Миа Крюгер и една жена, най-вероятно колежка. Пежото стигна до загражденията и пазачите го пуснаха.

— По дяволите — изруга той.

Къде е фотографът? Трябваше да снимат това.

— Обади се на някой друг да го тормозиш — изръмжа по телефона. — Аз съм зает.

Понечи да затвори, но стържещият глас пак се обади.

— На номер три е — съобщи гласът.

— Какво имаш предвид?

— На номер три е — повтори гласът. — Казва се Каролине. Още ли искаш да затвориш?

Микел Вол се заслуша внимателно.

— Кой е?

— Доналд Дък. Кой мислиш, че е? — полюбопитства гласът.

— Не, искам да кажа…

Гласът се засмя.

— Все още ли искаш да се обадя на някой друг? Тьонинг от „Дагблае“? Рюд от „Ве Ге“? Да се обадя ли на някого от тях вместо на теб?

— Не, не, не… ъъъ, не, не — запъна се Микел Вол, — аз те слушам.

Премести се още малко по-далече от множеството.

— Много добре тогава — похвали го гласът.

Микел издърпа бележника и химикалката от джоба си.

— Искаш ли да бъдеш мой приятел? — осведоми се стържещият глас.

— Вероятно искам — отговори журналистът.

— Вероятно?

— Да, ще се радвам да съм ти приятел — поправи се Микел. — Коя е Каролине?

— Коя, мислиш, е Каролине?

— Тя номер три ли е?

— Не, Каролине е номер четири. Номер три беше Андреа. Не се ли информираш? Не беше ли на „Дисенвайен“?

Тогава при загражденията се случи нещо. Вътре влезе още една кола. Криминалистите.

— Как да знам, че…

— Как да знаеш какво? — прекъсна го гласът.

— Ами че…

Микел не успя да каже нищо повече. Челото му гореше, ръцете му бяха влажни.

— Не са ли сладки, когато спят? — възкликна гласът.

— Кои?

— Малките.

— Откъде да знам дали не си правиш само майтап с мен?

— Искаш ли да ти изпратя пръстче по пощата?

Тръпки полазиха Микел Вол. Опита се да запази спокойствие, но му беше трудно.

— Не, в никакъв случай — заекна той.

Гласът се изсмя тихо.

— Трябва да задавате правилните въпроси — наставнически изрече.

— Какво имаш предвид?

— На пресконференциите — защо не задавате правилните въпроси?

— Кои са правилните въпроси? — попита Вол.

— Защо свинята е потекла на пода? — попита на свой ред гласът.

— Защо…? Какво каза?

Микел отчаяно се опитваше да отвори бележника си, без да изпуска телефона.

— Тик-так — изтананика стържещият глас. И затвори.

32

Холгер Мунк свали тънките латексови ръкавици и излезе на верандата да изпуши една цигара. Дявол да го вземе, как само започна денят! Предишната нощ спа лошо, въртя се в леглото. Още не беше говорил с майка си за наследството. Неприятно му беше, че този въпрос не му дава да заспи, а все пак се налагаше да мислят за по-важни неща. Две за един ден? Запали цигара и се загледа навътре през прозореца. Криминалистите се готвеха да тръгват, а бащата на момичето бяха закарали в полицейския участък в „Грьонлан“. Още не бяха разпитали майката, бащата беше в шок и силно се затрудняваше да говори. Двамата очевидно отдавна не живееха заедно, бяха разделени. Тази седмица майката си бе взела почивка. Беше на вилата с приятелки, без обхват. Намериха прозореца на вратата към верандата разбит. Имаше следи от кръв долу, по стълбите и в стаята на момиченцето. Андреа. Някой я бе отвлякъл от стаята й. Мунк дръпна дълбоко дим и се опита да се пребори с настъпващото главоболие. Набра номера на Миа. Минаха няколко секунди, преди тя да отговори.

— Какво имате? — попита Мунк.

— Каролине Микле, шестгодишна, изчезнала е от стаята си.

— Има ли следи от взлом?

— Не, ключът е бил под изтривалката.

Боже господи. Мунк въздъхна. Под изтривалката. Как е възможно?

— Кръв?

— Следи от кръв от коридора до стаята й.

— Родители?

— Сесилие и Йон-Ерик Микле. Нямаме нищо за тях. Той работи в Северно море, сега се опитваме да се свържем с него. Тя е учителка.

— Учителка ли?

— Да, но не тя е извършителката. В пълен шок е. Изпратих я в „Юлевол“. Не знаеше къде се намира. Казваше, че няма време да говори с нас. Трябвало да заведе Каролине на детска градина.

— Виж ти! — възкликна Мунк.

— Ще направим обиколка, за да проверим дали някой не е видял нещо.

— Да, тук също — каза Мунк.

— Прилагаме АЛфА 1, нали?

Тя, естествено, не видя как Мунк кимна.

— Холгер?

— Какво? Да, искам всички навън. Всички. Навсякъде. И под „всички“ разбирам „всички“. На всяко проклето шосе и на всяка проклета пътека. Ясно?

— Добре. — Миа затвори.

Холгер дръпна продължително от цигарата. Главоболието го връхлиташе с пълна сила. Вода. Трябваше да пийне малко вода. И да хапне нещо. Телефонът му пак иззвъня.

— Да? Мунк на телефона.

— Габриел Мьорк е. В неподходящ момент ли се обаждам?

— Зависи за какво се отнася — отсече Мунк.

— Помниш ли личната работа, която ме помоли да свърша?

Мунк потърка челото си с ръка.

— Задачата — продължи Габриел.

Мунк потърси в паметта си и най-после всичко си дойде на мястото. Нерешената математическа задача, която шведката бе изпратила по интернет.

— Реши ли и я?

Отново влезе вътре. Внимаваше да не стъпи върху кървавите следи и да не докосва нищо. Криминалистите не бяха приключили работата си.

— Разбрах, струва ми се, какво е, но ми трябва още.

— Още какво?

— Да поговорим за това по-късно, става ли?

Мунк излезе пред къщата и запали нова цигара. Бяха преместили уличните ограждения надолу по пътя. По-добре да държат журналистите на разстояние. Докато не настъпи промяна. Ужасяваше го мисълта как ще докладва на Микелсон. Две жертви. Няма заподозрян. А сега имаха още две изчезнали деца. В „Грьонлан“ щеше да е същински ад.

— Това е Гронфелд, мисля — обясни Габриел от другата страна.

— Какво е?

— Шифър на Гронфелд. Кодов език. Подвид на Виженер, но вместо числа се използват букви. Нужна ми е обаче още информация. Дадоха ли ти още нещо?

Мунк не успяваше да събере мислите си.

— Още нещо, не знам. Какво трябва да е?

— Букви и числа. При Гронфелд и двете страни — и подател, и получател — използват една и съща комбинация. От букви и числа. Иначе е невъзможно да се разкодира.

— За нищо не се сещам — призна Мунк, в момента, когато Ким се показа на вратата. — Ще продължим по-късно.

— Добре. — Габриел затвори.

— Открихте ли нещо? — попита Мунк.

Ким поклати глава.

— Повечето хора са на работа, ще се наложи да направим една обиколка следобед.

— Значи нищо? По дяволите, все някой трябва нещичко да е видял.

— Засега няма никакъв резултат.

— Обиколете пак — настоя Мунк.

— Но ние току-що…

— Казах: обиколете пак.

Младият полицай кимна и хлътна зад вратата.

Мунк понечи да влезе в къщата, но се обади Миа.

— Да?

Чуваше го в гласа й. Бяха открили нещо.

— Жена е — съобщи му тя.

— Свидетел ли имаме?

— Един пенсионер точно отсреща. Страдал от безсъние. Гледал през прозореца, според него било около четири. Видял някой да се рови в пощенската кутия. Излязъл да провери.

— Храбър пенсионер.

— Абсолютно.

— Какво каза?

— Извикал я. Тя избягала.

— И е сигурен, че е била жена?

— Сто процента е сигурен. Бил е на няколко метра разстояние.

— Дяволска работа.

— Казах ти, нали? — напомни му Миа възбудено. — Знаех го.

— Вярно е. Пенсионерът с теб ли е сега?

— Ще дойде с нас.

— Ще се видим в отдела след десет минути.

— Добре. — Миа затвори.

Мунк стигна едва ли не тичешком до колата. Жена. Седна зад волана и потегли към огражденията. Дъждът се изливаше над сигналната светлина, когато мина покрай насъбралите се журналисти и репортери. Поне имаха нещо за лешоядите.

Жена.

Сложи синята лампа на покрива и подкара с бясна скорост към центъра.

3

33

Норвежкият ветеран от Афганистан Том-Ерик Сьорли седеше до прозореца на всекидневната си. На улицата пред къщата му спряха полицейските коли и започнаха да поставят преграждения. Той взе бинокъла от масата и завъртя лещите, за да фокусира полицаите. Както винаги, цял ден бе слушал полицейската станция и знаеше, че нещо се случва. Две малки момиченца бяха убити, бяха изчезнали още две и сега полицията бе решила да заварди главните пътища при изходите на града. Повторно фокусира бинокъла. Въоръжени полицаи с шлемове, автоматични пистолети „МП 5“ — познаваше оръжието, самият той многократно го бе използвал. „Хеклер и Кох“ МП 5. Въоръжените полицаи сложиха бариера и започнаха да спират колите. За късмет на шофьорите бе рано сутринта. Беше се образувала опашката от автомобили към вътрешността на града, а не на излизане от него.

Остави бинокъла и пак увеличи звука на новините. Телевизорът му винаги беше включен. И компютърът. И полицейското радио. Новини. Обичаше да ги следи. Да бъде информиран. Това за него бе начин да се чувства жив сега, когато вече не беше вътре в събитията. Лекс, кучето му, се събуди в коша и пролази до стопанина си. Седна в краката му с наклонена настрани глава и изплезен език. Немската овчарка очакваше да я изведе на разходка. Том-Ерик Сьорли погали кутрето по главата и се върна към действието на екраните. „Те Ве 2“. Репортер с микрофон в ръка пред камерата. На заден план се виждаше жилищна зона в „Скюлерю“. Полицейски заграждения. Едното момиче беше изчезнало оттам. Чу новината преди един час. Стана и сложи нашийник на немската овчарка. Поведе кученцето надолу по стълбите, навън в градината и го върза на опънатото въже. Сега не му се ходеше на разходка. Болеше го глава.

Стъмни се, а полицията още не бе махнала огражденията на главния път. Цял ден. Значи някой от министерството си бе развързал кесията. Седна да вечеря пред телевизора. На екрана се появи скица. Портрет на жена. Един свидетел я бе видял в „Скюлерю“. Успех! — помисли си Том-Ерик Сьорли. Изглеждаше съвсем обикновена. Запис от пресконференция. Жена, прокурор от полицията. Още издирваха момичетата. Изчезнали безследно. Двама следователи в автомобил. Мъж с брада и бежово палто. Момиче с дълга черна коса. И двамата с остър поглед. Мъжът с палтото направи знак на журналистите да се отстранят. Не даде изявление.

Том-Ерик Сьорли изключи звука на телевизора и стана да си напълни чашата с кафе. Чу ли нещо отвън? Имаше ли някого в градината? Намъкна чифт обувки и излезе на площадката. Овчарката не беше на въжето.

— Лекс?

Обиколи къщата, отиде в задния двор и изпадна в шок, виждайки ябълковото дърво.

Някой бе убил кучето му и го бе увесил за шията с въже за скачане.

34

Миа Крюгер пресече улицата и тръгна нагоре по „Тьойенгата“. Извади таблетка за смучене от джоба си и се опита да не гледа заглавните страници на вестниците. Мина покрай още един павилион, където й излагаха на показ живота. Все още няма следа от мистериозната жена. От първа страница гледаше фоторобот. Този на жената, която пенсионерът бе видял. Нямаше нищо лошо в рисунката. Нямаше нищо лошо в показанията на свидетеля. Проблемът бе, че можеше да е всеки. Деветстотин обаждания само през първия ден. Хората сочеха съседката, колегата, племенницата си, жена, която бяха видели на опашката за ферибота. Полицейските линии прегряха, наложи се да ги затворят, да си починат. Според слуховете някои чакали по два часа, за да се свържат. Някой виждал ли е Каролине и Андреа? Нова заглавна страница, снимки на момичетата, големи, раздути, сякаш, за да й се подиграят. Не можеш да си вършиш работата. Отговорността е твоя. Ако момичетата умрат, ти ще си виновна.

Защо, за бога, изведнъж се бе появила тази кръв? Миа Крюгер не разбираше. Не се връзваше. Изследваха кръвта, не беше на момичетата. Дори не беше човешка кръв. Беше на свиня. Извършителката им се подиграваше, това правеше. Или извършителят. Миа Крюгер изобщо вече не беше сигурна. Нещо не се връзваше. С жената в „Скюлерю“. С фоторобота. Имаше чувството, че е само игра. Виж колко ми е лесно. Правя абсолютно всичко, което поискам.

Аз печеля. Вие губите.

Миа се сгуши в якето си и отново пресече улицата. Нямаха нищо за белия ситроен. От списъка с евентуални заподозрени не бе излязло нищо. Лудвиг и Къри бяха свършили страхотна работа със случая от Хьонефос, единият кабинет на „Марибуесгата“ беше покрит от горе до долу със снимки и бележки, но все още не бяха открили нищо. Все пак ставаше въпрос за осемстотин и шейсет служители. Почти деветстотин човека работеха в болницата. Да не говорим за всички със свободен достъп — пациенти, посетители, роднини. Хиляди хора. Видео наблюдението също не бе хванало нищо. На времето нямаше камери в родилното отделение, само на изхода. Самата Миа помнеше, че преглежда записите с часове, без успех. Нищо. Кашони с разпити и обяснения. Лекари, сестри, пациенти, физиотерапевти, санитари, роднини, служители на регистратурата, персонал по поддръжка на чистотата. Тя лично разговаря с почти сто човека. Всички бяха еднакво отчаяни. Как бе възможно това? Как така някой ще влезе в родилното отделение и ще излезе оттам с бебе, без да го забележат. Миа помнеше в какъв възторг изпаднаха полицейските началници, когато младият швед се самоуби и така „направи самопризнание“. Бързо прекратиха разследването. Заметоха го под килима. Срам за службата. Техен дълг бе да продължат.

Миа Крюгер пак пресече улицата и влезе в един заден двор. Отдавна не бе идвала, но мястото не се беше променило. Зелената врата без табелка, скрита в невидим ъгъл на града. Почука и изчака някой да отвори. Решиха да обявят възнаграждение. Семействата на момичетата и хората, които ги подкрепят. Мунк и Миа възразиха, това само щеше да увеличи броя на несериозните обаждания, да попречи на достъпа до линиите на хора, разполагащи с важна информация, и все пак се решиха на тази крачка след консултация с адвокатите си. Да става каквото ще. Надяваха се да излезе нещо от това. Точната сума пари да примами точния човек от сенките.

На вратата се отвори малко прозорче и се показа мъжко лице.

— Да?

— Миа Крюгер — представи се тя. — Тук ли е Чарли?

Прозорчето се затвори. След няколко минути мъжът се върна. Отвори вратата и я пусна да влезе. Имаше нов пазач, не го бе виждала преди. Типичен избор за Чарли, културист, с грамадно четвъртито тяло, с татуирани бицепси, по-дебели от бедрата й.

— Там е. — Мъжът посочи към помещението.

Чарли Брюн стоеше зад бара и се усмихна широко при влизането й. Не се бе променил. Навярно беше поостарял и с уморен поглед, но колоритен както обикновено. Беше силно гримиран — носеше яркозелена рокля с пайети и боа на врата.

— Миа Лунния лъч — засмя се Чарли и излезе пред бара да я прегърне. — Невероятно много време мина. Как си, за бога, girl?

— Добре — кимна Миа и седна.

В заведението имаше малко хора. Само шест-седем души, повечето в женски дрехи: леопардови панталони и високи токчета; бели рокли и дълги копринени ръкавици. При Чарли можеше да бъдеш такъв, какъвто искаш да си, тук на никого не му пукаше. Светлината бе приглушена, атмосферата — спокойна. От джубокс в ъгъла звучеше Едит Пиаф.

— Изглеждаш ужасно. — Чарли Брюн поклати глава. — Искаш ли бира?

— Имаш ли лиценз за продажба на алкохол?

— Ама недей така, girl! Тук не използваме такива грозни думи — смигна мъжът и наля бира. — Какво ще кажеш за едно малко?

— Какво значи едно малко тук през деня? — усмихна се Миа и отпи от бирата.

— Значи каквото си поискаш — намигна й Чарли и избърса бара пред нея. — Да — продължи той. — Тук вече не е толкова забавно, колкото преди. Знаеш ли, остаряваме, поне Чарли остарява.

Заметна зелената боа на врата си и се пресегна към едно шише на рафта.

— „Йегер“?

Миа кимна и свали шапката и коженото си яке. Беше приятно да си вътре. На топло. Да се скриеш за миг от света. Често се бе застоявала при Чарли, когато медиите разгласиха нейния случай. Случайно бе попаднала на това място и веднага се беше почувствала у дома. Тук не я гледаха любопитни очи. Пълно спокойствие и сигурност, бяха почти семейство. Струваше й се, че е било много отдавна, в някой предишен живот. Сега не познаваше никого от облечените в женски дрехи мъжете, насядали в сепарето до червената стена.

Чарли извади чаши и наля „Йегермайстер“ и на двамата.

— Наздраве, сладуранке. Радвам се да те видя пак.

— Взаимно е — усмихна се Миа.

— Ти, естествено, не си остаряла — отбеляза той. — Какви скули имаш, girl. Трябвало е да станеш модел, а не полицайка. Ама сериозно. Защо не водиш малко по-здравословен живот заради кожата си? И не е зле от време на време да слагаш малко грим, въпреки че си жена. Така, казах го. Мама Чарли винаги е откровена — смигна Чарли и се усмихна.

— Благодаря — засмя се Миа и изпразни чашата „Йегермайстер“.

Питието загря приятно гърлото й.

— Ще ни донесеш ли бутилка шампанско, Чарли?

— Какво казах за викането, Линда?

Чарли се обърна към един от мъжете на масата — носеше къса розова рокля, боти, ръкавици и перлена огърлица на шията. Макар и на повече от четирийсет години, движеше тялото и ръцете си като петнайсетгодишно момиче.

— Хайде де, Чарли. Бъди добър.

— Това е почтено заведение, а не амстердамски бардак. С чаши за всички ли?

— Не, имаме си — изкиска се мъжът на име Линда.

— No class[1] — въздъхна Чарли и завъртя очи. Взе бутилка шампанско от стаичката зад бара и я занесе до масата. Отвори я от раз за радост на мъжкото момиче, което пляскаше с ръце и се смееше.

— Така — каза Чарли, като се върна. — Мислех, че сме те изгубили.

— Слуховете за смъртта ми са силно преувеличени — смигна Миа.

— Малко червило и нотка фон дьо тен и ще се съглася — изкикоти се Чарли. — О, не, нагъл съм. Не, много съм нагъл.

Чарли Брюн се приведе над бара и дълго я държа в прегръдката си. Миа се усмихна. Отдавна не й се бе случвало да я прегръща плюшено мече в женски дрехи. Беше хубаво.

— Нагло ли беше? Изглеждаш тооолкова прекрасно. Като милион крони.

— Няма проблем — засмя се Миа.

— Два милиона.

— Стига, Чарли.

— Десет милиона. Още един „Йегер“?

Миа кимна.

— Кажи какво те води тук — поде Чарли, когато и двамата изпразниха чашите.

— Имам нужда от помощ — отвърна Миа и извади снимка от вътрешния джоб на якето си.

Тя я плъзна през бара. Чарли извади чифт очила и приближи снимката до свещта.

— Ранди, да — кимна Чарли. — Знаех си, че ще има нещо общо с теб. Трагедия.

— Той често ли идваше тук? Извинявай, исках да кажа „тя“.

Чарли свали очилата и плъзна снимката по бара обратно към Миа.

— Случваше се да идва тук, да. На периоди. Ту идваше често, ту минаваха месеци, преди да я видим отново. Рогер беше от тези, които, как да се изразя, не се чувстват добре със себе си. Помоему правеше всичко по силите си да не бъде Ранди, но, знаеш как е, не можеше да престане. Трябваше да пие много, за да се отпусне. Понякога се налагаше да я помолим да си тръгне, притесняваше другите гости.

— Имаш ли предположение защо?

— Защо е скочил от покрива ли?

Миа кимна. Чарли сви рамене.

— Нямам представа. Светът е жесток, само това мога да кажа. Трудно е, когато обществото иска от теб да бъдеш някакъв, а тялото ти иска друго.

— Няма по-нормален човек от теб — увери го Миа и надигна бирата си.

— Аз ли? Боже мой, аз приключих с това преди трийсет години, но не всички са като мен. Вина, срам и угризения на съвестта. Имаме интернет на телефона и изпращаме всъдеходи на Марс, но в умствено и емоционално отношение живеем още в Средновековието, но ти знаеш за какво говоря.

— Знам ли? — повдигна вежди Миа.

— Да, ти си умна. Затова те харесвам толкова. И красива — това разбира се помага, но най-вече си умна, не е нужно да ти обяснявам всичко. Защо не станеш министър-председател, Миа? Да научиш таза страна на едно-две неща?

— Едва ли ще доведе до добър резултат.

— Да, вероятно е така. Прекалено си мила.

Чарли се засмя и наля на себе си и на Миа по още един „Йегер“.

— Сама ли идваше?

— Кой? Ранди?

Миа потвърди.

— Обикновено — да. Няколко пъти доведе и приятелка, но не съм разговарял с нея.

— Мъж?

— Не, жена.

— Как изглеждаше?

— Строга. Достолепна. С тъмна коса на стегната конска опашка. Малко необичайни очи.

— В какъв смисъл необичайни?

— Бяха разноцветни.

— Я виж ти.

Чарли кимна.

— Едно синьо и едно кафяво. Изглеждаше малко freaky[2]. Студена. Сериозна. Зарадвах се, когато спря да идва. Побиваха ме тръпки от нея.

— Кога беше това?

— О, не знам. — Чарли извади парцал и започна да бърше бара. — Май няколко месеца, след като ти спря да идваш тук. Между другото, къде беше?

— За известно време извън света.

— Радвам се, че се върна. Липсваше ми. — Той смигна и надигна чашката. — Да изгоня ли гостите? Така и ние ще пийнем като хората, както едно време.

— Някой друг път, Чарли. — Миа си облече якето. — Точно сега имам много работа.

Намери химикалка в джоба си и му написа телефонния си номера на една салфетка.

— Обади ми се, ако се сетиш за нещо. Става ли?

Чарли се наведе над бара и за довиждане я целуна по двете бузи.

— Don’t be a stranger[3].

— Обещавам — усмихна се Миа.

Нахлупи си шапката и излезе в дъждовната вечер на Осло. Потърси такси, но не видя. Все едно. Не бързаше. Да не би някой да я чака в хотелската стая? Миа си сложи качулката и се отправи с бавна крачка към центъра. Телефонът й иззвъня. Габриел Мьорк.

— Здравей — поздрави Миа.

— Здравей. Габриел е. Имаш ли време?

— Разбира се — отговори Миа. — Още ли си в офиса?

— Да.

— Не знам дали Холгер ти е казвал, но не влиза в задълженията ти да стоиш там денонощно.

— Да, разбирам, но имах да разучавам много неща.

Габриел звучеше уморено.

— Има ли нещо ново?

— Всъщност — да. Хрумна ми, че трябва да е възможно да се възстановят изтрити съобщения, затова се обадих на един мой приятел, луд по „Епъл“.

— И?

— Не се притеснявай. Намерих ги.

— Всичко, което е било в телефона му?

— М-да.

— Страхотно! — възкликна Миа. — Какво имаме?

— И добри, и лоши новини. Открих изтритите съобщения, но не са много. Телефонът му трябва да е бил съвсем нов. Очите ми се затварят, затова предпочитам да не ти ги чета. Ще изчакаш ли да ги видиш утре?

— Разбира се. И тези ли бяха анонимни?

— Не, има номер.

— Чий е?

— Не е общодостъпен. Точно затова ти звъня. Налага се да хакна няколко бази данни, за да разбера на кого е.

— За колко по-точно говорим?

От другата страна за момент настъпи тишина.

— Толкова, колкото е необходимо.

— И?

— Ами, не е законно. Трябва да изискаме достъп. Какво мислиш?

— Говори ли с Холгер?

— Не си вдига телефона.

— Не можем да чакаме — заяви Миа. — Действай.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Окей — съгласи се Габриел.

— Веднага ли ще се заемеш?

— Мислех евентуално да си легна.

— Както решиш. Сигурно няма да е късно и утре сутринта.

— Ще пробвам да го направя сега.

— Би било чудесно. Аз няма да спя.

— Добре.

Миа затвори и продължи разходката си към центъра. Улиците бяха почти пусти. През прозорците се виждаха хора, светлините от телевизорите. Изведнъж хотелската стая й се стори още по-непривлекателна, отколкото преди малко. Нямаше причина да отива там. Така или иначе беше изключено да заспи. Да изпие една бира не изглеждаше лоша идея. Ще се опита да си събере мислите.

За щастие в Юстисен посетителите бяха малко. Тя поръча бира и седна в един усамотен ъгъл. Взе химикалка и хартия и се взря в празния лист пред себе си. Четири момичета. Скоро щяха да навършат шест години. Паулине. Юхане. Каролине. Андреа. Написа имената отгоре на листа. Паулине. Изчезнала от детската градина. Намерена в Маридален. Юхане. Изчезнала от детската градина. Намерена при „Хаделансвайен“. Каролине и Андреа. Отвлечени от домовете им. Къде щяха да ги намерят? Не видя никаква логика. Отговорът се криеше другаде. Рогер Бакен/Ранди. Текстови съобщения. Не е разумно да летиш прекалено близо до слънцето. „Who’s there?“. „Bye, bye, birdie.“

Първо съобщение. Икар. Направил е нещо непозволено. Второ съобщение. „Who’s there?“. Не се ли разправяха серия вицове. Чук-чук. Knock, Knock. Who’s there? Doris. Doris, who? Doris locked, that’s why I’m knocking.[4] Нямаше никакъв смисъл. „Bye, bye, birdie.“ Това беше лесно. „Bye, bye, birdie“, мюзикъл, хит сред гейовете. Татуировка на орел. Чао, птичке.

Миа усети неприятен вкус в устата си и си поръча още един „Йегер“. Алкохолът й подейства добре. Главата й се замая, беше й по-лесно да мисли. Взе втори лист и го сложи до първия. Ученически пособия. Книги. Хартия. Име на първата страница. Кукленски рокли. Пътувам сама. „Това се повтаря“ — написа бързо тя. „Това се връзва“. Кръв от свиня. Who’s there. „Това не се връзва“ — написа тя отдолу. Две от детската градина. Две от домовете им. Десет рокли. Жена. Миа поръча още една бира. Сега мисълта й потръгна. Съзнанието й се проясни. Травестит. Жена. Пол. Игра с пола? Неясен пол? Срам. Вина. Пътувам сама. Първите символи даваха ясна представа за интелигентност. Раница. Табелка. Кукленски рокли. В останалото нямаше логика, бяха само… да… безсмислици? Свинска кръв? Who’s there? Извади още един лист и го смести до другите два. Изпи до дъно бирата и поръча още една. Тук имаше нещо. Натъкна се на нещо. Отгоре на третия лист написа жена. Хьонефос. Родилно отделение. Измити и натъкмени момиченца. Упойка. Обгрижване. Медицинска сестра? Фоторобот. Прилича на всяка друга. Как да се скриеш, бидейки на показ? Остави част от листа празна и написа още нещо отдолу. Студена. Сериозна. Разноцветни очи. Едно кафяво и едно синьо. Шизофрения? Една в Маридален. Една при Хаделансвайен. Гора. Скрита. Трябва да търси. Трябва да работи. Трябва да ловува. Видима, но скрита. Иска да покаже какво е направила, но не толкова очевидно, че да не трябва да се търси. Свинска кръв. Who’s there? Защо е така чисто в началото? Сериозно? Защо след това е толкова нечисто? Несериозно?

Миа поръча още едно питие, извади нов лист. Мисълта й тръгна по-гладко, тук имаше нещо. Усещаше вкуса му, но не съумяваше да го хване. Гордост. Вижте ме. Вижте какво направих. Рине ЮВ. Напълно неспособни сте и аз ще ви го докажа. Аз срещу вас. Игра. Защо в началото всичко е толкова чисто, а после — така нечисто? Кръв? Свинска кръв? Като на кино. Театрално. Неистинско. Не гледай натам. Съзнанието й се отприщи. Лавина от неудържими мисли. Така беше. Неистинско. Не гледай натам. Миа продължаваше да записва и да записва, почти забрави да пие. Не гледай натам. Не всичко има значение. Не и киното. Не и театралното. То не е истинско. То е наужким. Не се връзва. Гледай само това, което се връзва. Това, което е действителност. Накъде сочат символите и кои от тях? Кой трябва да следваме и кой — не? Това ли е играта?

Това е играта.

Миа се засмя, без да се усети. Беше далече. Потънала дълбоко в себе си. Градът не съществуваше. Юстисен не съществуваше. Масата я нямаше. Бирата я нямаше. Въже за скачане, да. Училищни принадлежности, да. Кукленски рокли, да. Пътувам сама, да. Упойка, да. Свинска кръв, не, наужким. Bye, bye, birdie, не, не е важно. Да летиш прекалено близо до слънцето, не, не е важно. Who’s there?

— Миа?

Миа така се стресна, че подскочи на стола. Огледа се объркано, не разбираше къде е.

— Извинявай. Безпокоя ли те?

Действителността бавно се върна при Миа. Бирата се върна. Помещението се върна. До нейната маса, с мокра коса, подгизнало яке и тъжен поглед стоеше Сюсане.

— Здрасти! Случило ли се е нещо?

— Може ли да седна? Виждам, че работиш. Не искам да те безпокоя.

Миа нямаше време да отговори. Сюсане си свали якето и се свлече на стола като мокра котка.

— Сядай — подкани я Миа. — Не се притеснявай. Вали ли навън?

— И навън, и вътре — въздъхна младата жена и закри лицето си с ръце. — Не знаех къде да отида, помислих си, че сигурно си тук.

— Тук съм — отвърна Миа. — Искаш ли бира?

Сюсане кимна мълчаливо. Миа стана и отиде на бара.

Върна се на масата с две бири и две чашки „Йегер“.

— Книга ли пишеш? — попита Сюсане и се усмихна изпод бретона си.

— Не, просто работя.

— Добре, защото това вече е заето. — Сюсане посочи единия лист.

Who’s there?

— Заето ли? Какво имаш предвид? Откъде е?

— Това е първата реплика от „Хамлет“.

— Сигурна ли си?

Сюсане се засмя.

— Да, напълно съм убедена. Все пак съм асистент-режисьор. Очаква се да познавам пиесата.

— Не исках да кажа това — оправда се Миа. — Но наистина ли?

Сюсане се прокашля и изведнъж отново се превърна в театралната Сюсане от Осгорщран.

— Who’s there? Hay, answer me, stand and unfold yourself. Long live the king!

„Ти първо кой си? Стой и се разкрий! Да живее кралят!“[5]

Отпи глътка бира и неочаквано доби срамежлив вид.

— Това не е наистина. Хайде да не му обръщаме внимание — прошепна Миа.

— Какво? — учуди се Сюсане.

— Не, нищо. Какво се е случило? Защо си толкова тъжна?

Сюсане пак въздъхна. Издърпа косата, затъкната зад ухото й, и се скри зад нея.

— Пак старата история. Аз съм една глупачка.

Едва сега Миа забеляза колко много е пила приятелката й. Говореше носово и трудно уцелваше устата си с халбата.

— Актьори. Как да разчиташ на актьор? — продължи тя. — Твърди, че те обича, а на следващия ден — не, после неочаквано пак го казва, а когато му повярваш, спи с някоя от осветителките. Такива ли са хората?

— Две лица — обобщи Миа. — Не е лесно да разбереш кое е истинското.

Две лица?

Игра с пола?

Актьор?

— Лицемерни мръсници — повиши тон Сюсане.

Гласът й се понесе през бара и някои от клиентите погледнаха към тяхната маса.

— Ще ти мине, нали? — Миа докосна ръката на приятелката си.

— Винаги минава. После пак. Вечен хоровод, като в „Пер Гинт“ на Ибсен. Въртиш се, въртиш се и изведнъж животът свършва, а любовта не е дошла.

— Пияна си — отбеляза Миа и пак я погали по ръката. — Говориш безсмислици. Хайде да те заведем да си легнеш.

Самата Миа вече беше доста пияна. Допи си бирата и се загледа в Сюсане, която се опитваше да отпие от своята.

— Винаги се прибирам сама. — Младата жена изтри една сълза.

Телефонът на Миа иззвъня. Пак беше Габриел Мьорк. Миа погледна Сюсане.

— Вдигни го — кимна тя. — Боже мой, не съм чак толкова зле, само цивря.

— Сигурна ли си?

— Божичко, разбира се.

— Веднага се връщам.

Миа взе телефона си и отиде в задния двор.

— Да?

— Габриел е.

— Какво имаме?

— Още една грешна препратка.

— Нищо ли не намери?

— Намерих. Номерът е на Вероника Баке.

— Отлично, Габриел. Коя е тя?

— Въпрост е по-скоро „коя е била тя“. Вероника Баке е починала на деветдесет и четири години през 2010 г.

— Как е възможно?

— Била е стара.

— Да, това го разбирам, но как е възможно телефонът й да е използван преди два месеца, ако е починала през 2010 г.?

— Представа нямам, Миа. Много съм уморен. В момента съм неспособен да мисля ясно. Будувам от почти трийсет часа.

— Поспи малко. Ще говорим утре.

Тя затвори телефона и влезе вътре. Сюсане вече не седеше на масата, а се клатушкаше до бара. Опитваше се да убеди келнера, че е достатъчно трезва, за да си поръча още една чашка, но той не й вярваше. Миа взе листовете си, навлече си коженото яке и я изведе от заведението.

— Не съм пияна — измънка Сюсане.

— Тази нощ ще спиш при мен — подхвърли Миа.

Прегърна приятелката си през раменете и внимателно я поведе по мокрите улици към хотелската стая.

[1] Никаква класа (англ.). — Бел.прев. ↑

[2] Куриозно-екстравагантен, чудовищен — (англ.). — Бел.прев. ↑

[3] Обаждай се, букв. не се отчуждавай (англ.). — Бел.прев. ↑

[4] Чук-чук. Кой е там? Дорис. Коя Дорис? Вратата е заключена, затова чукам (англ.) — вицът е изграден върху омонимията на „door is“ — „вратата е“ и женското име Дорис. — Бел.прев. ↑

[5] Превод: Валери Петров — Бел.прев. ↑

35

Жената с едно синьо и едно кафяво око стоеше пред огледалото в банята. Отвори шкафа и извади контактните си лещи. Днес сини. Със сини очи на работа. Не с разноцветни очи. Не и на работа. На работа тя не беше себе си. В службата никой не знае коя съм. А и това не беше същинската й работа. Само привидната. Само за пред всички останали. Върза косата си на стегната конска опашка и се приведе към огледалото. Внимателно си постави лещите и примигна. Изкриви устни в престорена усмивка и разучи отражението си. „Здравейте, аз съм Малин. Малин Щолц. Работя тук. Мислите си, че ме познавате, но нямате представа коя съм. Здравейте, вижте колко ме бива да заблуждавам. Да се усмихвам. Да се смея, сякаш ми пука за какво говорите. Не, колко неприятно, кучето ви се е разболяло? Надявам се вече да е по-добре. Чаша сок, веднага, госпожо Улсен. Ей сега ще ви сменя чаршафите. Много ще ви хареса. Няма нищо по-хубаво от чисти чаршафи.“ Жената с едно синьо и едно кафяво око излезе от банята и отиде в спалнята. Отвори гардероба и извади работните си дрехи. Бели дрехи — това е хубаво правило. Всички сме невидими в еднакви дрехи. Ако очите ни не са разноцветни. А те не са. Те са сини. Морскосини. Норвежки очи. Хубави очи. Нормални очи. Сандвич в трапезарията. Боже мой, тук съм напълно съгласна. Със сигурност трябваше да се махне. Да, не гласувах за нея, та тя не може да танцува. Мъртви лица. Празно. Празно. Празни думи. Устни, които се движат под безжизнени очи. Той наистина ли го каза? Това бившият ти мъж ли е? Боже мой. Да, разбира се, че имам профил във фейсбук. Кафе. Осем часа? Понякога вечерна смяна. Паркира колата в гаража. Но това не е истинската й работа, нали? Не е действителност. Не, действителността е съвсем друга.

Жената с едно синьо и едно кафяво око излезе в коридора, взе чантата и якето си, слезе по стълбите и излезе навън, където беше колата й. Запали мотора и включи радиото. Изчезнали са, но никой няма да ги открие, нали? Не всички могат да имат деца. Кой решава? Кой решава кой да има деца? Някои губят детето си. Кой решава? Кой решава кой ще изгуби детето си? Това не е истинската й работа. Не е тази. Не, никой не знае каква е истинската й работа. Не, някои знаят, но не го издават.

Жената с едно синьо и едно кафяво око смени радиостанцията. Навсякъде едно и също. Момичетата са изчезнали и никой не знае къде са. Къде са момичетата? Живи ли са още? Затворил ли ги е някой някъде? От колко момичета имаш нужда? Колко деца трябва да имаш? Две цяло и три, това ли е нормалният брой? Нормален? Човек не е ли нормален, ако няма деца? Ако човек не може да има деца? Жената с едно синьо и едно кафяво око бавно излезе от центъра. Важно е да караш бавно, ако искаш да бъдеш незабележим. Ако някой спре колата, рискуваш да разбере, че не е твоя. И не се казваш Малин Щолц. А името ти е съвсем друго. Това не е добре. Най-добре е да караш бавно. Понякога е лесно да се скриеш на най-видно място, както на работа. Някои хора си мислят, че ти е нужно образование, за да те наемат на работа. Това не е вярно. Достатъчни са само документи. Документите лесно се фалшифицират. Трябват ти само препоръки. Препоръките лесно се фалшифицират. Жената с едно синьо и едно кафяво око подкара по „Драменсвайен“ към бялото тухлено здание. Паркира колата и се насочи към входа. Осем без десет. Ако идваш навреме и си вършиш работата, никой няма да те пита за нищо.

Влезе в сградата и отиде в гардеробната на персонала. Закачи якето и чантата си в шкафчето и се огледа в огледалото. „Имам две сини очи. Аз съм момиченце със сини очи.“[1] Това е само измислица. Истинската ми работа е съвсем друга. Стига никой да не издаде нищо, няма никакъв проблем. Понякога човек се скрива на най-видимото място. Жената с едно синьо и едно кафяво око стегна конската си опашка и отиде в стаята на дежурните.

— Здравей, Малин!

— Здравей, Ева!

— Как си?

— Много добре. А ти?

— Нощта беше дълга. На Хелен Улсен пак й прилоша. Наложи се да повикам линейка.

— Уф, надявам се да е по-добре.

— Всичко беше наред. Днес се връща.

— Чудесно. Това е чудесно. Как е кучето ти?

— По-добре. Оказа се не толкова сериозно, колкото мислехме.

— Какво е това?

Жената с едно синьо и едно кафяво око видя обява над кафеварката.

Дом за възрастни хора „Хьовиквайен“ празнува десетгодишнина!

— О, да, ще бъде забавно. Ще имаме голямо тържество в петък.

— О, боже, колко хубаво!

— Да. Ще дойдеш ли?

— Да, разбира се. Разбира се, че ще дойда.

Всички сте болни. Това не е действителността.

— Някои от момичетата предложиха да загреем преди това. Ще се включиш ли?

— Естествено. Боже, колко хубаво! Да донеса ли нещо?

— Попитай Биргите. Тя го организира.

— Добре, ще я попитам.

— Нямам търпение.

— Аз също.

— Добре тогава, лека смяна!

— Благодаря. Лек път към къщи! Поздрави на мъжа ти!

Жената с едно синьо и едно кафяво око си сипа чаша кафе, седна и се престори, че чете вестника.

[1] „Имаме момиченце с очи сини“ — детска норвежка песничка. — Бел.прев. ↑

36

Миа Крюгер седеше със слънчеви очила на най-горния етаж в хотела, където сервираха закуската. Главата я болеше изключително силно и не си спомняше как е завършила предишната вечер. Подкрепяше Сюсане, но на път към къщи двете успяха да влязат в още един бар. Къде бяха ходили? Миа погълна чаша портокалов сок и се насили да преглътне няколко хапки бекон. Постъпи детински и малко съжаляваше, а сега й беше зле. Дали се бе обадила на Холгер, докато беше пияна? Нещо дълбоко в нея й нашепваше, че е искала непременно да му разкаже какво е открила, че не е могла да чака. Все едно. Сюсане излезе от тоалетната и стигна до масата почти лазешком. Едва изтрезняла, изглеждаше по-зле и от Миа.

— Трябва да престанем с това — въздъхна Сюсане, сякаш прочела мислите на Миа.

Отпусна се на стола и си хвана главата.

— Абсолютно — кимна Миа. — Лоша компания.

— Аз ли съм лоша компания? — стъписа се Сюсане.

— Не, не, нямах това предвид. Движим се в лоша компания, не е по наша вина — усмихна се Миа.

— Актьори. Проклети себични маймуни. На кого всъщност му пука за тях? Шайка кръвосмесители — спят един с друг и говорят един за друг и си въобразяват, че хората се интересуват кой каква роля е получил и какво си мисли той за това, какво си мисли тя за това, какво си мисли той за това, че режисьорът спи с някоя друга, а не с нея.

— Излей си мъката — подсмихна се Миа иззад слънчевите си очила.

— Да, дявол да го вземе. Виж ме! Още съм като гимназистка.

Вчера Миа стигна толкова близо до нещо, почти му намери решението. Сега искаше единствено да се затвори в хотелската стая и да се вглъби пак в материалите от следствието. Там се чувстваше най-добре. Потънала дълбоко в мислите си. В случая. Там си беше у дома. Беше й хубаво да се намира там.

— Мамка му, имаме костюми и маски днес в дванайсет. Съвсем бях забравила — стресна се Сюсане.

— Костюми и маски ли?

— Първа репетиция с костюми, реквизит и всичко останало.

Миа си погледна часовника.

— Ще стигнеш навреме. Едва десет и половина е.

— Защо беше написала първата реплика от „Хамлет“ на онези листове снощи?

— Работа — отсече Миа. — Не мога да ти кажа.

— Разбирам — кимна Сюсане. — Само ми се стори малко странно.

— Сигурно е така — отвърна Миа.

— За изчезналите момичета ли става въпрос?

— Нищо не мога да издам, Сюсане.

— Казах на един човек в театъра, че те познавам. Глупаво ли постъпих?

— Не, няма нищо. Защо?

— В ансамбъла ни има едно момиче, Перниле Линг. Играе Офелия. Тя е леля на едното издирвано момиченце. Беше съсипана.

— Така ли? — изненада се Миа.

— Да, Андреа. Нали знаеш?

— За това не мога да кажа нищо, Сюсане.

— Да, разбира се. Просто ми изглеждаше странно.

— В какъв смисъл?

— Ами момиченцето изчезна непосредствено преди да поставим пиесата, а ти беше написала първата реплика в твоите бележки. Помислих си, че е възможно да има връзка.

Миа се усмихна и сложи длан върху ръката на приятелката си.

— Да не говорим повече за това, имате си достатъчно драматизъм в театъра, нали? Това са само съвпадения, нямат нищо общо.

— Окей — изгледа я Сюсане. — Проклет алкохол! От него само ставам тревожна.

— Съгласна съм — усмихна се Миа. — Повече никога няма да пия.

— Да, и аз винаги казвам така на другия ден — подсмихна се Сюсане. — Но веднага щом ми мине, и забравям. Не е ли изумително?

— Да, напълно непонятно — потвърди Миа.

— А сега е време да вървя — стана Сюсане. — Искам да се прибера и да се преоблека преди репетицията. Ще ме гледат накриво, ако съм с дрехите от вчера. В такива случаи всички се оглеждат и се чудят дали още някой не се е прибирал вкъщи. Нали разбираш?

— Разбирам. — Миа също стана и прегърна Сюсане.

— Благодаря за помощта. Ще се видим ли пак скоро?

— С удоволствие — увери я Миа. — Но без бира. Чай или нещо подобно.

— Става — усмихна се Сюсане.

Светлокосата приятелка на Миа си взе чантата и излезе от хотелския ресторант, като й махна за довиждане, стараейки се да изглежда възможно най-трезва.

37

Леко раздразнен, Холгер Мунк седеше пред кабинета на Микелсон в „Грьонлан“. Съжаляваше, че се е съгласил телефоните им да се подслушват. Сега всички настояваха да се срещат с него лично, на четири очи. А той нямаше време за това. Момичетата бяха още живи, но скоро щяха да умрат. Това бе истината. Ако се касаеше за същия похитител. А той бе същият. Малко по-различен modus operandi[1], отклоняваше се от метода си на действие, но това бе извършителят. Жена, никакви следи обаче не водеха към нея. Хиляди обаждания, но нито едно не ги бе довело до резултат. Абсолютно нищо. Ако показанията на свидетеля се окажеха верни. А той изглеждаше благонадежден. Пенсионерът. Жена. Между трийсет и трийсет и пет години. Прав нос. Сини очи. Тънки устни. Можеше да е всяка. Къде ги държи? Бяха ли вече мъртви?

Мунк извади дъвка от джоба си и забарабани с пръсти по стола. Имаше уговорка с Миа да наминат през старческия дом, за да проведат бърз разговор с майка му само за да му се махне от главата, но се чудеше дали не е по-разумно да я отмени. Нямаше време. Особено ако ще изгуби половин ден в ненужни срещи като тази. Набързо ще се отбие в старческия дом, ще каже какво мисли и после ще си тръгне, без да се бави. Да става, каквото ще. Налага се да свърши с това, преди да стане твърде късно. Преди семейното наследство да се окаже в ръцете на някакъв шарлатанин, който й обещава вечен живот на небето, дари ли цялото си имущество. Той погледна часовника на телефона си и почувства нарастващо раздразнение.

Андреа и Каролине бяха похитени. Изчезнаха под носа му, след като пое случая. Скоро някой ще ги упои. Ще ги измие. Ще ги облече в кукленски рокли. Ще ги обеси с ученическа раничка на гърба. Ако той не ги открие преди това. Холгер сякаш бе изгубен в мъгла. Недоумяваше какво да предприемат на този етап. Каква е следващата стъпка. Никому неизвестна жена — само с това разполагат. Травеститът Рогер Бакен. Тази следа се губеше. Миа се обади посред нощ, пияна, искаше непременно да му разкаже нещо, била открила улика, но така мънкаше, че той предпочете да я прати да си легне. Да се подслушват телефоните им. Не, това въобще не беше удачно. Ще говори с Габриел. Сигурно има начин да се изключат личните разговори. Да не влизат в докладите. Например, този с Миа миналата нощ.

— Холгер, влез.

Микелсон изглеждаше угрижен. Мунк с лекота преброи хоризонталните бръчки на челото му.

— Как е положението? — попита той, когато Мунк седна.

— Както и вчера — отговори колегата му. — Никакви сведения за жената от скицата, все още проверяваме, но изглежда сме в задънена улица, за жалост.

— Алфа 1 и няма и следа от момичетата. Как е възможно?

Мунк изведнъж се почувства на училищната скамейка — директорът му чете конско. Никак не му беше приятно, но точно сега нямаше какво да направи.

— И аз не разбирам. Изглежда много добре замислено, само толкова ще кажа. Ако беше случайно, отдавна щяхме да сме я заловили.

— Това не е достатъчно, въобще не е достатъчно — изръмжа Микелсон.

— Само за това ли ме извика? — попита сухо Мунк. — Не пречеше да ми четеш конско и по телефона.

— Не, прощавай.

Микелсон си свали очилата и разтърка очи. Знакът не беше добър. Нещо се беше случило.

— Малко ме притискат отгоре — продължи той и пак си сложи очилата на носа.

— Кой? Министерството на правосъдието ли?

— Възможно е.

— Правим каквото ни е по силите.

— Да, обясних им го, но не става въпрос за това.

— Какъв е проблемът? — попита Мунк.

Започваше да губи търпение. Имаше по-важна работа.

— Става дума за Миа. — Микелсон се взря в Мунк.

— Какво за Миа?

— Ами… — Микелсон отново си свали очилата. — Според тях тя представлява риск. Помолиха ме да я отстраня от случая.

— Да я отстраниш от случая? Идиот ли си? Тъкмо я доведохме. Тя отказваше, а ние я убедихме. Защото сме проклети егоисти. А сега — да я отстраним. И дума да не става.

— Добре, Мунк. Не исках да кажа това.

— А какво искаше да кажеш?

Микелсон си свали очилата за пореден път.

— Исках да кажа… — Микелсон си сложи очилата.

Бръчките на челото му бяха станали още по-дълбоки.

— Ами, тя напълно ли е… здрава?

— Не разполагам с време за глупости — въздъхна Мунк и се изправи. — Две момичета са някъде в плен, а Министерството на правосъдието дава нареждания със задника си. Нямаме ли си друго занимание?

— Внимавай какво говориш, Мунк, на служба си.

— О, млъквай, Микелсон. Службата? Ти сериозно ли? Службата? Репутацията на службата? Това ли ни интересува сега? За това ли мисли Министерството? Какво ще каже Министерството за случаите, когато сме се представяли адски добре благодарение на Миа? Руският дипломат, който обичаше да убива проститутки? Благодарение на кого се представихме добре тогава? Нима благодарение на теб? Ти там ли беше? Двамата пенсионери, ограбени и убити в собствения им дом в полите на Колсос? Благодарение на теб ли разрешихме този случай? Какво каза Министерството тогава?

Мунк се запъти към вратата.

— Напълно съм наясно какво е направила Миа за нас — подчерта Микелсон. — Народът й е благодарен — това ли искаш да чуеш? Благодаря. Норвегия й благодари. Но нали времената се променят? Ами Бьорн Дели и Вегар Юлванг? Фантастични ски бегачи. Безброй златни медали. Но това е минало, нали? Днес няма да ги пуснем на състезание, разбираш ли какво ти казвам?

— Божичко — въздъхна Мунк. — Не, изобщо не разбирам какво ми казваш. Какво общо имат, по дяволите, някакви ски бегачи. Ума ли си изгуби? Сега говорим за смърт, Микелсон, не за възрастни мъже в клинове, на дъски, които се напъват да стигнат първи на финала. Смърт, Микелсон. Две шестгодишни момиченца. Схващаш ли?

Мунк хвана дръжката на вратата. Беше бесен.

— Добре, добре — опита се да го успокои Микелсон. — Не исках да кажа това. Да остане временно, но приключим ли със случая, си тръгва. Разбираш ли, Мунк? Така или иначе с нея е свършено. Нищо не мога да направя. И…

Микелсон отвори едно чекмедже и извади визитна картичка.

— … трябва да се отчете при него.

— Психиатър?

Микелсон кимна.

— Изискване от Министерството.

— Дявол да те вземе, Микелсон. Защо не го каза, преди да я взема от острова?

Микелсон разпери ръце.

— Политици.

— По-скоро — тъпаци!

Той остави визитната картичка на бюрото на Микелсон.

— Няма да ходи на никакъв психолог.

— Психиатър.

— О, затваряй си устата. Все тая. Тя си има работа. Аз поемам отговорност, казах ти.

— Не ти решаваш — сряза го Микелсон.

Директорът на полицията отвори лаптопа си и кликна върху един звуков файл. Мунк веднага позна гласовете. Беше телефонният разговор между него и Миа от предишната нощ.

— Мунк на телефона.

— Холгер. Холгер, мили Холгер.

— Ти ли си, Миа? Колко е часът?

— Не е наистина. Само игра е. Рогер Бакен е имал едно синьо и едно кафяво око. Влизаме тук, Сюсане. Да, само си легни. Ще ти помогна да се съблечеш. Чуваш ли какво казвам, Холгер?

Носовият глас на Миа. Мунк въздъхна, когато Микелсон спря записа.

— Има ли нужда да слушаме още? — попита шефът му.

— Беше пияна, ясно?

— Какво според теб ще си помислят хората, ако вестниците се докопат до това?

Микелсон се облегна на стола си.

— Хубаво — отстъпи Мунк. — Ще отиде на психиатър. Доволен ли си? Свършихме ли сега?

— Свършихме — заключи Микелсон.

Мунк взе визитната картичка от бюрото и безмълвно излезе от офиса.

[1] Начин на действие (лат.). — Бел.прев. ↑

38

Миа стоеше на тротоара пред хотела и се чудеше защо се съгласи да отиде с Мунк в старческия дом „Хьовиквайен“. След закуската със Сюсане веднага пак си беше легнала. С известни угризения, разбира се, но бе неописуемо изтощена; лекарствата, които сама си предписваше на остров Хитра, още тежаха на тялото й. А и тя работеше през цялото време, главата й никога не бездействаше, независимо дали лежи под завивките, дали се вози в кола, или е в офиса, постоянно беше на работа. Мислите й никога не я оставяха на мира. За момент си представи, че е на своя остров. При изгрева и морето. Нуждаеше се от повече сън. Стана прекалено късно. Защо сам не говори с майка си? Извади една таблетка за смучене от джоба си. Чудеше се дали да му се обади, да си измисли извинение, но беше прекалено късно. До бордюра спря познатото й ауди, тя тихо изруга и се настани в купето. Холгер не изглеждаше особено приветлив, но Миа нямаше желание да го разпитва.

— Налага се да си вземеш още един телефон — подхвана Мунк.

— Защо? — Тя извади нова таблетка от джоба си.

— Снощи ми се обади.

— По дяволите, знаех си.

— Пияна ли беше?

— Срещнах стара приятелка от Осгорщран.

— Разбирам. Не помниш ли, че ни подслушват?

Миа не отговори. Опитваше се да си припомни какво беше казала, но не успяваше. Все едно.

— И така, какво откри? — попита Мунк.

— Рогер Бакен е имал приятелка. Излизал е с нея, когато е бил Ранди.

— Познаваме ли я?

Миа поклати глава.

— Не, но има разноцветни очи.

— Разноцветни? — учуди се Мунк. — Възможно ли е?

— Да, едно синьо и едно кафяво. Сигурно вродено заболяване.

— От това следва ли нещо?

— Трябва да опитаме всичко, не мислиш ли?

— Абсолютно.

Мунк отвори прозореца и запали цигара. Миа нямаше желание да диша цигарен дим в автомобила, особено в днешното си състояние, но си замълча. Мунк изглеждаше изтощен. Прекомерно.

— Още нещо?

— Да — каза тя. — Габриел успя да възстанови един номер от телефона на Бакен.

— Чух — кимна Мунк. — Вероника Баке. Починала през 2010 г.

— Открихте ли нещо за нея.

— Не много. Последният й адрес е бил във Вика, където е живяла заедно с правнука си, някой си Бенямин Баке, актьор. Чувал ли си за него?

— Играе в Националния театър. Звезда е — според списание „Се-о-хьор“.

Миа се замисли. Днес мисълта й течеше мудно. Мозъкът й беше същинска каша. Реши да не пие повече. Не и преди да разрешат случая. Ако изобщо го разрешат. Чувстваше се уморена. За момент изпита раздразнение, задето бе позволила на Сюсане да я разсее. Трябваше да се задълбочи за по-дълго в материята. Беше на прав път. Там имаше нещо, ала не бе успяла да го улови съвсем.

— Някой е разполагал с телефона й в продължение на две години. Плащал е всички сметки, затова абонаментът не е бил прекъснат. Нали? — попита Миа.

— Да, няма друг начин — промърмори Мунк.

— Какво мислиш тогава? Правнукът, който е имал достъп до сметките? Онзи актьор?

— Напълно възможно е. Опитах да се свържа с него днес, но отиваше на репетиция. Наложително е да говорим с него възможно най-скоро.

— Какво става с рака на белия дроб? — заяде се Миа и отвори прозореца от своята страна.

— Не се и опитвай — изръмжа Мунк. — Аз не пия, не…

— … не докосваш кафе, следователно имаш право, по дяволите, на една цигара. Наясно съм — подсмихна се тя.

— Има ли причина да си в толкова добро настроение?

— Не — отвърна Миа. — Мисля, че открих нещо. Може би.

— Какво?

Мунк излезе от „Драменсвайен“ и свърна по „Хьовиквайен“.

— Символиката… — продължи Миа.

— Е?

— Не ти ли се струва малко противоречива?

— Възможно е. Това е твоята област.

— Не, сериозно, Холгер. Така смятам.

— Разбирам, но съм безсилен да следвам всички криволичения на мисълта ти. Ще ми се завие свят.

Последните думи той промърмори, докато паркираше пред дома за възрастни хора „Хьовиквайен“.

— Пристигнахме — въздъхна и изключи двигателя.

„Ако беше вярващ, положително щеше да се прекръсти“ — помисли си Миа. Холгер Мунк очевидно не изгаряше от желание да проведе този разговор.

— Всичко е наред — успокои го тя. — Отпусни се.

— Имам нужда от още една цигара — оплака се той и излезе от колата.

Миа го последва и си свали слънчевите очила. Почувства се в малко по-добра форма. А и тук, в Хьовик, беше чудесно. Радваше се, че все пак дойде.

— Изпитай ме — подкани я Мунк и запали цигара.

— Сега ли?

— Да, защо не? Покажи ми какво има в главата ти.

— Окей — съгласи се Миа и седна върху капака на двигателя. — Кой беше първият знак, който ни даде извършителят?

— Не издирваме ли жена?

— Остави сега това. Кой беше първият знак?

Мунк сви рамене.

— Роклите?

— Не.

— Чантите?

— Не.

— Евангелие на Марко 10:18, „оставете децата да дохождат при Мене“?

— Не.

— А кой?

Мунк въздъхна и дръпна от цигарата.

— Рине ЮВ — отговори Миа.

— И защо да е първи?

— Защото не се връзва. Всичко останало е логично, нали? Част е от цялостна картина, но не там трябва да търсим. Трябва да търсим отвъд нея.

— И? — Мунк бе видимо заинтересуван.

— Кое е първото, което не се връзва?

— Името, написано върху книгата?

— Точно така. Това е ясен сигнал, нали?

— Сигнал за какво?

— За осъзнатост, Холгер. Слушаш ли ме, за бога?

— Осъзнатост ли?

— Не, предавам се — въздъхна Миа.

Холгер вдъхна бавно дима от цигарата и го изпусна към пролетното слънце.

— Добре, осъзнатост — повтори. — Всички други знаци издават афекти. Измиването. Роклите. Училищните принадлежности. Рине ЮВ е написано съзнателно. Преднамерено е. Направено е от буден човек.

— Браво, Холгер — иронично изръкопляска Миа.

— Да, и аз разбирам нещичко.

— И какво означава Рине ЮВ?

— Хьонефос.

— Именно. А кой е вторият знак?

— Свинската кръв?

— Не, тя е третият.

— Кой е вторият?

— Помниш ли трите съобщения в телефона на Рогер Бакен.

— Да.

— Кое не е логично.

— Някое от тях логично ли е?

— Божичко, стегни се, Холгер. Икар е летял прекалено близо до слънцето. Орлови криле. „Bye, bye, birdie“, мюзикъл за обратни. Бакен е бил гей и е имал татуировка на орел. Всичко се връзва, но не и „Who’s there“. Това е несвързано, излишно е.

— Това ли е вторият знак? „Who’s there?“.

Миа кимна.

— И какво означава?

— Не съм сигурна, но вчера открих, че е първата реплика от „Хамлет“.

Мунк запали още една цигара и погледна нервно към входната врата. Миа едва не се разсмя. Възрастният мъж, началник на Специалния отдел, изпитваше затруднения да се противопостави на собствената си майка.

— А „Хамлет“ скоро има премиера в Националния театър. Телефонът на Вероника Баке? Правнукът? Там ли трябва да търсим?

— Не съм сигурна. — Миа се замисли. — Открих какво трябва да търсим, но не и защо. Дотук стигнах.

— Значи свинската кръв е номер три?

Миа потвърди.

— И какво означава?

— Казах ти, не знам повече. — Миа извади хапче за смучене от джоба си. — Впрочем, ще влезем ли, или ще стоим тук цял ден? Ако ни стане скучно, можем да посетим игрището за голф „Балерю“.

Миа посочи една табелка от другата страна на пътя.

— И защо? — полюбопитства Мунк.

— Интересно име, не мислиш ли? Игрище за голф „Балерю“?

Мунк поклати глава. Не разбираше защо тя е в добро настроение, не разбираше шегата и не мислеше, че му предстои нещо смешно. Загаси цигарата, тръгна пред нея нагоре по стълбите и влезе в дома.

39

Домът за възрастни „Хьовиквайен“ несъмнено бе място за заможни хора. Типично за западните квартали на Осло, прецени Миа, докато прекрачваха прага на светлото, просторно фоайе. На пръв поглед мястото изглеждаше безупречно. Чисто и приветливо, с нови мебели, модерни осветителни тела, хубави репродукции на картини по стените. Тя разпознаваше повечето художници. Майка й, Ева, подчертано се интересуваше от изкуство и мъкнеше дъщерите си по всякакви изложби при възможност. По стените висяха и снимки от разни мероприятия. Цял шкаф беше пълен с купи. Излети до различни места, в страната и в чужбина. Турнири по бридж. Боулинг. Въпреки че мястото беше нещо като последен пристан, нищо в обстановката не напомняше за това. В дома за грижи за възрастни хора „Хьовиквайен“ животът не приключваше, преди да се изкъпеш в Мъртво море или да получиш награда за отгледана тиква.

— Пожелай ми успех — въздъхна Холгер и се изгуби в един от коридорите.

„Влязъл е в някоя от индивидуалните стаи — предположи Миа — със собствена баня, телевизор, радио и денонощно обслужване.“ Тук на възрастните хора не им се налагаше да лежат с дни с памперси, без вода и храна. Седна на един фотьойл и взе някакво списание. „Ние, над шейсетте. Списанието за най-хубавите ти години“. Леките упражнения помагат срещу деменция. Топен Бек[1] носи червило, съчетано с цвета на колата й. Миа се замисли какво би казала нейната баба за това място и подобни четива и се усмихна. Остави списанието и понечи да вземе ново, но забеляза една от дипломите на стената. Коледен турнир на дожа по канаста, 2009 г. Победител: Вероника Баке. Бързо скочи и отиде да разгледа грамотата отблизо. Ами да, Вероника Баке. Трябваше да е същият човек. Приближи се до стъкленото гише в другия край на помещението и позвъни с малка камбанка. След няколко секунди от вътрешната стаичка се появи гледачка.

— Здравейте! Мога ли да ви помогна с нещо?

Гледачката подхождаше на дома. Жизнерадостна, хубава, румена. Изглежда, назначаваха само служители в хармония с интериора. Тук, в „Хьовик“, зад ъглите не се подаваха прегърбени, изнурени старци, миришещи на ръчно свити цигари. Момичето вероятно бе на нейната възраст. Високо и хубаво, с кобалтовосини очи, а черната й коса бе стегната в пружинираща конска опашка.

— Казвам се Миа Крюгер — представи се Миа.

Посегна да извади полицейската си карта, но се отказа.

— Аз съм Малин. При кого идвате? — попита симпатичната гледачка.

— Тук съм с един приятел, Холгер Мунк. Отиде при майка си.

— Да, Хилдюр — усмихна се момичето със сините очи. — Прекрасна дама.

— Определено. Стана ми любопитно — сподели Миа, — приятелката на Хилдюр, Вероника, е спечелила турнир по канаста. Прочетох го на една от дипломите.

— Вярно е — усмихна се пак момичето. — Всяка Коледа организираме турнир. Мисля, че Вероника спечели последните три, преди да почине.

— Никога не съм играла канаста — призна Миа.

— Нито пък аз — смигна приветливото момиче. — Но на старите хора им харесва.

— Това е важното — подсмихна се Миа. — Просто ми хрумна нещо и моля да ме извините, задето се интересувам, не съм сигурна, че имате право да отговаряте на такива въпроси — но Баке… Не е ли била роднина на онзи — сигурно го знаете — готиния актьор?

— Бенямин Баке?

— Да, за него говорех.

Момичето със сините очи се вгледа за момент в нея.

— Хм, дали наистина ми е позволено да говоря за това? — засмя се тя.

— Разбирам — кимна Миа. — Той често ли я посещаваше? Виждали ли сте го? На живо също ли е толкова готин?

Усмивката не слизаше от лицето на момичето с конската опашка.

— Не идваше много често, само няколко пъти годишно. И между нас да си остане, изглежда най-добре по телевизията.

Тя прихна.

— Разбирам — смигна Миа.

— Ще изпиете ли чаша кафе, докато чакате? Тъкмо щях да разнасям обяда, няма да ме затрудни да ви приготвя, ако искате.

— Не, няма нужда. Благодаря. — Миа отиде пак да седне.

Момичето със сините очи се усмихна за пореден път и изчезна в задната стаичка. В единия ъгъл имаше малък телевизор. Миа потърси дистанционното и го намери до екрана.

Бяха насрочили нова пресконференция за дванайсет часа днес. Миа Крюгер много се радваше, че й се е разминало. Медиите. От тях се напрягаше. Никога не се чувстваше естествено в тяхно присъствие. Принуждаваха я да бъде двулична. Никога не бива да казваш каквото мислиш, а това, което е разумно да кажеш. Не й подхождаше. Обичаше да бъде искрена. Беше като с театъра. Някои обичат светлината на прожекторите, други предпочитат да не попадат в нея. Увеличи малко звука и прехвърли на „Ен Ер Ко“. Детеубийствата. Логото тук не беше толкова крещящо, колкото другаде, но се виждаше на екрана. Миа Крюгер поклати глава и усили още малко звука. Двама водещи в студиото, един репортер пред стълбите на управлението в „Грьонлан“. Сигурно бяха отложили пресконференцията. Изключи телевизора, слезе надолу по стълбите и набра номера на Габриел.

— Здравей!

— Защо са отложили предаването? Случило ли се е нещо?

— Не, скоро ще започне.

— Окей. Анете ли ще води пресконференцията днес?

— Да, така мисля. И другата прокурорка. С късата коса.

— Хилде.

— Възможно е.

— Намери ли още нещо за Вероника Баке?

— Трябваше ли?

— Не, но аз намерих — продължи Миа. — Ще направиш ли една справка?

Габриел въздъхна тихо.

— Разбира се. За какво?

— Има ли нещо?

— Не, не, просто имам да мисля за толкова много неща. И…

— И какво?

— Не, нищо. Приятелката ми е бременна.

— О, поздравления!

— Благодаря, ъ, да… Какво трябваше да проверя?

— Не съм съвсем сигурна, само имам такова предчувствие. Нужен ми е достъп до списъка на старческия дом „Хьовиквайен“ с… как беше думата?

— Чакащите? Стая ли ти трябва?

— Боже мой, бързо си се устроил. Толкова недосегаем ли се чувстваш? — изкикоти се Миа.

— Sorry — извини се Габриел. — Малко съм кисел днес.

— Не си го изкарвай на мен, че гаджето ти е бременно — подхвърли Миа ехидно. — Сам си си виновен.

— Да, вярно е. Между другото, нормално ли е да ти се прииска нещо посред нощ?

— Какво?

— Например, сладолед от машина.

— Бременните жени имат някои странни желания, така съм чувала.

— Имаш ли представа колко е трудно да се намери сладолед от машина през нощта?

Миа се засмя.

— Да, ха-ха — изимитира я Габриел.

Младежът очевидно не бе в настроение.

— Знаеш… Служители, гости и подобни.

— Гости?

— Как се казва, когато живееш в старчески дом? Пациенти? Надомници?

— Разбирам какво имаш предвид. Мисля, че се казва „служители и ползватели“.

— Чудесно. Можеш ли да го направиш?

— Законно ли?

— Не.

— Разчитам да се застъпиш за мен, ако ме смъмрят.

— Чух, че си бил на обучение при Фимпен.

— Да, бях — въздъхна Габриел.

— Поемам отговорността, разбира се — успокои го Миа. — Дом за стари хора „Хьовиквайен“. Нужен ли ти е адрес или нещо подобно?

— Не, ще го намеря. Нещо конкретно ли да търся?

— Изобщо не знам. Само предчувствие е, както ти споменах. Майката на Мунк и Вероника Баке са били в един и същи старчески дом. Все пак заслужава си да се проучи.

— Майката на Мунк ли?

— Силно ли го казах?

— По дяволите, сега и Мунк ли ще трябва да лъжа? Предполагам, че той не бива да разбира за това.

— Умно момче — похвали го Миа. — Време е да вървя. Кога пак имаме съвещание?

— В три.

— Добре. Ще се чуем.

Миа затвори телефона и видя как Мунк слиза по стълбите. Понечи да тръгне към него, но спря, защото забеляза, че не е сам. Редом с него крачеше гледачка в бяла униформа като тази на синеокото момиче. Беше красива и стройна, с дълга, вълниста рижоруса коса. Смееше се високо; докосна Мунк, а той приличаше на четиринайсетгодишен хлапак с червени бузи и ръце в джобовете на панталоните. Миа лапна една таблетка за смучене и отстъпи малко встрани. Мунк и гледачката с червеникавата коса размениха няколко думи, преди тя пак леко да го докосне и да изчезне с усмивка зад вратата.

— Как мина? — попита Миа, когато Мунк се приближи до колата.

— Не питай — махна той и запали цигара.

— Коя беше тази?

— Коя? — попита Мунк.

— Как мислиш?

Мунк седна в колата, без да изгаси цигарата си.

— А, за нея ли питаш? Това е Карен — така, мисля, се казва. Работи с майка ми. Трябваше само…

Мунк запали колата и подкара по „Хьовиквайен“.

— Да? Какво трябваше само?

— Има ли нещо ново?

— В момента тече пресконференцията.

Мунк включи радиото. Миа чу гласа на Анете. Нищо ново, все още търсим. Очакваме сигнали. Нямаха никакви новини, които да оповестят. Но въпреки това хората искаха пресконференции. Миа погледна Мунк — беше потънал в мислите си. Тя се почуди дали да му каже, че Вароника Баке е живяла в същия старческия дом като майка му, но засега се отказа. Габриел се занимаваше с този въпрос, а и Холгер изглеждаше, сякаш главата му ще се пръсне.

— Трябва да отидеш на психолог — изтърси неочаквано той, докато пътуваха по „Драменсвайен“.

— В смисъл?

Мунк извади визитната картичка от джоба на сакото си и й я подаде.

— Трябва да отидеш на психолог.

— Кой казва?

— Микелсон.

— Защо, по дяволите?

— Не гледай мен. Подслушали са снощния ни разговор. Мислят, че не си съвсем на себе си.

— Могат да забравят за това — изръмжа Миа.

— И аз това му предложих.

— Тук сме единодушни.

Миа отвори жабката и захвърли визитната картичка вътре, без да я погледне.

— Що за наглост!

— Какво очакваше?

— Малко шибано уважение!

— Успех! — въздъхна Мунк. — Ще си вземем ли по един бургер по пътя?

— С удоволствие — каза Миа.

Той намери отбивка и свърна към една бензиностанция точно когато започваше да вали.

[1] Норвежка журналистка и писателка. — Бел.прев. ↑

40

Дъждът се изливаше пред прозорците на редакцията на „Афтенпостен“, която се помещаваше в Постиробиге, небезизвестната бизнес сграда в центъра на Осло. Бяха се събрали в кабинета на Грунг, за да гледат пресконференцията, насрочена за дванайсет, но тя вече закъсняваше с десет минути. Присъстваха Микел Вол, Силе Улсен, Ерик Рьонинг и самият редактор Грунг. Като никога Микел Вол бе заел най-хубавото място — кожения фотьойл до стола на Грунг. След телефонния разговор в „Сюолерю“ се бе случило нещо. Вол се беше издигнал в йерархията. Изведнъж се бе оказал в центъра на всички събития. Грунг намали звука на телевизора и даде думата на насядалите около масата.

Запазиха го в тайна — обаждането на извършителя. Нищо не бяха предприели. Все още. Именно това обсъждаха. Трябваше ли да се възползват? И ако да, как?

— Аз казвам да изчакаме — произнесе се Силе и отхапа от една ябълка.

— Защо? — поинтересува се Грунг.

— Защото не знаем дали той — или тя — няма да изчезне, ако го публикуваме.

— Аз казвам да действаме. Какво толкова, по дяволите? — възкликна Ерик.

Двадесет и шест годишният изключително талантлив журналист бе станал любимец на Грунг от самото си назначение и обикновено той седеше на мястото, заето сега от Микел. Дори да ревнуваше, младежът го прикриваше добре. Седеше съвсем спокойно, леко разкрачен, и вяло мачкаше гумена топка срещу стрес.

— Откъде да знаем дали утре няма да се обади на „Ве Ге“? Или довечера на „Дагблае“? — продължи той. — Имаме шанс да направим сензация и той е сега.

Микел Вол се подсмихна. Ерик бе започнал да използва думата сензация доста често, след като миналата година спечели наградата за сензация с поредица от репортажи за бездомниците в Осло.

— Защо тогава не се е обадила на другите по-рано? — парира го Силе.

Силе и Ерик бяха като деня и нощта. Тя бе на двайсет и девет години, гръмогласна, с пиърсинг на устните и ясно изразени ляво либерални възгледи, поне по отношение на „Афтенпостен“. Той — спокоен, уравновесен, обикновено в костюм, старателно вчесан, мечта за всяка тъща, усмивката му бе великолепна, а очите му блестяха. Когато в офиса възникнеше спор, обикновено двамата застъпваха противоположни мнения.

Микел Вол беше по-скоро от старомодните журналисти. С бележник и химикалка, и нос, забит в работата си. Преди време никога не пишеше за някого или нещо, което не познава лично и към което няма отношение. Сега често се осланяше на статии от пресата или на кратък телефонен разговор. Ако ставаше въпрос за стила на обличане, той не споделяше схващанията на нито един от двамата. Намираше се някъде по средата. Не беше ли малко скучен? Понякога се замисляше над това. Дали не трябваше да се вземе в ръце и да си накупи дрехи, подобни на онези от списанията на сестра му, да подчертае индивидуалността си. Така и не го направи. Дрехите в гардероба му си висяха там от почти десет години. Имаше нещо в — не знаеше как да го формулира — суетното парадиране с външността, без значение от стила, неподходящо за тази сериозна професия. Все едно. Извършителят се бе обадил на него. Не на някого от другите.

— Точно така — поде пак Ерик. — Значи ще се възползваме от предоставения шанс.

— О, моля те, Ерик, пасивно-агресивната аргументация е присъща на нас, жените, нали?

— Сега пък съм бил пасивно-агресивен?

— О, Исусе, хайде стига — засмя се Силе.

— Ти какво мислиш, Микел? — попита Грунг и се извърна към него.

Другите двама също замълчаха. Като никога. Сега всички искаха да чуят неговото становище. Това не му допадаше, но мистериозната личност, която му се бе обадила, му беше направила услуга.

— Не съм съвсем сигурен — прокашля се той. — От една страна, мисля, че бихме могли да извадим материал от това. Напълно съм убеден.

— Ексклузивно — намеси се Ерик, търкаляйки топчето на масата пред себе си. — Само ние. Никой друг. Аз казвам да действаме.

— Но от друга страна — продължи Микел, — няма ли да е глупаво да го раздуем на една-две заглавни страници и да изгубим контакта. Не е изключено да ни се отдаде възможност да помогнем.

— Да помогнем? — учуди се Силе. — Искаш да кажеш да отидем при ченгетата.

— Полицията — въздъхна Грунг. — Това не е класова борба. Работим в „Афтенпостен“.

— И не ни е позволено да казваме „ченгета“?

Силе извъртя очи и отново отхапа от ябълката.

— Няма значение — махна Грунг. — Наложително е да помислим над това.

— Над какво? — попита Ерик.

— Да кажем на полицията какво знаем.

— С какво ще ни послужи то? — въздъхна Ерик. — Първо: не разполагаме с нищо. Нищо конкретно. С нищо, което да бъде от полза за тях, но за нас има полза, не сте ли съгласни?

— Звучи странно аз да го кажа, но тук съм съгласна с Ерик. Не че не трябва да уведомим ченгетата… — подхвана Силе.

— Полицията — повтори Грунг.

— Но всъщност нямаме нищо, което да им е полезно. Все още нямаме.

— Нали? — кимна Ерик.

— Но това не значи, че е редно да го раздухваме. Кой знае какво ще изгубим, ако сега го публикуваме. Освен това — ехо! — минаха три дни. Новината е стара.

— Не, не е — прекъсна я Ерик. — Съвсем прясна е.

— Шшш, започва. — Грунг усили звука на телевизора. Днес Анете Голи водеше пресконференцията заедно с прокурор Хайди Симонсен.

— Голи и Симонсен — въздъхна Ерик и пак стисна топчето. — Кога ще пратят Мунк или Крюгер? Искам пак да напиша материал за Крюгер.

— Ха! — изсмя се Силе. — Всички знаем какво искаш да правиш с Крюгер. Материал? Така ли му казваш?

— Тихо! — изшътка Грунг и усили още малко звука. Анете Голи тъкмо поздрави присъстващите на пресконференцията и телефонът на Микел Вол иззвъня. В заседателната зала настъпи пълна тишина.

Непознат номер.

— Остави го да иззвъни два пъти!

— Вдигни го! — подвикнаха Ерик и Силе един през друг. Грунг изключи звука на телевизора и прошепна на Микел Вол: Сложи го на високоговорител. Микел се изпъна на стола, прочисти гърло и вдигна телефона.

— Да? Микел Вол, „Афтенпостен“.

От телефона се разнесоха пращящи звуци. Не се чуваше от другата страна да има някого.

— Вол, „Афтенпостен“ — повтори Микел малко по-неуверено.

Пак нищо. Само пращене.

— Има ли някого? — попита Ерик нетърпеливо.

Грунг и Силе извъртяха очи.

— Затваряй си човката — изсъска Грунг през масата.

Минаха няколко секунди. После се чу стържещият металически глас.

— Така значи, не сме сами?

Сега даже Ерик млъкна, дори престана да стиска топчето си, само седеше със зяпнала уста и ококорени очи. Някак не вярваха, че е сериозно. Да се обади извършителят — това пък какво беше сега? Не е ли такава мечтата на всеки журналист, а сега Вол беше удостоен с тази чест? Вече нямаше съмнение. Беше истина. Силе изплю парченцето ябълка и внимателно го сложи на масата.

— Да — каза Вол, — слушаме ви на високоговорител.

— Божичко, каква чест! — възкликна язвително металическият глас. — „Афтенпостен“ слуша своите читатели, ама това е чудесно, значи всички ще поемете отговорността.

— За какво? — прокашля се Микел Вол.

— Ще стигнем и дотам — увери го гласът. — Впрочем, очаквах да отидеш на пресконференцията. Нямаш ли си въпрос?

— Защо свинята е потекла на пода? — отвърна нервно Вол.

— Браво, помниш — похвали го гласът.

— Знам си работата. Не задавам въпроси, които не са мои и за които не съм отговорен.

Погледна към Грунг. Редакторът яростно клатеше глава — знак, че не е бивало да отвръща по този начин. Трябва да му съдействат, а не да се съревновават с него, така се бяха разбрали. От другата страна настана тишина.

— Журналистически морал — засмя се гласът след дълга пауза.

— Да — съгласи се Микел.

— Сладък си — каза гласът. — Не съществува журналистически морал — всички го знаем. Само вие вярвате в него. Знаете ли, че в едно проучване от миналата година журналистите са на последно място? На кои професии можем да разчитаме? Бият ви адвокатите, рекламодателите и продавачите на коли. Да не би да сте го пропуснали?

Металическият глас пак се засмя, този път почти сърдечно. Ерик Рьонинг поклати глава и показа среден пръст по посока на телефона върху масата. Грунг строго смръщи вежди.

— Но не затова сме тук — поде студено гласът.

— Защо сме тук тогава? — попита Микел Вол.

— Боже мой, ама днес си много досетлив. Сам ли измисли този въпрос?

— Спри да се занасяш! — намеси се неочаквано Ерик, изгубил всякакво търпение. — Откъде да сме сигурни, че не си някой шут и не искаш само да си играеш с нас?

Лицето на Грунг почервеня като домат. Самообладанието му го напусна и той протегна крак, за да срита Ерик под масата. За известно време пак настана тишина, но гласът не се изгуби.

— Добър въпрос — отбеляза сухо гласът. — С кого имам честта да разговарям.

— Ерик Рьонинг — представи се Ерик.

— Боже мой, самият Ерик Рьонинг. Носителят на Наградата за сензация през 2011 г. Поздравления!

— Благодаря — отвърна Ерик.

— Какво е чувството да пишеш за бездомните, а после да се оттеглиш в дома си във „Фрогнер“, където да пиеш „Шардоне“ в джакузито? Журналистически морал, а?

Ерик понечи да каже нещо, но се въздържа.

— Но разбира се, Рьонинг, напълно си прав. Кое ти гарантира, че съм този, за когото се представям? Искаш ли да си поиграем на една игра?

— Каква игра? — прокашля се Ерик.

— Нарекъл съм я „да бъдеш в новините“. Ще участвате ли?

Около кръглата маса цареше тишина. Никой не смееше да се обади.

— Да ви обясня ли правилата, преди да отговорите? — попита металическият глас. — Вие съобщавате новините. Помислих си дали пък не ви е доскучало. Защо веднъж да не бъдете новините? Няма ли да е стимулиращо преживяване?

— Накъде биете? — Микел Вол се прокашля.

— Вие решавате — предупреди гласът.

— Какво решаваме?

— Кой ще живее и кой ще умре.

Журналистите се спогледаха.

— В какъв смисъл?

Гласът се изсмя.

— Според вас в какъв смисъл? Още не знам. Андреа или Каролине? Вие ще решите. Не е ли мило от моя страна да ви позволя да участвате?

— Н-не може да казвате това — включи се Силе.

— Ама тук има и момичета?! Колко хубаво! Коя сте вие?

— С-с-силе Улсен — заекна момичето, очевидно завладяно от сериозността на обстановката.

— Вие какво мислите за всичко това, Силе Улсен — попита гласът.

— За какво?

Гласът се засмя.

— Жена? Вярвате ли в това?

— Да — изрече Силе предпазливо.

Гласът пак се засмя.

— Толкова сте наивни. Толкова е просто. Прекалено просто. Направо се отегчавам. Скучно ми е. Отегчавате ме, очаквах поне малко съпротива. Хайде, Микел, и ти ли? Вярваше ли на това?

— Да — отговори Микел след кратък размисъл.

— О, хайде де. Няма ли по-добри от мен? Жена? Някакъв пенсионер видял жена? Ами ако е бил травестит? Някой замислял ли се е за това? Или бездомник? Ерик, ти разбираш от бездомници. Какво не би направил един бездомник за две хиляди крони? Да облече яке с качулка и да се покаже на някоя улица в „Скюлерю“ посред нощ, да се поразходи дори? Мислиш ли? Ти би ли се съгласил, Ерик, ако беше бездомник?

— Не си жена. Това ли казваш? — попита тихо Ерик.

— Боже Господи, по-тъпи сте, отколкото мислех — констатира гласът студено. — Впрочем не ви възлагах големи надежди. Все едно. Окей, така ще направим. Имате една минута да изберете едно от имената. Андреа или Каролине. Която посочите, ще умре довечера. Другата ще остане жива. Ще се прибере вкъщи до двайсет и четири часа. Ако не изберете име, и двете ще умрат. За мен няма никакво значение. Едната умира. Другата остава жива. Вие решавате. Ясни ли са правилата?

— Ама не можете просто… — прекъсна го Грунг.

— Ще се обадя след една минута. Успех!

— Н-н-не — заекна Силе.

— Тик-так — изтананика гласът и затвори.

41

Лукас бе в рая. Поне така се чувстваше. От много дни очакваше третата разходка до къщата в гората. Lux Domus, Домът на светлината, или, както самият пастор Симон обичаше да я нарича, Porta Caeli, небесни двери. Има ли нещо по-красиво? Porta Caeli. Небесните двери. Цял ден тялото му беше схванато и сега, когато най-сетне стигнаха, когато се намираха толкова близо до небето, едва го свърташе на едно място, но се насилваше да седи мирно на дървен стол до прозореца, докато пасторът проповядваше на децата.

Пасторът бе получил знак от Бог да построи това място. Новият Ковчег. Този път не за животни, а за избраниците. За посветените. Дом на светлината. Небесни двери. Когато дойде Страшният съд, щяха да възкръснат. Никой друг. Само те. Четирийсет души, не повече. По света има и други ковчези, Бог бе разказал на пастора за тях, но не им бе дадено да узнаят къде са. Само, че ги има, но това бе достатъчно — щяха да се срещнат с останалите избраници на небето, когато му дойде времето. На небето. В Божието царство. Където текат синьо-зелени студени реки и всичко е изградено от злато върху килим от тебеширенобели облаци. Вечност. Избраници. Завинаги.

Лукас затвори очи и се остави гласът на пастора да го изпълни. Гласът на Бога — това бе той. Децата бяха най-важни — Бог го бе казал, чистите деца, важно беше да са чисти, деца, пречистени и готови, отворени за небето, както в утробата на майка си. Не омърсени след годините, прекарани на земята, ами чисти; трябва да бъдат пречистени. Дори ако за това се изисква огън. Адски пламъци. Пасторът говореше с мек и спокоен глас, решително, като дясната ръка на Бог — отвън корав, а отвътре мек. Сега в главата на Лукас потекоха реки. Студени, чисти реки се лееха през зелени гори над белите ниви пред златните къщи.

— Деца мои, искам да се явя пред вас, за да поведа хората от мрака към светлината — нареждаше спокойно пасторът. — Ще ви открия истинността на ада, та да повярвате и да се върнете от пътищата на злото, по които сте поели, преди да е станало твърде късно. Аз, вашият Господ, Исус Христос, ще отделя душите ви от телата и ще ги пратя в ада. Ще ви даря с видения за небето и с множество откровения.

Пасторът замълча за момент и зарея поглед в множеството. Обичаше да го прави. Да гледа всички в очите. Беше важно. Всички да видят, че от неговите очи гледат очите на Бог. Лукас също отвори очи и се усмихна. Домът му щеше да бъде до този на пастора. Сам Бог го бе казал. Нямаше много деца, само осем. Пасторът ги беше подбрал, и осемте. Пет момичета и три момчета, всички почти неопетнени — бяха достатъчни няколко проповеди с дружелюбния глас на пастора и щяха да бъдат готови.

Лукас се огледа, за да види онази, специалната, онази, която се казваше Ракел. Децата си приличаха много, това бе и смисълът — всички сме равни пред Бог. И най-накрая я намери. Сини очи и множество лунички. Имаха малко проблеми с нея. Лукас не разбираше защо пасторът вдига толкова шум заради това момиченце. С какво тя бе толкова специална? Ако иска да избяга от Дома на светлината и да прекара живота си в ада, да заповяда. В паството има достатъчно добри кандидати.

Не го бе казвал гласно, разбира се. Пасторът винаги знаеше какво прави. Как впрочем бе стигнал до тази мисъл? Поклати глава, за да се отърси от собствената си глупост и пак затвори очи. Гласът на пастора отново потече в него. Стисна здраво устни, както винаги, за да не му се изплъзне някой приглушен стон.

— Една вечер, докато се молех, ме споходи Господ Исус Христос — продължи пасторът. — От няколко дни бях потънал в молитва в Духа и изведнъж усетих, че Бог идва в мен. Мощта и великолепието му изпълниха цялата къща. Сияйна светлина озари стаята и ме обзе прекрасно чувство на пълнота. Светлината струеше на вълни, те преливаха една в друга и се зараждаха една от друга. Гледката бе изключителна. И тогава Господ ме заговори. Каза: „Аз съм Исус Христос, твоят Господ, и искам да те даря с откровение, за да подготвя светците за моето Второ пришествие и за да въздам справедливост на мнозина. Силите на мрака са истински, а Моят съд е правдив. Дете Мое, ще те заведа в ада чрез Духа Си и ще ти покажа много неща, които желая светът да узнае. Ще ти се явявам много пъти. Ще изведа духа ти от тялото и наистина ще те заведа в ада“. „Господи мой — извиках аз — какво да направя?“. Цялото ми същество искаше да крещи от благодарност за присъствието на Исус. Това бе най-красивата, най-омиротворяващата, най-радостната, най-силната любов, която някога съм изпитвал. От мен започнаха да се сипят славословия към Бога. Веднага пожелах да му дам целия си живот, за да го използва да избави други хора от греха им. По Духа му познах, че Този, Който бе при мен, в стаята, наистина е Исус, Божият син. „Виж, дете мое — каза Исус — ще те заведа чрез Духа си в ада и ще бъдеш в състояние да го опишеш, за да изведеш заблудените от мрака в светлината на Христовото евангелие!“. Душата ми незабавно напусна тялото. Така с Исус се понесохме нагоре, излязохме от къщата и се отправихме към небето.

Пасторът стана и прикани децата да направят същото. Те се подредиха в кръг по средата на помещението. Пасторът кимна на Лукас да застане до тях. Доволен, Лукас стана от стола и хвана две деца за ръцете.

— Да се помолим — призова пасторът и сведе глава.

Скоро цялата стаичка се изпълни с шепнещи гласове.

— Отче наш, Който си на небесата! Да се свети Твоето име, да дойде Твоето Царство, да бъде Твоята воля, както на небето, тъй и на земята; насъщния ни хляб дай ни днес, и прости нам дълговете ни, както и ние прощаваме на нашите длъжници, и не въведи нас в изкушение, но избави ни от лукавия; защото Твое е царството и силата, и славата вовеки веков. Амин.

— Амин — повтори Лукас. Не можа да се въздържи.

Porta Caeli, небесни двери. И ето че бяха тук. Сега трябваше само да се подготвят за деня, който щеше да настъпи.

Пасторът отвори вратата и пусна децата. С изключение на Ракел. Винаги искаше да говори допълнително с Ракел. Да не би тя да беше заблудената овца в стадото? Разбира се. Овцата и стадото. Лукас пак изпита угризения на съвестта заради съмненията си относно решението на пастора.

— Добре е Ракел да остане за малко насаме с Бог и с мен — каза пасторът и му даде знак да излезе от стаята.

Лукас кимна и с усмивка се подчини.

— А ти ще пазиш никой да не ни безпокои, нали?

— Разбира се — поклони се Лукас.

Затвори внимателно вратата след себе си. Навън започна да се смрачава, виждаха се звезди на небето. Усмихна се широко и пак усети как топлината се стича по жилите му. Там щяха да отидат. На небето. Нямаше търпение. Радостта му бе тъй голяма, че… дори не можеше да опише колко голяма бе радостта му. Непрестанно, силно, прекрасно чувство пълзеше по тялото му — от корените на косата до върха на пръстите му и надолу — чак до пръстите на краката. Синьо-зелени реки и къщи от злато. Възможно ли е? Възможно ли е това блаженство? Лукас скръсти ръце на гърдите си, усмихна се до уши и си затананика новия, току-що научен псалм.

42

Без съмнение това бе най-дългата минута в живота на Микел Вол. И най-кратката. Най-кратката и най-дългата минута. Сякаш времето спря. И същевременно изтичаше през пръстите му. Времето придоби ново значение. Времето нямаше никакъв смисъл. Първите пет секунди пропиляха да се споглеждат. Микел погледна зяпналата Силе, очите й бяха ококорени все едно е видяла НЛО. Силе гледаше отчаяно Грунг, младото попълнение на групата търсеше утеха при един от по-старите й членове, но редакторът, обикновено изключително находчив, не можеше да й помогне — той поглеждаше ту телефона на масата, ту Микел Вол, който пък бе отправил поглед към Ерик Рьонинг.

Ерик беше вцепенен. Съзнанието му бе спряло да работи. Лицето му не трепваше и не изразяваше нищо. Ръката му, застинала, стискаше гуменото топче. Устата му беше полуотворена — подигравателна или язвителна забележка бе замряла, преди да прозвучи, и сега се завръщаше в ума му. И четиримата бяха притихнали като мишки. Замръзнали. В пълен шок. Така минаха първите пет секунди.

Следващите пет секунди бяха напълно различни. Изведнъж всички започнаха да говорят едновременно, един през друг като четири деца в тунел, които тъкмо са видели как към тях се приближава товарен влак и разбират, че не могат да се измъкнат от релсите. Пътят е само един и всички знаят колко безсмислено е да бягат и все пак бягат по инстинкт. Из стаята зазвучаха несдържани думи, изречени наслука.

— Боже Господи!

— Трябва да изберем едната.

— За бога!

— Ами ако не блъфира?

— Ще повърна.

— Но какво, по дяволите… не може само…

— Ами ако направим избор?

— Господи!

— Трябва да изберем.

— Изключено е да изберем една от двете.

— Не е възможно.

— Грунг?

— Микел?

— Какво ще правим?

— Не можем да убием човек.

— Ще повърна. Лошо ми е.

— От нас зависи да спасим човек.

— Ерик?

— Силе?

— Какво ще стане, ако не направим нищо?

— И двете ще умрат.

— Не можем да убием малко момиченце.

— Исусе Христе!

— Можем да спасим малко момиченце.

— Боже Господи!

— Какво ще правим?

— Божичко!

Минаха двайсет секунди. Часовникът в офиса нямаше секундарна стрелка. Още показваше дванайсет часа и шестнайсет минути. Часовникът бе спрял. Не отброяваше секунди. А в момента само те им бяха необходими, не им трябваха нито часове, нито минути, само секунди. Следващите десет изразходваха, за да разберат колко време е минало. Сега в малкото помещение наистина настана паника.

— Колко време мина?

Лицето на Силе бе съвсем бяло.

— Колко време ни остава?

Грунг стана и се подпря на масата.

— Някой засече ли времето?

Микел Вол си погледна телефона, погледна и напълно безполезния часовник на стената — сякаш там висеше гол циферблат. Четирите деца на релсите в тунела усещаха вече вибрациите на влака, който ги застигаше с бясна скорост.

— Стига сме губили време да се чудим колко време е минало!

Ерик удари с юмрук по масата. Веднъж. Два пъти. Три пъти.

— Безумие е да губим време в чудене колко време е минало!

Грунг вдигна ръце от масата и ги зарови в косата си.

— Колко време мина?

Тази фаза продължи десет секунди. Вече бяха изминали трийсет.

— Трябва да мислим — оповести гръмко Ерик. — Няма полза да се надвикваме.

— Стига сме се надвиквали! — извика Силе.

— Трябва да вземем решение — извиси глас Микел Вол.

— Какво ще правим? — провикна се Грунг, все още заровил ръце в косата си.

— Успокойте се, всички — кресна Ерик.

— Сега да се успокоим! — изписка Силе.

Биха минали четирийсет секунди. Последните двайсет им се сториха цяла минута. Или час. Или година. Стрелките бяха спрели и същевременно се движеха стремглаво. Пръв Ерик предложи нещо разумно.

— Да гласуваме.

— Какво?

— Мълчи. Ще гласуваме. Да вдигнат ръка тези, които мислят, че трябва да предприемем нещо.

Ерик вдигна ръка. Грунг вдигна ръка. Микел Вол вдигна ръка, без изобщо да разбира защо, направи го по рефлекс. Ръцете на Силе не помръднаха от масата.

Изтекоха четирийсет и девет секунди.

— Трима срещу един.

— Но… — обади се Силе, ала Ерик не я слушаше.

— Да вдигнат ръка всички, които смятат, че трябва да спасим Каролине.

— Искаш да кажеш да убием Андреа? — изписука Силе.

— Вдигнете ръка — извика Ерик.

Вече минаха петдесет и три секунди.

— Вдигнете ръка, ако мислите, че трябва да спасим Каролине — извика повторно Ерик, изпаднал вече в отчаяние. Влакът ги застигаше. Това бе единственият начин да се спасят, да го спрат или да предизвикат катастрофа.

Ерик вдигна ръка и се втренчи в Грунг. Грунг го последва и погледна отчаяно към Силе.

— Не — захлипа момичето. — Не, не, не.

Изминалите секунди бяха вече петдесет и седем.

Грунг и Ерик стояха прави с вдигната ръка. И двамата гледаха Микел Вол.

— Да или не? — изкрещя Ерик.

Микел Вол се опита да вдигне ръката от скута си, но не успя. Бе така тежка. Ръката му никога не бе тежала толкова много. Отказваше да му се подчини. Или той не искаше да я вдигне. Умът му не можеше да прецени.

Изтекоха петдесет и девет секунди.

— Хайде — изрева Ерик. — Да спасим ли Каролине, или не?

— Ще убием Андреа — изхлипа Силе. — Не можем.

— Да или не? — извика Грунг.

В ръката му, изпъната нагоре, имаше кичури коса.

Микел Вол опита още веднъж да вдигне ръка, но не успя да я помръдне от скута си.

Тогава телефонът иззвъня.

В стаята настана пълна тишина. Минутата бе изтекла. Телефонът иззвъня повторно. Микел Вол се взираше в него. Недоумяваше откъде звъни. Не го виждаше. Сякаш се намираше в съседна стая. На луната. Не знаеше какво да направи. Накрая Ерик Рьонинг се наведе и докосна екрана.

— Здравейте отново — поздрави металическият глас.

Около кръглата маса цареше тишина.

— Вълнувам се — сподели гласът. — Какво решихте?

Никой не продумваше.

— Там ли сте? — попита гласът.

Силе погледна Грунг, той погледна Ерик, той — от своя страна — погледна Микел Вол, който гледаше пръстите си.

Металическият глас се изсмя студено.

— Да не сте си глътнали езика? Очаквам да получа отговор. Времето изтича. Тик-так.

Ерик Рьонинг се прокашля.

— Ние…

— Андреа — прозвуча гласът с леден тон. — Или Каролине? Коя искате да се прибере у дома. Едното момиче ще умре, другото ще оживее. Толкова ли е трудно?

— И двете ще живеят — изхлипа ненадейно Силе.

Металическият глас пак се изсмя.

— Не, не, госпожице Улсен. Правилата не са такива. Едната ще остане жива, а другата ще умре. Вие решавате коя да умре и коя да живее. Не е ли приятно да решаваш кой да живее и кой да умре? Не се ли чувстваш като Бог? Не е ли прекрасно да си Бог, Рьонинг?

В стаята пак се възцари тишина. Секундите се изплъзваха. Умът на Микел Вол бе престанал да работи. Силе се беше сгушила. Грунг държеше двете си ръце във въздуха. Ерик Рьонинг отвори уста и понечи да каже нещо.

— Добре — заключи студено гласът. — И двете ще умрат. Жалко, разбира се, но щом това искате, няма да ви развалям удоволствието. Беше ми приятно да си поиграем.

— Не — извика Силе и сграбчи телефона с две ръце в последен опит да изтръгне малко човешки разум от леденостуденото същество, но вече бе късно.

Гласът беше заглъхнал.

43

Миа Крюгер стоеше на верандата за пушачи и наблюдаваше как Мунк съсипва белите си дробове. Тъкмо бяха приключили с днешното съвещание и той бе в особено лошо настроение.

— Възможно ли е? — повтори той няколко пъти и разтърка очи.

През последната седмица никой от екипа не си бе доспивал, но Мунк изглежда бе спал най-малко от всички. Миа чакаше удобен момент да каже какво си бе мислила. Малко се колебаеше. Не бе сигурна. Просто имаше такова чувство. Чувство, засилило се в течение на деня.

— Възможно ли е? — пак изрече Мунк и запали нова цигара от първата.

— За какво говориш? — попита Миа и извади таблетка за смучене от джоба на якето си.

— В смисъл? — отвърна той и я изгледа.

Дойде на себе си, разбра с кого разговаря и погледът му стана по-мек.

— За всичко — отново потърка очи. — Все някой трябва да е видял нещо. Две шестгодишни момичета не могат да изчезнат просто така, без свидетели.

— И след обявяване на възнаграждението ли нямаме нищо?

— Нищичко. Пет хиляди крони. Очаквах все някой да ни предостави някаква информация.

— Ще го вдигнат ли на милион?

Мунк кимна.

— Ще излезе утре. После ни остава само да се надяваме.

— Всички извършители на света да задръстят линиите ни — подхвърли Миа.

— Длъжни сме да опитаме — въздъхна той и дръпна дълбоко от цигарата. — Успя ли да се свържеш с Бенямин Баке?

Тя кимна.

— Ще се срещнем в четири и половина в театъра. Разполагал само с половин час. Изглежда, играе в „Пук и Чук“ в добавка към репетициите за „Хамлет“. Искаш ли да дойдеш?

Мунк поклати глава.

— Не, поеми го ти. В жилището на прабаба си ли живее? Там ли му изпращат сметките? Знаеш какво да го попиташ.

— Не се безпокой — отвърна Миа.

— Дяволска работа! — изруга Мунк. — Все някой трябва да е видял нещо. Как се качват в някоя кола и как слизат от нея. Как влизат или излизат от някоя барака. От някой килер. Нали момичетата все нещо трябва да ядат. Някой да е купувал по-голямо количество храна. Някой, който…

Загледа се във фаса.

— Ако е добре планирано, ни е нужен късмет, знаеш — тихо се обади Миа.

— Изглежда много добре планирано, нали? — въздъхна той.

— Да, за съжаление — потвърди тя. — В продължение на много години, доколкото ни е известно.

— Наясно сме какво означава това — напомни Мунк. — Момичетата няма да оживеят, не ги ли открием скоро.

Миа мълчеше. Седеше, загледана в улицата под тях. Понякога завиждаше на живота долу. Обикновени хора стопанисват магазини или купуват обувки на децата си. На тях не им се налага да се занимават с такива неща. Извади още една таблетка от джоба си и придоби смелост.

— Трябва да ти кажа нещо — обърна се тя към Мунк.

— Кажи — подкани я той.

Миа се замисли за момент, опита се да намери точните думи.

— Какво има? — полюбопитства Мунк.

— Мисля, че ти си замесен.

— Как така замесен?

— И ти си включен в плана според мен.

— За какво, по дяволите, говориш, Миа?

Леко притеснен, Габриел Мьорк подаде глава навън и ги прекъсна.

— Извинявам се, че ви безпокоя, но…

— Какво искаш? — изръмжа Мунк.

— Не, само, Миа, намерих… знаеш, информацията, която ми поиска днес. Какво да направя с нея?

— Дай всички имена на Ким и на Лудвиг, нека да ги съпоставят със случая от Хьонефос. Имам чувството, че оттам ще изскочи нещо.

— Веднага. — Младежът бързо затвори вратата, без да поглежда към Мунк.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш с това, че съм замесен в плана? — попита Мунк.

— Така ми се струва — отвърна Миа. — Отнася се до теб.

— До мен?

— Така мисля — повтори тя.

Още веднъж ги прекъснаха — този път нетърпеливата Анете Голи, която дори не си направи труда да почука.

— Налага се да дойдеш — обърна се тя към Мунк.

— Какво има?

— Имаме пробив. Току-що ми се обади адвокат…

Погледна към самозалепващото се листче в ръката й.

— … Ливол. Представлява „Афтенпостен“. Имали са контакт с извършителя.

— Дявол да го вземе! — изруга Мунк.

Стана и си изгаси цигарата.

— Кога?

— Няколкократно, доколкото разбрах. От няколко дни насам. Последно днес преди обед.

— И се свързват с нас чак сега? — разгневи се Мунк. — Сега? Проклети идиоти!

— Очевидно им е трябвало време да се допитат до един-двама адвокати.

— Дяволски изчадия! Къде са?

— В „Постиробиге“. Чакат ни. Колата ми е долу.

Мунк се обърна към Миа:

— Идваш ли с нас?

Миа поклати глава.

— Имам среща с Бенямин Баке.

— Да, разбира се.

Той я изгледа странно.

— Ще обсъдим въпроса по-късно — каза бързо. — Изобщо не разбирам за какво говориш.

— Да се срещнем после в „Юстисен“ — предложи Миа.

— Добре — отвърна Мунк и последва Анете, подтичвайки, към офиса.

44

Бенямин Баке седеше на стъпалата пред Националния театър, когато Миа се приближи. Изглеждаше неспокоен — погледна си часовника, написа нещо на телефона си, запали цигара, барабанеше с пръсти по бедрото си, озърташе се, сякаш се страхуваше да не го види някой. „Това не е най-доброто място за сядане, ако не искаш да те забележат“, помисли си Миа и спря за момент зад статуята на Хенрик Ибсен, за да понаблюдава Баке.

Беше го виждала някъде и преди, но мина време, преди нещата да си дойдат на мястото. Не в „Се-о-Хьор“, беше очевидно — не го четеше, дори при зъболекаря не разлистваше такива списания. Не че възразяваше против тях, просто съдържанието им не я интересуваше. Няколко пъти я търсиха, когато положението й бе най-тежко, но тя, разбира се, отказа. Истинската история на Миа Крюгер. Журналистът, който й се обади, използва подобна формулировка. А това изобщо журналисти ли бяха? По какво се определяха? Журналист ли си, ако пишеш за цици и къде хората са прекарали Великден? Нормално беше да има някакви правила. Така или иначе учтиво отклони предложението им — чудно пътешествие на юг за теб и приятеля ти, срещаш ли се с някого в момента? Миа се засмя наум и отхапа от ябълката, купена от павилион „Нарвесен“ по-нагоре по улицата. Пътешествие на юг. Не думай! Това ли бе най-доброто, което бяха успели да измислят? Това ли бе примамката им? Значи да им разкаже за личния си живот срещу пътешествие на юг?

Бенямин Баке седеше с цигара в устата и примижаваше с едното око, докато пишеше на телефона си. После го прибра в джоба си, повъртя цигарата между пръстите, пак си побарабани по бедрото и отново извади телефона, за да напише още нещо. Изведнъж споменът връхлетя Миа. Чувства на прибоя. Оттам го познаваше. Беше го гледала в един филм. Играеше следовател. Трябваше да се превъплъти в нея или по-скоро не в нея, а в Ким или Къри — мъж следовател, но не началникът, а един от служителите. Изглежда, се чувстваше неудобно в ролята. Миа дояде ябълката, хвърли огризката в близкото кошче за боклук и се запъти към стъпалата.

Щом я видя, Бенямин Баке стана и се приближи към нея с широка усмивка.

— Здравей, Миа! Много ми е приятно — силно стисна ръката й.

— Здрасти! — Миа остана малко изненадана от фамилиарното му поведение.

Навярно така е прието в неговите кръгове. Ние, тези, които показват по телевизията и за които пишат във вестниците, имаме една и съща съдба, ние сме една общност и държим един на друг. Това изобщо не й се хареса, но тя се престори, че не забелязва нищо.

— Запазих маса в кафенето на театъра. Имаш ли нещо против да отидем там? — попита Бенямин и загаси цигарата си.

— Хм — усмихна се Миа. — Едва ли ще отнеме толкова време.

— Заради мен — каза Бенямин и леко я побутна по ръката. — Искам да хапна. Цяла сутрин имах репетиции, по-късно ще играя в едно детско представление, а вечерта пак съм на репетиция.

— Добре. Аз не съм гладна, но ще те погледам, докато ядеш.

— Звучи супер — усмихна се Бенямин и й даде знак да го последва през улицата.

Бенямин Баке, естествено, знаеше името на сервитьорката в кафенето на театъра и разговаря с нея през цялото време, докато тя ги водеше към резервираната маса до прозореца. Дори й представи Миа. Момичето видимо се смути да се здрависа с нея и да си каже името. На Миа пак й стана смешно — малко име тук, малко име там. Това, разбира се, бе техника за господство[1], но тя не успяваше да разбере дали Бенямин Баке е достатъчно съобразителен, за да го осъзнае. Вероятно просто си е така в неговия бранш. Всичко бе лично, уютно, познаваме се, от една прослойка сме, избери ме за ролята, това е работата ми.

Женкар — това е той. Миа се надяваше Сюсане да не е толкова глупава да се забърка с този тип. За него ли бе плакала? Не, сигурно не е той. Сюсане имаше афинитет към малко по-възрастни мъже, които да се грижат за нея, не към такива младежи. Не към това. Миа не се съмняваше в способностите на Бенямин Баке при необходимост да изиграе ролята на силен и грижовен мъж. Сега беше по-скоро в образа на… как да се изрази — невинно момче?

— Да, трябва да призная, че се изненадах, когато се обади — каза той, след като поръча. — За какво всъщност става въпрос?

Миа прикри усмивката си. Във филма, в който го бе гледала, имаше почти същата реплика.

— Просто рутина — увери го тя и отпи глътка вода.

— Атакувай — подкани я Бенямин Баке.

Прокара ръка през косата си и й намигна. Наистина е женкар. Тя си напомни другия път да предупреди Сюсане да стои настрана от него.

— Става въпрос за твоята прабаба, Вероника Баке.

— Нима? — Бенямин повдигна вежди.

— Нали Вероника Баке е твоя прабаба? „Ханстенсгата“ 20. Починала е преди две години.

— Всичко е точно — потвърди Бенямин.

— На този адрес ли е живяла до смъртта си?

— Не, не. От много години бе настанена в старчески дом.

— Дом за възрастни хора „Хьовиквайен“?

— Да, точно така. Каква е връзката?

— Кой е живял на „Ханстенсгата“ 20?

— Това е моят апартамент. Живея там от седем години.

— Откакто баба ти е отишла в старчески дом ли?

— Да.

— Наследил ли си жилището? На твое име ли е?

— Не, на името на баща ми. Какво е станало? Защо ме разпитваш за това, Миа?

Пак се обърна към нея по име. Почти й се прииска да му се довери, да му разкрие мислите си. Техниката му наистина бе добра, трябваше да я запомни.

— Както казах, това е само рутина — отвърна тя и пак отпи глътка вода. — В кое представление играеш?

— Какво? Ъ, „Хамлет“. По-скоро репетираме. В момента играя в едно детско представление, но се подготвям и за невероятно интересен проект — нова норвежка драматургия, авторката е само на двайсет и две години, много е талантлива. Събрахме се да й помогнем, pro bono[2]. Разбираш какво имам предвид — сурово, ъндърграунд, направо от улицата.

— Разбирам — кимна Миа. — Къде получаваше пощата си?

— Кой?

— Вероника Баке.

— Пощата си ли? В какъв смисъл?

— Искам да кажа — в дома ли се е получавала пощата й, или при теб?

Бенямин изглеждаше малко объркан.

— По-голямата част от кореспонденцията й се получаваше в дома. За каква поща говориш? Някои неща получавах аз, но й ги препращах или й ги носех, когато отивах да я посетя. Коя поща имаш предвид?

Миа извади бележка от джоба на якето си и я плъзна по бялата покривка.

— Това ли е номерът на нейния мобилен телефон?

Бенямин погледна бележката и придоби още по-объркан вид, ако това бе възможно.

— Сега изобщо не разбирам какво искаш да кажеш.

— Този номер неин ли беше?

— Прабаба нямаше мобилен телефон — уточни актьорът. — Тя мразеше мобилните телефони, а и за какво щеше да й послужи, всички в дома си имаха собствен телефон?

Миа взе бележката и я прибра в джоба си.

— Благодаря. — Тя стана. — Това е всичко, което исках да разбера. Благодаря, че ми отдели време.

— Това ли беше всичко? — Бенямин Баке изглеждаше едва ли не разочарован.

— Да. Впрочем само още едно нещо. — Миа пак седна. — Кой е наследник на прабаба ти?

— Баща ми — отговори той.

— Чувал ли си, как да се изразя, дали не е дарила част от наследството на някаква религиозна общност?

Бенямин Баке притихна. Пъхна клечка за зъби в устата си и се загледа през прозореца.

— Длъжен ли съм да отговоря на този въпрос? — попита той накрая.

— Не си длъжен, разбира се. — Миа го потупа по ръката. — Просто в момента разследвам много важен случай и името й изникна и… не е редно да го издавам, Бенямин, но…

Приведе се по-близо до него.

— Толкова сме близо до разплитането на случая и ако ми помогнеш, навярно ще успея да го разреша още тази вечер.

— Важен случай? — прошепна Бенямин и също се приведе леко.

Миа кимна и сложи пръст върху устните си. Той отвърна също с кимване. После пак се изправи и с актьорска умелост се престори на безразличен.

— Ще си остане между нас, нали? — каза, като се огледа.

— Непременно — прошепна Миа.

Бенямин се прокашля.

— Баща ми е много горд човек, така че ако това се разчуе…

— Ще си остане между теб и мен — смигна Миа.

— Сключихме споразумение — изстреля бързо той.

— Какво споразумение?

— Беше променила завещанието точно преди да умре.

— Колко щеше да отиде за сектата?

— Всичко. — Бенямин се прокашля.

— Но успяхте да го предотвратите.

Той кимна.

— Баща ми ги издири. Заплаши ги с процес. Предложи им известна сума. И така стана.

— Колко голяма сума?

— Доста голяма — измърмори Бенямин.

Миа се вгледа в младия актьор. Изглеждаше искрен и невинен, но все пак беше актьор, нали? Имал е достъп до телефона на Вероника Баке и нима не бе казал току-що, че репетира „Хамлет“?

Who’s there?

Тя обмисли за момент дали да не го отведе със себе си в участъка за допълнителен разпит, но прецени, че е по-добре да разположи патрул да го следи. По този начин бързо щяха да разберат дали Бенямин Баке е такъв, за какъвто се представя.

— Много благодаря. — Миа му стисна ръката. — Много ми помогна.

Стана и закопча ципа на коженото си яке.

— Това ли беше всичко? Няма ли да хапнеш нещо?

— Не, но благодаря. Ще се видим, Бенямин.

— Непременно, Миа. Непременно.

Тя нахлузи шапката си и излезе от кафенето на театъра с усмивка на уста.

[1] Метод за индиректно упражняване на власт. Понятието е въведено от норвежкия психолог и философ Ингял Нисен. — Бел.прев. ↑

[2] В името на общественото благо, т.е. безвъзмездно (лат.). — Бел.прев. ↑

45

Тобиас Ивершен пълзеше към билото на малкото възвишение, снишавайки се възможно най-много. От тази височина стопанството в гората се виждаше добре. Разпъна палатката си зад дърветата, където никой не можеше да го види, и пренощува там. Всъщност възнамеряваше да се прибере, но сега, след като срещна момичето със сивата рокля, трябваше да остане. Ракел. Така се казваше. Написала му беше бележка, молеше го да й помогне. Затова бе по-важно да остане в гората, отколкото да се върне в мрачната къща, където никой не се усмихва. Тобиас беше само на тринайсет години, но се чувстваше много по-голям. От дълго време беше много по-голям. Преживял бе неща, с каквито не е редно децата да се сблъскват, но точно в този момент това нямаше значение, тук той сам си беше господар.

Тобиас се придвижи до самото било и седна с бинокъла пред очите си. Не знаеше колко е часът, но не беше много късно, защото още цареше сумрак. Сега съзря много по-ясно нещата, които снощи бе видял смътно. Несъмнено в стопанството изпълняваха различни строителни планове. Навсякъде се виждаха строителни материали, различни по големина дъски, торби, вероятно пълни с цимент, защото имаше и бетонобъркачка, и малък трактор, и даже малък багер. Общо постройките в стопанството бяха седем, всички бели: главна сграда, малка църква с кръст на покрива, две стъклени постройки, най-вероятно оранжерии, и освен тях три по-малки сгради и една барачка. Предишната вечер Тобиас бе останал да лежи на едно място, докато не се стъмни съвсем и вече не се виждаше нищо през бинокъла. Направи малка скица на района, където отбеляза разположението на всички постройки, на нивата, на купчините пясък, на най-големите камари дъски и на портата. Високата ограда, през която си бяха подавали бележките, опасваше целия район и доколкото успяваше да види, входът бе само един. Портата. Не знаеше дали е залостена, или не, но беше затворена — това поне се виждаше. Снощи един мъж я отвори. Пристигна кола, непосредствено преди да мръкне. Голяма черна кола, или „Ленд роувър“, или „Хонда“. Тобиас не разбираше много от коли. Не го интересуваха толкова, предпочиташе мотопеди и мотоциклети, най-вече онези с гуми за мотокрос, които да караш на всякакъв терен, но и от тях не разбираше особено.

В колата седяха двама души и ги приеха, сякаш е кралят или министър-председателят, или личност от този ранг. Единият, млад мъж с къса, руса коса, явно бе прислужник или пазач, защото изскочи пръв от колата и отвори вратата на другия — малко по-възрастен мъж с буйна, напълно побеляла коса и жезъл, почти като този на Гандалф от „Властелинът на пръстените“.

Всички обитатели на имението излязоха от къщите да посрещнат новодошлите с поклони и реверанси, а един от тях се приближи и поздрави мъжа с буйната бяла коса, след това всички заедно влязоха в голямата постройка с кръста. После се смрачи и Тобиас не видя много повече. Прозорците светеха, но отпред имаше нещо — стъкло, не, не стъкло, а нещо подобно, непрозрачно стъкло. Тобиас не знаеше как се казва. След това си изяде филиите и си стопли супа на газовия котлон в палатката. Внимаваше много. Знаеше, че не бива да използва котлона вътре в палатката, но не искаше да осветява отвън, да не би да го види някой. Пък и бе гледал по телевизията как един полярен изследовател, Бьорге Оуслан, пали газов котлон в палатка, защото навън е много студено или заради белите мечки, или по някаква друга причина, но във всеки случай беше възможно.

В началото не успя да заспи. Мислеше за момичето. Ракел. Тя беше толкова различна от всички момичета в класа му. В днешно време не е лесно да си момиче — така бе казала Емилие, учителката им по норвежки. Веднъж обсъждаха темата в клас, защото някои момичета се обличаха прекалено оскъдно. Цял час Емилие говори не за норвежки или за книги, а само за такива неща — обясни им, че носят прекалено много грим, прекалено много разгалват корема си и полите им са твърде къси. Каза, че е важно да помнят, че са само на тринайсет години, но тя ги разбира, защото всички момичета, които показват по телевизията, пеят само по бикини, сутиен и мрежести чорапи. После формулираха няколко правила и съставиха списък на позволени и непозволени неща и стана по-добре, но въпреки това съученичките му се обличаха съвсем различно от Ракел.

ПОМОГНИ МИ. МОЛЯ ТЕ.

Изглеждаше уплашена. Наистина. Не като него и брат му, когато играеха на индианци и щяха да ловят бизони. Бизоните не съществуват, а и те не бяха точно индианци. Това бе истина. Той бе Тобиас, а тя — Ракел. И тя действително се боеше, а той бе дошъл да й помогне. Тобиас Ивершен загриза единия си юмрук, докато движеше бинокъла, за да види дали не е пропуснал да отбележи нещо на скицата, която бе нарисувал снощи.

Насочи бинокъла към портата и фокусира, та да вижда възможно най-ясно. Портата, направена от същия материал като оградата — бодлива тел или както се нарича — представляваше голяма плъзгаща се врата и се отваряше навътре. Изглежда, имаше верига по средата и вероятно катинар. Тобиас остави бинокъла в калуната и отвори пакета с храна, пъхнат в джоба на якето му. Беше си запазил два сандвича за закуска — един със сирене брюнуст и един със салам. Изяде този със сиренето и отпи от бутилката с вода — беше я напълнил от поточето на изкачване. Сега предстоеше да си състави план — това бе важно. Първо ще огледа района, както бе видял в един филм, в който някакви хора се готвеха да ограбят банка… не, казино, в Лае Вегас. Разполагаха с множество карти и планове и често се срещаха, за да ги обсъдят. Тобиас вече имаше карта. Оставаше да си състави план.

Накани се да изяде и сандвича със салам, но неочаквано нещо се раздвижи долу в стопанството. Той грабна бинокъла. Една врата рязко се отвори и някаква фигура изтича навън. Момиче в сива рокля. Сърцето на Тобиас прескочи под пуловера му. Това бе Ракел. Тичаше с все сили към оградата, където разговаряха вчера. Тичаше, спъваше се в роклята, падаше и отново се изправяше. Повдигна роклята си, за да й бъде по-леко, но въпреки това не бягаше особено бързо. Веднага от същата врата се втурнаха четирима, не, петима мъже след нея. Сърцето на Тобиас биеше силно, той едва успяваше да държи бинокъла. Ракел се обърна, погледна назад и пак падна. Мъжете я настигаха, размахваха ръце и викаха нещо. Тя тръгна към оградата и ето че се оказа пред нея. Отскочи и започна да се катери, но не беше толкова просто, колкото изглеждаше. Дупките в мрежата бяха малки, а тежката рокля не я улесняваше. Мъжете се приближаваха със стремителни крачки; единият стигна оградата и докопа крака на Ракел. После я издърпаха надолу, а тя риташе и крещеше. Мъжете я понесоха към постройката. После всичко утихна.

Изведнъж на Тобиас му стана много студено. Не отвън, а от вътрешната страна на кожата. Мислите му се блъскаха в главата и дишаше учестено, макар че лежеше съвсем неподвижно. Божичко! Какво ставаше долу? Бързо се изправи. Нямаше време за план; нямаше време и да си прибере багажа. Изтича до палатката, взе си ножа и саморъчно начертаната карта и се запромъква надолу по склона към стопанството.

46

Миа седеше в „Юстисен“ и се чудеше дали да не си поръча бира, но все пак се спря на минерална вода. След няколко минути Холгер дойде и се отпусна задъхан на мястото срещу нея.

— Какво се е случило? — попита тя.

— Извършителят се е свързал с „Афтенпостен“ преди няколко дни. Обадил се е на журналиста Микел Вол. Преправил си е гласа. Дал е информация за Каролине.

— Защо не са ни уведомили?

— Защото са егоистични идиоти и ги интересуват само продажбите на вестника.

Мунк бе видимо раздразнен.

— Какво ще правим?

— Не съм съвсем сигурен — промърмори той. — Адвокатът им ясно заяви, че не са направили нищо незаконно и нямаме основания да ги обвиним в нищо.

— Трябва да има начин да ги подведем под отговорност, дявол да го вземе! — изруга Миа.

— Микелсон обеща да помисли, но счита, че разпитът, който съм провел, е достатъчен.

— Само толкова ли?

— Проклети политици! — изръмжа Мунк. — Грижа ги е само да опазят себе си и кариерата си.

Поръча си сандвич със скариди и кола и си свали якето.

— Какво имаш?

— Устни показания. Ще изпратят писмени утре.

— Нещо полезно?

— Нищо разобличаващо. — Мунк отчаяно поклати глава. — Какво каза Баке?

— В десетката — отговори Миа.

— В какъв смисъл?

— Замесен си.

Той я изгледа с любопитство.

— Това вече го каза, но какво точно имаш предвид?

— Свързано е с теб.

Донесоха поръчката на Мунк и той отпи глътка кола.

— Трудно ми е да го обясня. Както ти споменах, това е усещането ми — продължи Миа.

— Докажи ми — подкани я той.

— Окей. Убиецът ни насочва към „Хьонефос“ и изчезналото бебе. Кой беше отговорен за делото?

— Аз — каза Мунк.

— Правилно.

— „Хамлет“ — продължи Миа. — За какво става въпрос в „Хамлет“?

— За истинска любов? — погледна я въпросително Мунк.

— Не „Ромео и Жулиета“. Стегни се, Холгер. „Хамлет“.

— Ти си следвала литературознание, Миа.

— Три лекции за два семестъра и нито един взет изпит не се брои за следване — промърмори младата жена.

— Не съм толкова навътре в Шекспир — въздъхна Мунк.

— Добре, няма значение. За отмъщение. В „Хамлет“ става въпрос за отмъщение. И за други неща, разбира се, но това е основната тема.

— Хубаво. Бебето изчезва. Аз съм отговорен. Шведът се обесва. Прекратяваме случая. Бебето го няма. Вероятно е мъртво. Убиецът ни обръща внимание, че похитителят не е шведът.

— Рине ЮВ.

— Да, и препраща към „Хамлет“. Значи това е отмъщение?

— Нещо такова.

— Но какво следва? Проследявам разсъжденията ти само донякъде. Бебето е отвлечено — добре. Аз съм отговорен — добре. „Хамлет“, отмъщение — добре. Но защо да убива десет момичета? Какво общо има това с мен? Не ти ли се струва малко нелогично, Миа?

Миа отпи глътка вода и се замисли за момент.

— Прабабата на Бенямин Баке.

— Вероника Баке. Какво за нея?

— Живяла е в същия старчески дом като майка ти. Как ти се вижда?

Мунк ококори очи.

— Така ли? Откъде знаеш.

— Открих го вчера. Лудвиг проверява всички служители, всички пациенти, всички хора, които са свързани с дома, и ги съпоставя с архивите от случая „Хьонефос“. Не допускам Бенямин Баке да е нашият човек, но не бива да забравяме, че старият телефон на Вероника Баке е използван за съобщенията. Дали от някого в дома, или ни подвежда? По въпроса наистина се колебая. Помолих Лудвиг да провери и това.

— И?

— Засега нищо. А, и още: старческият дом не е единствената връзка между майка ти и Вероника Баке.

— Коя е другата?

— Религиозната общност.

— И Баке ли е била от тях.

— Нещо повече. Възнамерявала е да им дари цялото имущество на рода си.

— Какво?

— Разбираш ли? Разбираш ли какво искам да кажа?

— Браво, Миа — промълви Мунк. — Браво!

Той отново потъна в размисъл. Опитваше се да осмисли думите й.

— Защо? — попита Миа.

— Да, защо?

— Не знам, но има прекалено много съвпадения, нали? Какво е общото тук, Холгер?

— Църквата.

— Именно.

— Но… — удивляваше се Мунк.

— Знам, и аз не разбирам всичко. Тук има нещо гнило. Почти съм склонна да приема, че целта е да ни заблудят. Милион задънени улици. Давам си сметка колко глупаво звучи, но извършителят се справя отлично. Аз бих действала по същия начин.

Мунк я погледна изкосо.

— Разбираш какво имам предвид. Ако бях на негово място. Символите, които са навсякъде, промените в методологията. Кръжим в мъглата и ни разиграват напред-назад — както при тениса, нали?

— Тениса ли?

— В тениса, който сервира, винаги има предимство. Стига да притискаш противника си през цялото време толкова силно, че едва да успява да върне топката, водиш. Ако не направиш грешка, ще спечелиш.

— Значи, убиецът бие сервиса?

— Да.

— Не знам дали разбирам връзката — въздъхна Мунк. — Тенис и убийство?

— О, всичко разбираш. Просто не искаш да признаеш заслугата ми. Всички идеи трябва да са твои.

— Да, такъв съм.

Той смигна, дояде си сандвича и избърса майонезата от брадата си със салфетка.

— Трябва да запаля цигара.

— А аз трябва да пропуша — въздъхна Миа. — Досадно е през цялото време да тичам след никотиновата ти зависимост.

— Sorry — отвърна Мунк, без да е искрен, и тръгна пред нея към задния двор.

— Само бърборя и опипвам в тъмното — призна тя, когато седнаха под отоплителната лампа. — Но, по дяволите, все нещо трябва да правим.

— Хубаво е да поиграем на топка — смигна Мунк.

— О, затваряй си устата — ухили се Миа. — Добре, няма да използвам повече спортни аналогии, но разбираш какво искам да кажа.

— Хаос.

— Точно така.

— По-подходящо е да се опише като хаос, отколкото като тенис.

— Да, да — съгласи се Миа. — Добре, нека да е хаос.

— Има голяма разлика между хаоса и тениса. Тенисът е прецизна игра.

— А това не е ли?

Мунк запали втора цигара.

— Хм, не и до този момент.

— Виждаш ли, значи донякъде съм права?

— Хаос е по-добре.

— О, Господи, държиш се детински.

— Как ще ограбиш банка, без да привлечеш вниманието?

— Като взривиш сграда от другата страна на улицата, знам — въздъхна Миа.

— Съжалявам — усмихна се Мунк и разтърка очи. — Седмицата беше дълга. Страшно се ядосах на адвоката днес. Дявол да го вземе, хората никога не поемат отговорност за собствените си действия. Какво ще правим оттук нататък?

— И аз щях да те попитам същото.

— Сектата?

— От само себе си се разбира.

— Да отидем с теб утре рано сутринта?

— Обезателно.

— Габриел в офиса ли е?

— Така мисля.

— Изпрати му съобщение. Помоли го да ги провери, за да имаме с какво да отидем при тях. Не помня как наричат себе си, но адресът им е на „Богерювайен“, в Бьолер.

— Готово. — Миа си извади телефона.

— Впрочем — поде Мунк, докато си палеше нова цигара от старата. — Какво каза току-що?

— Тенис?

— Да, ако първи биеш сервис, печелиш.

— Ако не сгрешиш…

— Това е добре идея — отбеляза Мунк.

— Разбира се — кимна Миа.

— И ние да окажем натиск — продължи той.

— Ще се опитам да измисля нещо.

— Опитай. А аз ще видя кои са тези проклети откачалки, които се домогват до парите ми.

Мунк стана.

— Тръгваш ли вече?

— Довечера ще гледам Марион. Заради сватбата. Има много неща за уреждане.

— Естествено. Поздрави Мириам.

— Непременно.

Мунк си загаси цигарата и излезе. Миа се поколеба дали все пак да не изпие една бира, но успя да преодолее желанието си и си поръча втора бутилка минерална вода. Извади химикалката и бележките си и ги разстла на масата пред себе си, както правеше, когато искаше да подреди мислите си. Преди виждаше всичко толкова ясно и много по-бързо. Когато умът й бе най-остър, беше достатъчно да затвори очи и всичко се разиграваше в главата й, но това бе отдавна. Произшествието на Трюван. Месеците, прекарани на остров Хитра. Сякаш пред ретината й имаше воал. Сякаш мъгла обвиваше мозъчните й клетки. Бяха й наредили да си почива. Пълна и продължителна почивка. Да не се излага на никакво напрежение. В отговор на това тя бе започнала да се упоява. Почти до смърт. И сега се налагаше да си плати. Започна да пише по листовете. Опита се да остави химикалката да свърши работата. Да си състави система в лудостта. Беше почти болезнено да мисли. Две момиченца са мъртви. Други две са отвлечени. Отговорността е нейна. Мунк. Със сигурност имаше връзка с Мунк. Бе убедена в това. Или не? Това, което преди няколко години й се отдаваше толкова лесно, изведнъж й се струваше невъзможно. Не биваше да се съгласява да си тръгва от острова. Трябваше да изпълни замисъла си.

Ела, Миа, ела.

Пак написа имената отгоре на листа. Паулине. Юхане. Каролине. Андреа. Шестгодишни. Започват училище през есента. Марко 10:14. Оставете децата да дохождат при Мене. Пътувам сама. Въже за скачане. По дърветата. Гората. Чисти дрехи. Спретнати телца. Шекспир. „Хамлет“. Училищни принадлежности. Ето че потръгваше. Рине ЮВ. „Хьонефос“. Момиченцето не е открито. Пътувам сама.

Ела, Паулине, ела.

Ела, Юхане, ела.

Ела, Каролине, ела.

Ела, Андреа, ела.

Сервитьорката, изведнъж оказала се до нея, рязко изтръгна Миа от мислите й. По дяволите. Почти бе стигнала. Там, където трябваше да бъде. Там, където отдавна не бе прониквала.

— Желаете ли още нещо?

— Да, една бира — измърмори Миа раздразнена. — И „Рацепуц“. Два пъти „Рацепуц“.

Налагаше се да си помогне. За да се върне там, където трябваше да бъде.

47

Миа Крюгер бе пияна, но не можеше да заспи. Пи прекалено много. Не пи достатъчно. Хотелската й стая изглеждаше по-студена и още по-безлична от обикновено. Чистите чаршафи, преди — верен приятел, сега й бяха враг. Наела бе стая в хотел, защото не й напомняше за нищо познато, но сега домът й липсваше. Дом. Нещо привично. Нещо сигурно. Нещо, което да й е по мярка. Навярно Микелсон има право. Изглежда се налага да отиде на психолог. Да влезе в болница. Дълго бе стояла на ръба. После се посъвзе, придоби позитивна нагласа, почувства се силна, но сега пак се спускаше надолу по спиралата.

Тялото й се въртеше в голямото легло. Длъжна е да се държи. Не биваше да пие. Не биваше, разбира се. Никой не бива. Нима не се е устремила натам? Нима не се е доближила до мястото, което обитаваше преди? Зад привидностите. Нейната специалност. Да вижда нещата, които другите не виждаха. Не се напрягай. Само си почивай. Отиди някъде. Скрий се на някой остров. Оттегли се от света. Беше си свършила работата. Но не. Реалността трябваше да почука на вратата й. Злото непременно трябваше да я обезпокои. Колите трябваше да заемат мястото на чайките. Уличните светлини и неоновите лампи изместиха звездите. Стана чувствителна. Кожата й бе почти прозрачна. А преди беше толкова твърда. Не биваше да пие. Изобщо не биваше да пие. Никой не бива да пие.

Миа тръгна боса по пода и намери панталона си на един стол. Хапчетата още си стояха в джоба. Взе едно, отиде до прозореца и го глътна с малко вода. Седна и се загледа в светлините от трафика, наблюдава ги, докато вече не различаваше откъде идват цветовете. После се заклатушка към студеното легло и положи глава върху възглавницата.

Тъкмо заспа и телефонът иззвъня. Направи всичко възможно да не му обърне внимание. Да си почива. Все едно нищо не е било. Телефонът пак иззвъня. Престана да звъни. Никой не искаше да говори с нея. Оловнотежкото й тяло лежеше върху белия чаршаф. На третото позвъняване не издържа.

— Миа на телефона.

Беше Мунк.

— Колко е часът? — промърмори тя.

— Пет — уведоми я началникът й.

— Какво има?

— Намерили са момичетата.

— Какво?

— Ще те взема от хотела. Ще бъдеш ли готова след десет минути? Имаме дълъг път.

— По дяволите. — Миа чу собствения си глас. — Идвам.

48

Залегнал зад едно дърво, Тобиас Ивершен чакаше да се стъмни. Отдавна бе изял последната си филия и започваше да огладнява, но сега не можеше да си тръгне — имаше по-важна работа. Първоначално планът му бе да се опита да влезе през портата, ала се оказа невъзможно. Беше заключена с верига, а и се намираше на прекалено видимо място. Групата мъже бяха отнесли Ракел в една от малките постройки и оттогава всичко в двора бе притихнало. На няколко пъти от църквата излизаше по някой човек и отиваше към оранжерията, но иначе той не видя никого. Мястото изглеждаше почти изоставено. Като гробище. Вятърът духаше в короните на дърветата над него. Тобиас се сгуши в якето си и пак извади бинокъла. Дали все пак да не се прибере? Да съобщи в полицията? Видя как я хващат. Нямаше начин да е законно. Или имаше? Не й причиниха болка, просто я пренесоха през площадката. Непокорно дете, което не слуша. Полицията нуждаеше ли се от заповед за обиск при подобни случаи? В американските филми — да. Без такава заповед не им бе позволено да претърсват къщите на хората. Тобиас не знаеше как е в Норвегия, но вероятно нещата стояха по същия начин. Изведнъж се почувства не толкова смел. Всичко бе започнало на игра. Смяташе само да отиде да надникне. Тръгна на кратка експедиция. Изобщо не си представяше да се натъкне на човек, нуждаещ се от помощ. Спомни си за братчето си — сигурно вече си е вкъщи и се чуди къде е Тобиас, а майка му и пастрокът му не знаят какво да му отговорят. Притесняваше го мисълта малкият му брат да стои вкъщи без него. Поколеба се дали да не си тръгне. Все пак не познаваше това момиче. Защо, например, да не е немирна като неговата съученичка Елин миналата година? Беше се промъкнала в кабинета на директора, беше откраднала пари, а после ухапа един учител по ръката, когато я хвана да пуши в двора на училището през междучасието. Поне с него се държеше много мило, но след всичките й щуротии я изключиха и оттогава никой не я бе виждал. Ами ако и сега нещата стоят по подобен начин? Той навярно преувеличава. Майка му все повтаряше да престане да си фантазира толкова много. Не било хубаво. Да се увлича в мечтите си. Наистина не беше хубаво. Започна да става студено. Трябваше вече да е пролет, но времето не бе пролетно, не и привечер. Съжали, задето не бе взел нещата си. Остави палатката, спалния чувал и раницата си горе, на възвишението, където пренощува. Даже фенерчето си не взе. Толкова е глупав. Къде ти е главата? — често питаше майка му. — Има ли нещо вътре? Малко го беше срам. Постъпи страшно тъпо. Скоро щеше да стане прекалено тъмно, за да отиде да си вземе вещите. Няма да може да намери пътя в мрака. Ако тръгне сега, ще успее. Поне ще си прибере багажа. Щом има фенерче, винаги ще намери пътя към къщи. Това е най-доброто решение. Да си вземе нещата. Да се прибере. При братчето си. Тобиас стана и от скривалището си погледна към стопанството. В същия момент една врата се отвори и нещо там се раздвижи. Вдигна бинокъла и притихна. Двама мъже излязоха от една от постройките, между тях се виждаше силует. Ракел. Тя беше. Имаше нещо на главата й. Мъжете я държаха за ръцете, всеки от една страна, и я дърпаха. Скриха се зад църквата и отново се показаха малко по-нататък. Сърцето на Тобиас заблъска в гърдите му. Почти не вярваше на очите си. Беше като на кино. Бяха я хванали. Бяха вързали ръцете й отпред и бяха надянали качулка на главата й. Двамата мъже вървяха към мястото, където се беше скрил, и я дърпаха. Минаха покрай трактора и барачката, през нивата и… какво правеха сега? Тобиас събра смелост и се премести още по-близо до оградата. Мъжете бяха спрели. Единият се наведе към земята. Правеше нещо — Тобиас не виждаше какво. И изведнъж тя изчезна. Нямаше я. Там бяха само двамата мъже, които се запътиха обратно към къщата.

Тобиас бързо взе решение. Първоначално смяташе да изчака, докато се стъмни напълно, но сега не разполагаше с време за губене. Промъкна се до оградата и започна да се катери. Нямаха право да причиняват това на никого. Нямаха право да бъдат жестоки, независимо какво е сторила тя. Никой възрастен не бива да прави така. Повъзвърна си куража. Беше ядосан. Вкопчваше се в мрежата, пъхаше пръсти в дупките. Успяваше да се задържи с върховете на обувките си и ето, преди да разбере, се беше прекачил през високата ограда, намираше се от вътрешната страна. Остана за известно време седнал, та да си поеме дъх. Същевременно не спираше да се оглежда. Сега в заградения район отново бе тихо. Земята под него бе студена и мокра. Къде се бе изгубила? Влачиха я до средата на площадката и после изчезна. Беше естествено Тобиас да е уплашен, но него вече не го беше страх. Беше само ядосан. Беше ядосан на всички възрастни, които посягат на деца. Децата трябва да са свободни. Да играят. Да бъдат защитени. Не да стоят с наведена глава в кухнята. Болеше, когато те стиснат за ръката. Болеше, когато не можеш да отговориш, защото не искаш братчето ти да пострада, ако кажеш нещо лошо. Тобиас се сви и запълзя по площадката. Мястото, където мъжът се бе навел, отстоеше на стотина метра от тук. После тя изчезна. Защо възрастните раждат деца, ако не се държат добре с тях? Веднъж след часа по норвежки Емилие го попита от какво са белезите по врата му. Защо ръцете му са сини. На мен можеш да кажеш, увещаваше го тя. Държа се много мило, погали го по рамото. Можеш да ми кажеш, не се бой. Но той не каза нищо. Вярно, вината не бе нейна, искаше само да помогне. Но какво знаеше тя? Щеше ли да е там, когато се прибере вкъщи? Когато разберат, че се е разприказвал? Не, само щеше да стане по-лошо. Всичко щеше да стане по-лошо, о, да, той го знаеше. Трябваше само да издържи. Да устои. Да се погрижи братчето му да не бъде подложено на същото. Да изтърпи хокането. Има ли нещо тук? Тъп ли си?

Тобиас се сниши, доколкото бе възможно, в подгизналата трева. Коленете му се намокриха, но това нямаше значение. Щеше да го понесе. Беше издръжлив. Трябваше само да си мълчи. Да не отронва и дума, за да не стане по-лошо. Да кима. Да свежда глава. Да казва „да“. Не го беше страх. Вече не се боеше. Бяха сложили качулка на главата й. Нямаха право. Възрастните нямат право да причиняват това на деца. Той пълзеше предпазливо напред, на почивки, за да се убеди, че всичко е наред, че няма да се отвори някоя врата, че няма да го видят. Станеш ли на осемнайсет, вече решаваш сам. Можеш да се изнесеш, да си намериш работа, дори да вземеш и брат си, макар да е само на дванайсет. Всичко наред ли е у вас, Тобиас? Ще кажеш ли на майка си да идва на родителските срещи? Искам да говоря с нея. Отдавна не е идвала, а е важно да присъства. Ще й кажеш ли? Ръката ли си си наранил? Какво е станало с ухото ти? Мога ли да ти помогна с нещо, Тобиас? Нали знаеш, че можеш да разчиташ на мен?

Тобиас стигна до мястото, където Ракел изчезна. Вече беше тъмно. Църквата се извисяваше в небето, забола кула в осветените от луната облаци. Почти като в стар филм на ужасите. „Франкенщайн“ или „Дракула“, или някой подобен на тях. Беше естествено да е уплашен, но не го беше страх. Беше ядосан. Видя очите й под бялото боне. Те бяха възрастни, а тя — дете. Нямаха право да се държат жестоко с децата. Тобиас още веднъж съжали, задето не си взе фенерчето. Земята почти не се виждаше, луната осветяваше слабо пътя му, но след няколко секунди се скри. Не беше глупав. Тя не можеше просто да изчезне. Някъде в земята трябва да има дупка. Шахта. Отвор. Що за възрастни заравят дете в земята?

Тобиас се приведе и започна да опипва почвата. Неочаквано в църквата запалиха лампите. Той реагира инстинктивно — хвърли се на земята и остана да лежи плътно притиснат до мократа почва. Миришеше на пръст и на трева. Остана в тази поза известно време, но никой не излезе. Събра смелост и застана на колене. Светлината от прозорците му помагаше да вижда по-добре. Шахта в земята. Това търсеше. Никой не изчезва просто така.

Не му отне много време да я намери. Оказа се съвсем нова, покрита със светли дъски, около един квадратен метър — малка шахта направо в земята. Бе заключена с катинар. Не много голям, малък катинар, златист, като този, с който учителят по физическо заключваше шкафа с футболните топки, та никой да няма достъп до тях без разрешение. Пак се огледа. Не се виждаше никой. От църквата долитаха гласове, песен — там някой пееше. Бяха заети с други неща. Пееха. Възпяваха Бог или в каквото вярваха. Не знаеха, че Тобиас е тук, отвън. Че някой иска да й помогне. Да разбие катинара. Да я освободи. Не съумя да потисне усмивката си. Учителят по физическо така и не разбра защо топките не са в шкафа. Не допускаше колко е лесно да отвориш катинар. Тобиас го беше правил много пъти. Почти всички момчета в класа му знаеха как става. Беше още по-лесно, отколкото да преписваш на контролно. Бяха си направили шперцове в час по трудово, когато учителят им излезе да пуши. Парче метал и пиличка за нокти като тези, които използват момичетата, е добре като за начало. Връхчето се изрязва с ножица за метал и се изпилва, докато стане достатъчно тънко. Изисква се, разбира се, умение, трябва някой да те научи, но направиш ли го веднъж, после е лесно. Тобиас си извади ключовете от затворения с цип джоб на якето и напипа шперца. Дръж катинара така, че широкият край на ключалката да остане от дясната страна. Пъхни шперца, натисни наляво, докато усетиш, че е захапал метала вътре. Готово. Разклати, дръпни катинара към себе си, напъни и после завърти силно надясно. Тобиас чу тихичкото прищракване и катинарът се отвори. Стълба. Дълга стълба водеше надолу в шахтата. Предпазливо пъхна глава и прошепна:

— Ехо? Ракел? Там ли си?

49

Миа излезе от хотела. Мунк вече я чакаше отпред. Тя седна в черното ауди и се опита да принуди тялото си да се събуди. Хапчето, което бе взела, още действаше, от него се чувстваше отпусната и сънлива. И Мунк очевидно не бе спал много. Носеше същите дрехи като снощи — кафяво сако от рипсено кадифе с кожени кръпки на лактите и лекьосана риза. Имаше торбички под очите и дълбоки бръчки на челото. На Миа й дожаля за него. Наистина имаше нужда от компания. От жена в живота си. Някой, който да се грижи за него, както той винаги бди над всички около себе си.

— Какво имаме? — попита Миа.

— Форт „Исегран“.

— Къде е това?

— Фредрикста.

Миа се изненада. Другите две момиченца бяха намерени в покрайнините на Осло. В гората. Извършителят пак бе променил метода си на действие.

— Кой ги е намерил?

— Двойка абитуриенти — въздъхна Мунк. — Районът е затворен, но те се промъкнали вътре за малко цуни-гуни или каквото са правили.

— Кой е там?

— Местната полиция. Къри и Анете са на път, скоро ще пристигнат.

Миа погледна часовника на таблото. 05:15. Навън все още беше тъмно.

— И какво знаем дотук?

— Двете момичета са лежали на земята. Между тях е бил побит кол.

— Кол ли?

Мунк кимна.

— Какъв кол?

— Дървен. С набучена свинска глава.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което казах. Момичетата са били на тревата, а между тях е имало кол с набучена свинска глава на него.

— Истинска свинска глава?

Мунк пак кимна.

— Господи — простена Миа.

— Какво мислиш, че означава?

Мунк включи отоплението и влезе в тунела при кметството, откъдето се излизаше от града.

— Свинска глава, набита на кол?

— Да?

— Трудно е да се каже — поколеба се Миа.

От топлината в колата й се доспа. Липсваше й сутрешното кафе, но не искаше да моли Мунк да спре.

— Все нещо трябва да означава.

— Повелителят на мухите — прошепна тя.

— Какво?

— Това е от една книга. „Повелителят на мухите“. Група момчета попадат на пуст остров, без възрастни. Мислят, че там живее чудовище и забиват свинска глава на кол като жертвоприношение.

— Боже Господи — изпъшка Мунк. — Ние сме чудовището, нали?

— Възможно е.

— Вътре има пакетче ментови дражета. — Мунк посочи жабката.

— И?

— Имаш нужда. — Той подкара по „Драменсвайен“.

Миа усети пронизващо раздразнение, но то бързо отшумя. Тя отвори жабката и извади пакетчето. Взе две дражета, останалите прибра в джоба на якето си.

— Защо, по дяволите, Фредрикста? — измърмори Мунк. — Изобщо не се връзва. И толкова открито?

— Много сме мудни. — Миа си извади телефона.

— В какъв смисъл?

— Извършителят иска да ни покаже, че не си вършим добре работата.

— Господи — отново изпъшка Мунк.

Миа намери номера на Габриел Мьорк в указателя.

— Габриел на телефона.

— Здравей. Миа е. На работа ли си?

— М-да — въздъхна момчето на другия край.

— Ще потърсиш ли Форт Исенгран във Фредрикста?

— Сега ли?

— Да. С Мунк пътуваме натам. Намерили са момичетата.

— Разбрах.

От другата страна се възцари тишина. Миа чуваше как Габриел трака на клавиатурата.

— Намери ли нещо?

— Какво търся?

— Каквото и да е.

— Да видим. — Младежът потисна една прозявка. — Форт Исенгран. Крепост, намира се на малко островче във Фредрикста. Разделя течението на река Глома на две. Построена е в края на XIII в. от ярла, управител на Боргсисел — за тези, които искат да знаят. Направена е от дърво и камък. Разрушена през 1287 г. През XVII в. е построена нова крепост. Петер Весел Турденшол я е използвал като база по време на Великата северна война, каквото и да означава това. Името Исенгран идва от… да, учените спорят по въпроса, но навярно произлиза от френското „Ile Grand“, големият остров. Това върши ли ви работа?

— Не — тросна се Миа. — Има ли още нещо? Нещо съвременно? За какво се използва днес?

— Почакай.

Миа притисна телефона с рамото си и взе още едно ментово драже. Продължаваше да усеща вкуса на алкохол в гърлото си.

— Не намирам много. Сватбени снимки от Форт Исенгран. Излет на пенсионери.

— Това ли е всичко?

— Да. Не, почакай, тук има още нещо.

Пак настъпи тишина.

— Какво има?

— Не знам дали е важно, но през 2013 г. там ще открият паметник. Не във форта, а срещу него, на променадата покрай реката.

— Какъв паметник?

— Казва се „Майките на Мунк“. Бронзови статуи на майката и лелята на Едвард Мунк.

— Разбира се — промърмори Миа.

— Това ще ви свърши ли работа?

— Несъмнено, Габриел. Благодаря ти.

Понечи да затвори телефона, но Габриел я спря.

— Мунк при теб ли е?

— Да.

— В какво настроение е?

— Поносимо, защо?

— Удобно ли е да говоря с него?

— Ето го.

Миа подаде телефона на Холгер.

— Да? Мунк е.

Майките на Мунк. Значи все пак е права.

— Да, разбирам — каза Мунк по телефона. — Но не се тревожи, както ти обясних, това е лична работа. Имаме по-важни задачи. Какво? Да, човек може да полудее. Какво? Да, получих я от една приятелка от интернет. От Швеция. Какво? Казва се Маргрете нулаосем. Но не се притеснявай. Да, да, разбирам. Ще говорим по-късно.

Мунк се засмя и върна телефона на Миа.

— Какво има?

— Нищо особено, говорихме по личен въпрос.

— Добър е — отсъди Миа.

— Кой? Габриел ли? Да, абсолютно. Харесвам го. Радвам се, че този път случихме на човек.

Миа взе още едно драже и свали малко прозореца.

— Разбра ли нещо? Исенгран Форт?

— О, да — кимна Миа.

Разказа му какво е научила от Габриел току-що.

— По дяволите — промърмори Мунк. — Значи наистина е свързано с мен. Аз съм виновен за смъртта на момичетата.

Той стисна очи и удари волана с ръка.

— Не знаем със сигурност — изтъкна Миа. — Колко време ще пътуваме?

— Час и половина — отвърна Мунк.

— Значи, ще подремна малко.

— Умно — отбеляза той. — Подремни и за мен.

50

Пристигнаха до полицейските заграждения при изгрев-слънце. Мунк показа картата си и млад полицай с разрешена коса и вид на току-що събудил се им даде знак да продължат. Паркираха колата пред малка червена къща, „Кафе Гелайен“, където ги посрещна Къри и им посочи пътя покрай стария каменен зид. Миа съзря променадата на другия бряг на реката. Майката и лелята на Едвард Мунк. Лаура Катрине Мунк и Карен Бьолста. Тя знаеше доста за автора. Повечето жители на Осгорщран бяха добре осведомени за личността му. Сега в малкото градче се гордееха особено с факта, че Мунк е живял там. Някога обаче изисканите дами обръщали отвратени парасолите си към отблъскващия художник. „Не е ли типично“ — помисли си Миа в момента, в който забеляза бялата найлонова палатка, опъната от криминалистите. Приживе са го ненавиждали, но сме забравили този факт. Това ли е съдбата на всички велики творци на Норвегия? Трябвало е да умрат, за да ги оценим. Хвана се, че мисълта не е нейна. Беше на майка й. Изкуството и литературата винаги бяха на почит в дома, където бе прекарала детството си. Често седеше край кухненската маса и слушаше майка си да разказва, почти като в клас. Сигри и Миа бяха ученички, всяка пред своята купичка с овесени ядки, а майка им — ревностната учителка.

Къри имаше изненадващо бодър вид и говори през целия път до палатката. Опитният полицай правеше впечатление на студен и корав с плешивата глава и набитото си тяло, но Миа знаеше, че не е такъв. Къри бе изключително способен и имаше голямо сърце, въпреки че изглеждаше, а и често се държеше като булдог.

— Двама абитуриенти. Двойка. От гимназия „Глемен“. Не бяха на себе си, така че ги изпратихме вкъщи.

— Нямат връзка с престъплението, нали? — попита Мунк.

— Не, не, едва говореха. Никога през живота си не съм виждал толкова трезви абитуриенти. От гледката, предполагам, алкохолът се е изпарил през порите им.

— Има ли свидетели от съседните къщи? — поинтересува се Миа.

— Още не — повдигна рамене Къри. — Полицаите от Фредрикста в момента тропат по вратите. Но се съмнявам, че ще изскочи нещо.

— Защо? — учуди се Миа.

— Сериозно ли питаш?

Къри се усмихна кисело.

— Нямаме работа с аматьор, не си ли съгласна?

Стигнаха пред палатката. В този момент оттам излезе възрастен мъж в бяла найлонова престилка, покриваща цялото му тяло. Миа се изненада да види познато лице. Бе работила по много случаи с криминолога Ернст Хюго Вик, но мислеше, че отдавна се е пенсионирал.

— Мунк. Миа — кимна им Вик.

— Здравей, Ернст — поздрави го Мунк. — Чак от Осло ли те извикаха?

— Не — въздъхна криминологът. — Бях се скрил на вилата си, за да ме оставят на спокойствие, но не помогна.

— Какво имаме? — попита Миа.

Вик свали бялата найлонова качулка и ръкавиците. Запали цигара и изстърга с крак малко пръст от ботушите си.

— Не са отдавна тук. Лежали са така, предполагам, не повече от час, преди да ги открият.

— А часът на смъртта?

— Същият — отново въздъхна Вик.

— Тук ли са били убити?

— Така изглежда, но преди да направим аутопсия, нищо не е сигурно. Що за чудо е това, Мунк? Не съм попадал на нещо толкова странно. Честно.

— В смисъл? — поинтересува се Миа.

— Ами. — Вик си дръпна от цигарата. — Как да кажа? Прекалено е чисто за ритуално убийство. Момичетата са нагласени и измити. Наконтени. С ученически чанти. И после тази свинска глава? Един дявол знае защо. Можете да хвърлите едно око. Аз имам нужда да си отдъхна.

Възрастният мъж сложи ръкавиците в джоба си и завлачи крака към паркинга. Мунк и Миа надянаха подадените им бели престилки и влязоха в палатката.

Каролине Микле лежеше на земята с ръце, скръстени върху гърдите. Беше облечена с жълта кукленска рокля. Ученическата раничка бе оставена до краката й. Андреа Линг бе само на няколко метра от нея, и нейните ръце бяха върху гърдите, а ученическата раничка — до белите обувчици. На шията и на двете момичета бе окачена същата табелка като при Паулине и Юхане. Пътувам сама. Почти религиозна сцена с гротескната свинска глава по средата. Миа Крюгер си сложи ръкавиците и се наведе над Андреа. Вдигна малката бяла ръка и разгледа ноктите.

— Три — кимна тя.

Внимателно остави ръката на тревата и се приближи към Каролине.

— Четири.

В същия момент телефонът на Мунк започна да звъни. Той погледна дисплея, но не отговори на повикването. Телефонът иззвъня още веднъж.

— Дявол да те вземе! — изруга Мунк и отново натисна червеното копче.

— Внимавай с езика — посъветва го Миа. Посочи с глава момичетата и се изправи.

При третото позвъняване той се извини учтиво и пак натисна червения бутон. Почти моментално зазвъня телефонът на Миа. На дисплея се изписа името на Габриел.

— Габриел ли е? — попита тихо Мунк.

Миа кимна и отхвърли разговора.

— Той ли звъня и на теб?

Мунк потвърди и в този момент телефонът на Миа иззвъня повторно.

— Дано да е нещо важно — изръмжа тя и излезе от палатката, за да вдигне.

Габриел говореше възбудено, почти се задъхваше.

— Трябва да говоря с Мунк. — Дишаше тежко.

— Зает е. Какво има?

— Разшифровах съобщението — заекна Габриел.

— Какво съобщение?

— Той получил имейл. Задача. Кодирано съобщение. Маргрете нулаосем. Реших я. Шифър на Гронфелд. Декодирах го.

— Не може ли да почака? — въздъхна Миа.

— Не, в никакъв случай.

Младият хакер насмалко щеше да се развика в слушалката.

— Трябва да му кажеш. Веднага.

— Какво да му кажа? Какво е съобщението?

Габриел притихна за миг, сякаш не смееше да издаде какво е открил.

— Габриел? — настоя Миа нетърпеливо.

— Тик-так малката Марион = 5.

— Какво?

— Тик-так малката Марион е номер 5.

— По дяволите — изкрещя Миа и изтича в палатката да повика Мунк.

4

51

Мириам Мунк седеше на задната седалка в аудито на баща си и се опитваше да укроти чувствата си. Върху ушите си бе нахлупила шапка и по заръка на Мунк носеше големи слънчеви очила. Марион лежеше до нея на седалката, скрита изцяло под едно одеяло. Мириам изпадна в недоумение, когато преди няколко дни баща й я събуди и й каза да заключи всички врати. Да не отваря на никого. Да не пуска Марион на детска градина.

Как така да не я пускам на детска градина?

За бога, Мириам, прави каквото ти казвам!

Това, разбира се, й бе идвало наум. Мириам Мунк не беше глупава. Напротив. Мириам Мунк бе сред най-възприемчивите момичета в класа. Още от съвсем малка се справяше с невероятна лекота с всичко, което останалите постигаха с много усилия. Реки в Азия. Столици в Южна Америка. Дроби. Алгебра. Английски. Норвежки. Рано се научи да си мълчи за всичко, което разбира, да не бъде най-добрата на всички контролни, да не вдига прекалено често ръка. Притежаваше социална интелигентност. Искаше да има приятели. Не да я мислят за по-умна от другите.

Тази мисъл, разбира се, й бе минавала през главата. Все пак Мириам щеше да тръгне на училище есента. А баща й бе главният следовател по случая. Тя не беше глупава. Но бе упорита. За нищо на света нямаше да се остави да я уплашат. За нищо на света нямаше да позволи на някакъв луд да съсипе живота й. Взе, естествено, някои предпазни мерки — кой не би го направил? Лично я изпращаше и я посрещаше. Не позволи на Марион да отиде на две празненства по случай рожден ден, за огромно разочарование на момиченцето. Сама поде инициативата за среща на персонала в детската градина с родителите на всички деца, които есента щяха да тръгнат на училище. Някои родители излязоха в отпуск от страх да оставят децата си в детската градина, други застъпваха мнението тя да бъде затворена, трети държаха да стоят при децата си; известно време цареше ужасен хаос, но Мириам успя да ги успокои. Обясни им, че е най-добре да живеят живота си възможно най-нормално. Най-вече заради момичетата. Но противното гласче в главата й не преставаше да й напомня за себе си. Ти си най-уязвима. Ти имаш най-много от какво да се страхуваш. И ето че се случи.

Мирим уви дълбоко заспалата си дъщеричка по-плътно в одеялото. Навън бе тъмно и черното ауди се движеше тихо по почти празните улици. Мириам Мунк не се боеше, но определено се тревожеше. И беше тъжна. И разстроена. И раздразнена. И ядосана.

— Всичко наред ли е там отзад?

Миа Крюгер се обърна и я погледна. Още не й бяха казали защо я местят постоянно, вече трети път за два дни, но тя, естествено, знаеше.

— Отлично — кимна Мириам. — Къде отиваме този път?

— В един апартамент на наше разположение. — Баща й я погледна в огледалото.

— Не е ли време да чуя какво става? — попита тя.

Опита се да прозвучи строго, но бе прекалено изтощена. През последните дни почти не бе спала.

— За твое добро е. — Баща й отново я погледна в огледалото.

— Извършителят заплашил ли я е? Или просто искате да се подсигурите? Имам право да съм в течение какво се случва, нали?

Знаеше какъв става баща й, когато си науми нещо, затова не попита повторно. Внезапно се почувства отново на четиринайсет. Тогава той бе ужасно строг, но с годините омекна. Навремето не беше възможно да се говори с него. Не, Мириам, не можеш да носиш това на училище, тази пола е много къса. Не, Мириам, трябва да си вкъщи преди десет. Не, Мириам, не ми харесва да излизаш с този Роберт, не мисля, че е добре за теб. Живот на тийнейджър, направляван до най-малката подробност от баща полицай с параноя. И какво постигна? Само я издигна в очите на съучениците й. Тези с най-големи затруднения вкъщи получаваха най-много симпатии в училище. А освен това винаги имаше начин да заблудиш родителите си, дори да са полицаи. Накрая той и без това почти не се задържаше вкъщи, така че проблемите приключиха. Майка й също беше далече. Боже, уж възрастни хора, родители — нима си въобразяват, че децата им не осъзнават какво се случва? Мириам разбра за Ралф, преди вкъщи да стане пълен ад. Майка й бе толкова праволинейна, че да си сверяваш часовника по нея. Изведнъж започна да й се налага да „се срещне с една приятелка“. Изведнъж започна да получава куп обаждания и всички се оказваха „грешка“. Моля ви се!

— Спи ли?

Миа Крюгер пак се обърна и погледна Марион, сгушена под одеялото.

Мириам кимна. Харесваше Миа. Винаги я бе харесвала. Имаше нещо в самото й същество. Беше толкова харизматична. Имаше невероятно прекрасно излъчване. Понякога изглеждаше далечна и странна, но не и когато общуваше с Мириам. Миа й напомняше за самата нея, навярно затова я харесваше толкова много. Интелигентна и силна, но също и много ранима.

— Баща ти получи кодирано съобщение от един уебсайт — подхвана тя.

— Миа! — изсъска бащата на Мириам, но Миа продължи:

— Човекът се е представил за шведска математичка на име Маргрете. Дешифрирахме кода и се оказа директна заплаха към Марион.

Мириам видя как лицето на баща й става все по-червено.

— Сериозно? — попита Мириам.

Изненада се от любопитство й е по-силно от страха.

— И откога си във връзка с нея? Имам предвид — в интернет.

Баща й не отговори. Бе прехапал устни, а кокалчетата на ръцете му, стиснали волана, бяха побелели.

— Почти от две години — отговори вместо него Миа.

— Две години? Две години?

Мириам не повярва на ушите си.

— Бил си във връзка с този човек две години? Татко? Вярно ли е? Общувал си с убиеца в продължение на две години, без да разбереш?

Баща й продължаваше да мълчи. Лицето му бе придобило цвят на домат, а той натискаше силно газта.

— Нямало е как да знае — намеси се Миа. — Там хората са анонимни. Можело е да бъде всеки.

— Стига, Миа — изсъска пак Мунк.

— Какво? — засегна се тя. — Ами ако знае нещо? Убиецът е контактувал с теб в продължение на две години, защо да не се е свързал и с нея? Трябва да разберем, нали?

Мунк изведнъж натисна спирачката и отби.

— Остани тук — нареди той строго на Мириам, гледайки я в огледалото. — Ти ела.

— Но Холгер — възрази Миа.

— Идвай! Излизай от колата!

Миа разкопча предпазния колан и неохотно излезе от аудито. Мунк отвори вратата от своята страна и я последва навън на тротоара. Мириам не чуваше какво си говорят, но баща й очевидно бе крайно раздразнен. Ръкомахаше и само дето от устата му не излизаше пяна. Миа се опитваше да каже нещо, ала Мунк не я оставяше. Пръстите му почти докосваха лицето й и за момент Мириам си помисли, че ще я зашлеви. Баща й държа дълга тирада и най-накрая Миа се отказа от опитите да говори. Продължи само да кима. Двамата полицаи се върнаха и седнаха в купето. Колата бавно изпълзя на пътя, но с разговорите бе приключено. Настроението беше потиснато. Мириам също реши, че е по-добре да не казва нищо повече. Две години? Баща й бе общувал толкова дълго време с убиеца? Нищо чудно, че е ядосан. Бяха го заблудили. А сега четири момиченца бяха мъртви. Марион петата ли бе? Това ли е било съобщението? Мириам загърна дъщеря си в одеялото и нежно я погали по косата, докато черното ауди пронизваше нощта на път за някакво тайно убежище, за чието местонахождение тя дори нямаше представа.

52

Миа стоеше на тротоара пред сив блок в западната част на Осло с усещането, че някой я наблюдава. Откакто дойде в града, това се случваше не за първи път — да изпитва отвратителното чувство, че я следят. Приписваше го на параноя. Напълно нормално за човек в нейното положение. Само не биваше да му позволява да се загнездва в нея. Не се тревожеше особено, не това бе причината, но, дявол да го вземе, все едно. Огледа се, ала не видя никого. Наоколо улиците бяха съвсем пусти.

Преместиха момичетата в несъществуващо жилище във „Фрогнер“. Несъществуващо — в смисъл че не беше регистрирано. Не и в официалните архиви. Предишната вечер ги бяха скрили в апартамент в източните покрайнини на града, но Мунк не се чувстваше сигурен и искаше да ги премести. Сега използваха жилище, запазено за политици и други високопоставени гости, нуждаещи се от защита, Мунк обаче дръпна няколко конеца, без да вдига много шум. Държеше възможно най-малко хора да са замесени. Наистина започваше да развива параноя, но Миа го разбираше.

Тя извади таблетка за смучене от джоба си и се огледа в двете посоки на улицата. Нямаше никого. Нито една кола. Нито един разносвач на вестници. Беше съвсем сама и абсолютно сигурна, че никой не е видял момичетата да влизат в жилището.

След няколко минути дойде Мунк. Запали цигара и прокара ръка през косите си.

— Съжалявам — каза Миа.

— Не, вината е моя — възрази той. — Аз просто… знаеш.

— Спокойно — кимна тя.

— Сами ли сме?

— Така мисля. Не видях никого. Горе всичко ли е наред?

Мунк вдиша дълбоко дима от цигарата и погледна към четвъртия етаж.

— Отлично. Мириам ми е сърдита, но й влизам в положението. Надявам се да разбира, че само искам да й помогна.

— Разбира, естествено — увери го Миа. — Просто точно сега й идва малко в повече. Когато всичко свърши, ще ти благодари.

— Не знам. Трябва да й кажем, че няма да може да се омъжи.

— Да отмени сватбата?

— Разбира се.

— Трудно ще я убедим — поколеба се Миа.

— Сто човека в една църква? И всички, свързани с мен. Изключено е да го допуснем — отсече Мунк.

Нима това не е игра? Той си играе с нас. Тя си играе с нас. Как се обира банка? Като взривиш сграда на същата улица. Извършителят е наясно точно какво прави. Тя е наясно. Нещата са по-дълбоки от убийството на четири момичета. От убийството на десет момичета. Някой го бе следил в продължение на много години. И знаеше кое е най-болезненото му място. Как да предизвика най-голямо объркване. Хаос. Страх. Миа не беше спала повече от четири часа за последните три денонощия и това започваше да й се отразява, усещаше го. Трудно й бе да мисли логично.

— Кой е в офиса? — попита Мунк, след като се настаниха в колата.

— Лудвиг, Габриел, Къри, мисля — отвърна Миа.

— Микелсон иска да ме отстрани. — Мунк запали цигара, без да отвори прозореца.

— Откъде знаеш?

— Ти какво би направила?

Той я погледна с почти мъртви очи.

— Щях да те отстраня — отговори Миа.

— Разбира се. — Мунк продължи към „Марибуесгата“.

— А ти какво мислиш?

— Как така какво мисля?

— Ами въпросът е оправдан. Работим по изключително тежък случай. Убиецът заплашва лично теб. Ще съумееш ли да останеш обективен? Да се абстрахираш от чувствата си? Не ми се вярва.

— Ти на чия страна си? — изсумтя Мунк.

— На твоя, естествено — отвърна Миа, — но въпросът е основателен.

— Вече е лично. — Той присви очи. — Никой няма да тормози семейството ми, без да си плати.

— Виждаш ли?

— Какво?

— Едно такова изказване пред Микелсон и готово!

Миа прекара пръст през шията си, за да онагледи какво има предвид.

— Ха! — изсмя се Мунк. — И на кого ще възложат случая?

— На Венгор.

— Да, сигурно.

— На Клокервол тогава.

— По дяволите, Миа! От кой отбор си?

— Само казвам, Холгер. Има и други. Разумно е да се оттеглиш.

Мунк помисли малко, преди да отговори.

— Ти какво би направила? Ако заплашваха някого от твоите близки?

— Знаеш отлично.

— Ето… Да не говорим повече за това.

— Не трябва ли да поспиш малко?

— Трябва, но не е възможно — въздъхна Мунк и най-после отвори прозореца.

— Уведоми всички да дойдат в офиса след час. Ако някой отсъства, да си търси нова работа. Започваме всичко наново. Ще търсим под дърво и камък, докато не намерим проклетата хлебарка, ако ще това да е последното нещо, което правя през живота си.

Миа кимна и си извади телефона.

53

— Какво открихте? — обърна се Мунк към всички присъстващи в заседателната зала. — И не казвайте, че не сте открили нищо, защото не е възможно. Все някой трябва да е видял нещо. Всички работите денонощно — това ми е известно — но отсега нататък ще работим двойно повече. Кой ще започне? Лудвиг?

Миа се огледа. Множество уморени лица се бяха вторачили в нея, беше почти болезнено да ги гледаш — всички бяха вложили толкова много часове труд през последните седмици, а все още нямаха почти никакъв резултат. На Къри му бе пораснала брада. Габриел Мьорк бе съвсем блед, а под очите му имаше големи кръгове.

— Сравняваме имената, свързани с дома „Хьовиквайен“ и тези от случая „Хьонефос“. Засега не сме намерили нищо, но все още не сме прегледали абсолютно всичко.

— Продължавайте, нищо чудно там да има нещо — насърчи ги Мунк. — Другите?

— Проучих историята на религиозната общност, както говорихме — обади се Габриел.

Мунк бързо погледна към Миа, но тя сви рамене в отговор. Не си бяха свършили работа. Много бавно реагираха. Бяха тръгнали натам, ала тогава дойде вестта за убитите момичета във форт Исенгран, а после разбраха за заплахата срещу Марион.

— Какво разбра?

— Всъщност изненадващо малко неща — подхвана Габриел. — Наричат се „Църква на Метусалем“, но не намерих дружества или религиозни организации, регистрирани под това име. Нямат уебсайт или нещо подобно, сякаш още не са навлезли в ерата на компютъра или умишлено са се отказали от интернет — не знам.

— Това всичко ли е?

— Не, на същото място е регистриран и граждански адрес.

Габриел си погледна записките.

— Някой си Лукас Валнер. Проверих го набързо, но името му не излиза никъде другаде.

— Добре. — Мунк се почеса по брадата. — Ходих там няколко пъти и доколкото си спомням, имаше двама души — по-възрастен тип с бяла коса и мъж с къса, светла коса, някъде на около двайсет и пет. От съществено значение е да научим повече и се налага да стане бързо. Тук убиецът ни хвана натясно и е важно да се върнем на вярната следа. Майка ми ходи на срещи с тях, ще видя какво ще разбера от нея.

— Веднага ще се заема, щом приключим съвещанието — пое ангажимент Габриел.

— Добре. — Мунк отново погледна към присъстващите. — Други?

— Бенямин Баке е под наблюдение, но засега нищо не подсказва да е замесен — докладва Шире.

— Окей — каза Мунк. — Имаме достатъчно ресурси, нека продължават да го наглеждат, докато не сме сигурни. Още нещо?

— Проследих профила на margrete_08 — обади се Габриел. — Има адрес в „Хотмейл“, регистриран на…

Младежът погледна айпада пред себе си:

— … 2 март 2010 г. Няколко дни преди да получиш първия й имейл, нали?

Габриел погледна към Мунк, който имаше малко засрамен вид. Не само името на майка му беше замесено, но извършителят се бе свързал и с него. Лично. А той бе допуснал да го измамят. Миа го познаваше достатъчно добре, за да разбира какво се случва зад сбърченото му чело: опитваше да се овладее; да не оставя у хората си усещането, че приема случая лично.

— Да, така е — потвърди Мунк.

— Имейлът не е използван за друго, освен за писане на съобщения до теб. Отварян е от три различни IP адреса.

— На норвежки, моля — прошепна Къри.

— IP адреси. Адреси в протокола на интернет. Всеки компютър, свързан с мрежата, има свой адрес и той ни дава информация къде се намира. Страна, район, интернет доставчик.

— Точно местоположение ли? — попита Мунк.

— Да. — Габриел пак си погледна записките. — Както казах, използван е от три различни адреса. Всички са на „Бъргър Кинг“. Улица „Карл Юхан“, стадион „Юлевол“ и Централна гара Осло. Преносимо устройство. Невъзможно е да се открие. Пингнах го, но не получавам отговор, така че сигурно вече не се свързва с мрежата, най-вероятно потребителят го е изхвърлил — аз бих постъпил така.

— В „Бъргър Кинг“ има интернет? — учуди се Къри.

— Получихме към две хиляди сигнала — обади се Анете, без да обръща внимание на уморения си колега. — Повечето по повод портрета на дамата от „Скюлерю“. За съжаление все още не сме се добрали до полезна информация. Рисунката е прекалено неясна, мнозина приличат на нея. А що се отнася до възнаграждението — знаете как става обикновено. Невероятно много хора имат желание да получат милион крони и имат подозрителен съсед.

Мунк си поглади брадата.

— Евентуални заподозрени?

Шире само поклати глава.

— По дяволите! Хайде, бе хора! Все трябва да имаме нещо! Все някой трябва да е видял нещо! Да е чул нещо!

Миа го погледна строго. Успокой се. Тя знаеше, че макар да са доста сплотен екип, все някой иска да се издигне в професията. Някои от тях бяха доверени лица на Микелсон.

Тя се прокашля и стана. Отиде до дъската, за да отвлече вниманието от Мунк.

— Не знам дали до вас е стигнала цялата информация, затова ще започна отначало. Не всичко е конкретно, някои неща просто ми се въртят в главата, предусещам ги и искам да ми помогнете, да ми кажете какво мислите вие, на какво мнение сте, какво чувствате. Нищо не е прекалено глупаво, всичко може да ни е от полза. Окей?

Миа се огледа. Колегите й мълчаха. Всички очи бяха вперени в нея.

— Според мен събитията са се развили по следния начин: през 2006 г. някой е отвлякъл бебе от болницата в Хьонефос. Има две основни причини да похитиш бебе. Първата е изнудване за пари, но не са били предявени такива искания, затова я зачеркваме. Другата причина е някой действително да желае да има бебе. Нали така? Според мен това е вярната хипотеза. Някой желае бебе. През цялото време си мислех или по-скоро усещах, че извършителят е жена. Жена, която желае бебе. Нека си представим следната ситуация: жената има достъп до родилната зала. Както виждаме и както разбрахме тогава, да се открадне бебе е много по-лесно, отколкото си мисли човек. Особено бебе без родители. Добре, значи тази жена краде бебето. Настава, разбира се, страхотна суматоха, всички го издирват — медиите, ние, всички. Жената си намира изкупителна жертва — Юаким Виклунд. Много е удобно, че се е обесил. Много удобно за всички. Какво показва протоколът от аутопсията на шведа? Ами нищо. Не е имало аутопсия. Той се е обесил. Значи е признал. Случаят е решен. Всички с облекчение продължават нататък.

Тя си пое дъх и отпи малко минерална вода. Не си бе намислила какво да каже, говореше колкото на останалите от отдела, толкова и на себе си.

— Сега ми хрумва, че ако бяхме извършили обстойна аутопсия, вероятно щяхме да намерим следа от убождане с игла на врата на шведа. Много практично и находчиво, нали? Свръхдоза упойка във врата, точно под въжето — много е трудно да се забележи, ако няма подозрение за убийство. Добре, ето ви теория: жена с бебе, която знае как се слагат инжекции. И има достъп до упойващи вещества.

— Медицинска сестра ли? — попита Лудвиг.

— Напълно е възможно — кимна Миа и продължи. — Само че не заподозряхме никоя от сестрите в Хьонефос. Значи имаме жена, откраднала бебе. И всичко е наред. Медиите не пишат повече за случая. Предадохме се. Но после се случва нещо лошо. Вероятно бебето умира. Бебето умира, а тя решава да погне нас. Наша е вината за мъртвото бебе. Трябвало е да я намерим. Длъжни сме били да спасим бебето. А Мунк носи отговорността. Затова тя започва да преследва Мунк.

Миа се покашля и пак отпи глътка вода. В помещението бе съвсем тихо. Всички знаеха на какво е способна. Никой не искаше да я прекъсва, след като бе взела думата.

— Жената е невероятно съобразителна — продължи Миа. — Сякаш е леко шизофренична. Смята, че е нормално да похитиш дете, и не възразява да убива. За нея това е морално оправдано, следователно е преживяла нещо, нещо…

Не намираше точните думи.

— Не знам какво е било, но възможностите са много. Тя е с ясен ум и същевременно с изкривено съзнание. Със сигурност не вижда света така, както го виждаме ние. Безумно много е обичала бебето, което сигурно е умряло. То е щяло да тръгне на училище през есента. Сега е мъртво. Тя така вижда нещата според мен. Пътувам сама. Табелката. Момичетата отиват на път. Да, това е пътешествие. Марко 10:14: „оставете децата да дохождат при Мене“. Момичетата ще пътуват към небето.

Миа говореше все повече на себе си. Възлите в главата й започваха да се разхлабват. Освобождаваха всичко, спотаено в сенките на съзнанието й.

— Жената е невероятно грижовна. Обича децата. Иска да ги закриля. Къпе ги, гизди ги. Не бива да ги боли. И така — две неща…

Миа се прокашля. Чувстваше се ужасно изтощена, но трябваше да продължи.

— Две неща. Това именно е странното. Целият този хаос, всички знаци, първоначално не ги разбирах, но ми се струва, че има две неща. Първото са момичетата. Бебето не бива да е само. О, да, да, да. Тя е виновна за смъртта на бебето. Тя е причината. Сега иска да се поправи. Да му намери приятелки. Но вината е и наша. Били сме длъжни да я спрем. Дявол да го вземе, изгубих си мисълта.

— Две неща — подсказа Къри услужливо.

— Да, благодаря. Две неща. Първо: тя убива момичетата, та бебето, сега вече на шест, да не бъде само на небето. Второ: иска да спипа Мунк. Съжалявам, беше очевидно. Затова и изглеждаше толкова объркано. Затова се заблудихме. Необходимо е да разглеждаме всяко нещо поотделно, въпреки че тя смесва двата мотива, за да ни заблуди. Първо: убива момичетата, та похитеното дете да не бъде само на небето. Второ: Иска на всяка цена да си върне на полицията. Да си отмъсти. Да се добере до Мунк. Убила е някак бебето, но обвинява Мунк. Мисля…

Миа Крюгер беше напълно изтощена. Едва говореше.

— Какво мислиш Миа? — помогна й Мунк.

— Иска да я хванем — намеси се Анете.

— В какъв смисъл? — погледна я Мунк.

— Иска да я хванем — повтори Анете. — Разкрива ни какво прави. Рине ЮВ. Момичетата в крепостта. Обаждането до журналистите. Иска да я заловим, нали, Миа?

Миа потвърди.

— Съгласна съм. Добро наблюдение. Иска да я хванем. Неспокойна е. Разкрива ни все повече. Тя също ще се възкачи. На небето. Иска да отиде при бебето. Иска да…

Миа не издържа повече. Отпусна се безсилна и задъхана върху бюрото. Мунк се приближи до нея и сложи ръка на рамото й.

— Добре ли си?

Тя кимна мълчаливо.

— По дяволите, това вече е нещо. — Мунк се обърна към присъстващите. — Отлично. Жена. Струва ми се достоверно. Върши ни работа. Кои са дамите в списъка?

— Жената с разноцветните очи — отвърна Лудвиг.

— Някоя жена от сектата?

— Служителка от старческия дом „Хьовиквайен“ — предложи Габриел.

Миа погледна Лудвиг Грьонли.

— Откри ли нещо? Някаква връзка? Телефонът на Вероника Баке?

— Още нищо, за съжаление. Продължавам да търся — сви рамене Грьонли.

— Мамка му, ама че съм тъпа! — възкликна неочаквано Миа.

— Какво има?

— Чарли. Чарли Брюн.

— Кой? — попита Мунк.

— Приятел. Има клуб за травестити в „Тьойен“. Той ми разказа за нея. Жената с разноцветните очи. Виждал я е няколко пъти. По дяволите, колко съм тъпа!

— Доведи го — нареди Мунк. — Трябва да намерим тази жена. Кой знае, не е изключено тя да е дамата от фоторобота, която нашият свидетел е видял в „Скюлерю“. Стреляме напосоки, но защо да не пробваме? Ще запознаем този Чарли с всички от списъка, всички евентуални платци на сметките за телефон на Вероника Баке след смъртта й, всички служители в дома и всички, свързани по някакъв начин със сектата. При съвпадение повикайте пенсионера да провери дали това е същият човек.

На излизане Анете спря Миа.

— Сигурна ли си? — попита тихо тя.

— За какво?

— За цялата организация. Мунк не е ли прекалено свързан със случая? Заплашили са внучката му все пак, а и майка му е замесена. Не и ли по-добре да си почине малко? Някой друг да поеме ръководството?

— Холгер знае какво прави — отвърна Миа лаконично.

— Надявам се — каза Анете.

54

— Какво мислиш? — Чарли се завъртя из спалнята. Беше се спрял на вехта, старомодна пола на цветя, лъскави сребристи ботуши до коленете, бели ръкавици до лактите и зелена боа.

— Нямаш ли нормален пуловер и панталони? — въздъхна Миа.

— Господи, Миа, нарушаваш ми свободата на изразяване. Аз съм творец, живо произведение на изкуството, забрави ли?

Чарли ровеше из гардероба си и си даваше вид, че му е много тежко.

— Да, да, Чарли, виждам те.

— Сега вече знам!

Обърна се към нея, засмян до уши.

— Мистър Фройд.

— Мистър кой?

Чарли изръкопляска и започна да подскача като малко момиченце.

— Мистър Фройд. Отдавна не се е появявал. Беше в програмата на А сега — суинг през 2004 г. Не си ли чувала? Клубовете по суинг и асоциациите на транссексуални хора имаха много…

— Супер — прекъсна го Миа. — Не държа да съм в течение на всичко, което правиш. Давай, Мистър Фройд, само побързай.

Чарли извади от шкафа голям калъф за костюм и се шмугна в банята. След малко се върна, облечен като същински чаровник, в черен костюм, розова вратовръзка и лачени обувки. Приличаше на кръстоска между Джеймс Бонд и Егон Улсен[1].

— Как ти се вижда? — Чарли се усмихна и се завъртя.

— Страхотен си! — одобри Миа.

— Достатъчно ли съм мъжествен?

— Много си мъжествен. Дамите в старческия дом ще хвърлят рози подир теб.

— Мислиш ли? — изкикоти се Чарли.

— Естествено — усмихна се Миа. — Хайде да вървим.

Чарли я последва до колата, паркирана отвън. По пътя към Хьовик Миа се чудеше как да му обясни, че няма да участва в разследването, а само ще разгледа снимките на служителите в архива, но се отказа. Обадиха се предварително и за късмет разполагаха с всички снимки. Пристигнаха. Холгер Мунк ги чакаше отпред.

Чарли се поклони и го поздрави кокетно.

— Много се радвам да се запознаем. — Мунк се усмихна. — Харесва ми костюмът ви.

— Благодаря. — Чарли се поклони още веднъж.

— Миа обясни ли ви какво ще правите?

— Ще работя под прикритие, нали? — смигна Чарли.

— Точно така. Предстои ви да разгледате няколко снимки на компютъра и да се опитате да разпознаете приятелката на Рогер Бакен.

— Ще се справя — нахили се Чарли.

— Била е с разноцветни очи?

— Да — потвърди Чарли. — Едно кафяво и едно синьо. Подозирах, че има нещо загадъчно у нея.

— Не казахме това — поправи го Мунк. — Просто искаме да я намерим и да говорим с нея, това е всичко.

— Разбирам — смигна отново Чарли. — Изключително потайни полицейски работи.

В същия момент вратата се отвори и оттам излезе жената, с която Холгер бе говорил на стълбите миналия път.

— Това е Карен Нилун — представи я той.

Жената, някъде към четирийсетте, беше слаба, с дълга русорижа коса и хубава усмивка. Чарли се поклони и й стисна ръката.

— Това е Чарли. Днес той ще ни помага. А това е Миа, моята колежка.

Миа се здрависа с Карен.

— Прекрасно! — възкликна ведро Карен. — Опитах да се свържа с Кариане, но тя не си вдига телефона. Доста е стриктна в това отношение, държи на свободното си време.

Миа не попита коя е Кариане, ала предположи, че е управителката на дома.

— Но нали няма проблем да хвърлим един поглед? — попита Холгер.

— Не, разбира се — усмихна се Карен. — Радвам се да ви помогна.

Миа продължаваше да мълчи. Не се безпокоеше за документите. Нуждаеха се, естествено, от разрешение, а това обикновено отнемаше време, но тя разчиташе Холгер да е уредил всичко под масата, защото в дома го познаваха.

— Добре — поде Холгер. — Ще влезем ли?

Последваха Карен в дома и влязоха в един офис. Чарли се перчеше като паун и почтително се покланяше наляво и надясно.

— Този е. — Карен посочи компютъра върху бюрото в офиса.

Изведнъж придоби неуверен вид.

— Това е общият компютър на всички служители и никой от пациентите ни няма достъп до него, но няма проблем, предполагам, да го използвате. Щом сте от полицията.

Карен погледна към Холгер, а той й кимна, за да я успокои. Миа се подсмихна скришом.

— Всичко е наред, Карен. — Холгер внимателно я потупа по рамото. — Поемам цялата отговорност, не се тревожи за нищо.

— Чудесно — усмихна се тя. — Аз просто… Да, Кариане понякога е малко строга, но е много мила и е добра началничка.

Изрече последните думи бързо, сякаш за не да я хванат да злослови по нечий адрес.

— Както ти казах, поемам отговорността. — Мунк придърпа още един стол пред монитора, за да седне Чарли.

— Да остана ли? — попита Карен.

— Да, ако имаш възможност. В случай че възникнат въпроси.

— Няма проблем — съгласи се Карен. — След един час сервираме обяда, но дотогава има време.

— Чудесно. — Холгер се настани на стола до Чарли.

Той взе мишката и щракна върху документа, който Карен бе намерила.

— Надолу ли да отидем?

— Просто използвайте стрелките. — Тя посочи клавиатурата.

Холгер натисна стрелката и се появи първата снимка. Пишеше Биргите Лундамо.

— Не — отсъди Чарли със строго изражение, за да демонстрира колко сериозно приема задачата си.

Холгер натисна пак. Този път излезе снимка на жена на име Гюро Улсен.

— Не — повтори Чарли.

— Колко са служителите? — осведоми се Миа.

— Имаме петдесет и осем пациенти, а служителите са всичко на всичко двайсет и двама, не — двайсет и трима. Някои са на пълен работен ден, други — на непълен, освен тях имаме списък с гледачи на повикване, прибягваме до тях в случай на болест и други непредвидени обстоятелства.

— И всички са в архива?

— Да, имаме достъп до данните на всички — усмихна се Карен.

— Не — каза Чарли.

Холгер Мунк отново натисна бутона. Този път на екрана се появи снимката на Малин Щолц.

— Тя е — кимна Чарли.

— Сигурен ли си? — попита Миа.

— Абсолютно — потвърди той.

— Но тази жена няма разноцветни очи.

— Тя е — заяви твърдо Чарли.

Миа изруга тихо. Беше я виждала. Това бе момичето с дългите черни коси, с което разговаря при първото си идване тук, докато чакаше Холгер.

— Познаваш ли я, Карен?

— Да, разбира се. — Жената за първи път им се стори леко изплашена. — Какво е направила?

— Рано е да се каже — отвърна Холгер и преписа адреса от екрана.

— Колко добре я познавате? — попита Миа.

— Много добре — откликна Карен. — Всъщност само от работата. Много я бива. Всички пациенти я харесват.

— Били ли сте някога у тях?

— Не, не съм. Бихте ли ми казали защо я търсите, малко… малко ме достраша. — Жената погледна Мунк, а той се изправи, за да я успокои.

— Тя е само свидетелка, Карен.

— Уф — въздъхна Карен и поклати глава.

— Просто свидетелка.

— Има ли адрес? — попита Миа.

Мунк кимна над рамото на жената и й подаде бележка. Направи знак на Миа да говори по телефона навън, за да не тревожат допълнително Карен.

Чарли седеше на стола с донякъде недоволен вид.

— Това ли беше всичко?

— Това е всичко — увери го Мунк. — Много добре, Чарли.

— Браво, Чарли — похвали го Миа и излезе, подтичвайки, да се обади на Къри.

— Да?

— Имаме име и адрес — съобщи Миа.

Едва прикриваше възбудата си.

— Малин Щолц. Родена през 1977 г. Дълга, гарвановочерна коса. Около 170 см и към 65 кг.

Тя му продиктува адреса от бележката.

— Тя ли е? — попита Къри.

— Да, той я разпозна веднага.

Чу как Къри дава заповеди, преди да се върне на телефона.

— Тръгваме. Ще се видим там.

Миа затвори и взе една таблетка за гърло от джоба си. Беше говорила с нея. Била е съвсем близо до нея. И не го бе разбрала. Тя имаше сини очи. Най-вероятно лещи. По дяволите, колко тъпа можеше да бъде!

Чарли слезе по стълбите, плътно следван от Мунк и от все още уплашената Карен.

— Ще ти се обадя — обеща Мунк и я хвана за ръката.

— Благодаря за помощта, Карен — вметна Миа.

— Моля — отвърна жената с русорижата коса и без особен успех се опита да се усмихне.

— Това ли беше всичко? — попита повторно Чарли, видимо недоволен.

— Справи се отлично, Чарли — увери го Миа.

Мунк още веднъж се сбогува със сестрата и се затича към колата.

— С мен ли ще пътуваш, Миа?

— Да. — Тя го последва.

— А аз? — Чарли разпери ръце.

— Той ще те закара вкъщи. — Миа посочи полицая, който ги бе докарал.

— Няма ли поне да изпием по едно кафе?

— Другия път — извика Миа и се шмугна в колата.

Мунк натисна газта и излезе на „Хьовиквайен“ с такава скорост, че гумите изсвистяха по асфалта.

[1] Герой от „Бандата на Улсен“ — датски криминален сериал с норвежки римейк. — Бел.прев. ↑

55

Малин Щолц не спа добре. Сънува много странни сънища. Един ангел дойде да я вземе. Всичко приключи. Вече не е нужно да прави това — помисли си тя насън или сънува, че мисли — объркваше сънуваната и действителната си същност. Ангелът със сигурност бе дошъл. Прекрасен, бял ангел в образа на момиченце. Ангелът й протегна ръка и й нареди да го последва. Каза й, че може да напусне земята. Че вече не е нужно да го прави. И Малин Щолц се зарадва толкова много. Толкова се зарадва, че се събуди и впоследствие не успя да заспи. Днес очите й бяха разноцветни. Едно кафяво и едно синьо. Такава беше. В действителност. Като малка й се подиграваха. Наричаха я отвратителна и странна. Само котките имат разноцветни очи. Тъпа котка. Не от сладките котки, а от бездомните. Тези, на които им пада козината, защото са болни. Макар лекарят да бе казал, че състоянието й е напълно нормално. Хетерохромия. Не, не е нормално. Не е нормално, но не е и толкова необичайно, както мнозина си мислят. Лекарят й обясни, че това е генетичен дефект. Не, не е дефект. Ако гените се променят през ранния ембрионален стадий, например поради мутация, случва се някой ген със заложени сини очи да проникне в индивид, предопределен да има кафяви очи. Мутация. Мутант. Тя бе мутант с две различни очи и затова не биваше да бъде себе си. Трябваше да бъде някой друг. Това беше казал лекарят. Или го бе прочела някъде? Лекарят не беше казал нищо, тя го бе прочела в интернет. И в „Илюстрерт Витенскап“[1]. В чакалнята на лекаря имаше „Илюстрерт Витенскап“. Когато я прегледа, за да разбере дали може да има деца, лекарят каза, че не може, защото е мутант. И не бива да бъде себе си, а е по-добре да стане някой друг, независимо от многото известни личности с разноцветни очи. Дан Акройд. Дейвид Боуи. Джейн Сиймур. Кристофър Уокън. На никого от тях не се налагаше да бъде друг, макар някои да си бяха сменили имената. Малин Щолц сънува как един ангел я прибира и вече не е нужно да го прави. Толкова се зарадва, че се събуди. После не успя да заспи. Прекара няколко часа пред огледалото в банята. Лекарят й бе дал хапчета. Беше й обяснил, че не е нормална, че е мутант и е наложително да гълта хапчета. Малин не обичаше хапчетата. Вземаше ги само понякога, когато чуваше гласове в главата си, но не достатъчно често, за да бъде нормална.

Малин Щолц стоеше пред готварската печка. Беше гладна. Отдавна не бе яла и спа неспокойно. Освен това забрави да купи яйца, макар че си беше направила списък предишния ден. Малин Щолц умееше да се преструва. Умееше да бъде някой друг. Докато беше някой друг, всичко бе наред. Не е трудно да си намериш работа, стига само да не си себе си. Пак влезе в банята, но не знаеше защо, затова се върна в кухнята и отвори хладилника. Часовникът до прозореца показваше осем. Днес не беше на работа и това беше добре, защото не спа спокойно.

Малин Щолц реши да се облече и да отиде на пазар. Не е трудно да се пазарува, стига само да си намериш дрехите. Магазинът отваряше рано. Лесно е да купиш яйца, само не бива да забравяш да ги сложиш в кошницата, да платиш за тях и да ги вземеш с торбичката. Малин Щолц влезе в спалнята, за да се облече, но когато отвори вратата, гардеробът се оказа пълен с млечни продукти. Мляко, масло, сметана. Тя я затвори и установи, че е в магазина. Миришеше на кисело. Беше много рано и хората не си бяха доспали, затова миришеше така. Малин Щолц сънува ангел, който й каза, че не е нужно да остава на земята, но сега бе в магазина и трябваше да купи яйца, защото беше гладна. Не всички дни бяха толкова лоши. Имаше неща, които можеше да направи, за да си помогне. Да бъде някой друг, тогава й олекваше. Когато беше себе си, не се чувстваше особено добре, но сега се налагаше да бъде себе си, защото имаше свободен ден и беше гладна. Отдавна не бе излизала в почивка, работеше много, бе онази Марион Щолц, любезна и нормална, и очите й бяха в един цвят. Скоро вече нямаше да бъде Марион Щолц, а някой друг и нямаше търпение това да се случи.

Затвори вратата на витрината с млечните продукти и намери рафта с яйцата. Сложи четири кори яйца в кошницата. Кошницата беше синя, виждаше я. Ако си затвореше кафявото око. Ако си затвореше синьото око, кошницата ставаше кафява. Това не беше вярно, но всичко става възможно, ако се престориш. Четири по дванайсет яйца прави четирийсет и осем яйца. Опита се да си спомни какво друго има в списъка й, но не се сети за всичко. Да, хляб. Отиде при щанда с тестени изделия и избра пълнозърнест хляб. В магазина все още миришеше на кисело, наложи се да си запуши носа. Кошницата с яйцата тежеше прекалено много, за да я носи с една ръка. От момчето зад касата също се носеше кисел мирис. Не си бе доспал, затова. В картата й имаше пари. На терминала се изписа „одобрено“. В магазина започна наистина да вони. Тя едва успя да прибере яйцата в торбичката и да изтича навън, преди той да се разложи след нея. Седна за момент на стълбите, докато въздухът пак стана чист, после хвана торбичката с дясната си ръка и се запъти към къщи.

[1] Научнопопулярно списание. — Бел.прев. ↑

56

Мунк тъкмо паркира малко встрани от блока, откъдето се виждаше входната врата и телефонът на Миа иззвъня.

— Да?

— Къри е.

— Тя вкъщи ли си е?

— Не, никой не отговаря. Ще ви изчакаме. Виждате ли ни?

Миа надзърна към улицата и забеляза черното ауди.

— Да.

— Какво ще правим?

Миа погледна Мунк.

— Ще влезем ли?

Мунк поклати глава.

— Не бива да забравяме, че не знаем дали тази жена е направила нещо нередно. Известно ни е само, че познава Рогер Бакен и вероятно е имала достъп до телефона на Вероника Баке. Не желая да допуснем грешка.

— Не, ще изчакаме — съобщи Миа по телефона. — Разположихте ли отряди на всички улици?

— Да.

— Да изпратят Ким — подсказа тихо Мунк.

— Изпратете Ким — нареди Миа по телефона. — Нека опита да влезе, да позвъни на някого от съседите.

— Окей — отвърна Къри.

Веднага след това задната врата на второто „Ауди“ се отвори и Ким тръгна към входната врата. Позвъни на няколко от звънците, отвориха му и той хлътна вътре.

— Влезе — потвърди Къри.

— Видях — каза Миа.

Много пъти бяха правили така. И на учения, и в практиката — един или двама полицаи влизат вътре, докато другите чакат отвън — със или без коли. На прозореца на Миа се почука. Тя го отвори. Хире пъхна вътре една малка чантичка и се отдалечи. Миа я отвори и подаде втората слушалка на Мунк.

— Имаме връзка — каза тя и затвори телефона. — Ким, там ли си?

— Тук съм.

— Какво има вътре?

— Врата към мазето. Асансьор. Стълби.

— Качи се на третия етаж по стълбите — нареди Мунк.

— Дадено.

Обзети от напрежение, изчакаха Ким да се обади отново.

— Тук съм.

— Това ли е нейната врата?

— М. Щолц — отговори Ким.

— Позвъни.

Минаха още няколко секунди.

— Никой не отговаря. Да влизам ли?

Миа и Мунк се спогледаха.

— Да — прецени Мунк.

Миа се хвана, че мисли за думите на Анете. Дали Мунк не беше прекалено лично засегнат от случая? Дали съумяваше да взема правилните решения?

— Вътре съм.

— Какво виждаш?

За един миг настана тишина.

— О, Боже — възкликна Ким.

— Какво откри? — попита Мунк, този път по-силно.

— Това е просто… Трябва сами да видите.

— Какво има?

Мунк вече крещеше, но Ким не отговаряше.

57

Изведнъж Малин Щолц се опомни и откри, че носи найлонова торбичка в ръка. Беше ходила на пазар. Дори не помнеше да е излизала. Озърна се. Намираше се навън. Последно си спомняше, че сънува много странен сън. Един ангел дойде да я вземе. Щеше да се спаси от живота тук точно както бе планирала, но не помнеше нищо от случилото се впоследствие. Отвори торбичката и надникна в нея. Четири кори яйца и хляб. Господи.

Не за първи път й се случваше, но всеки път се плашеше. Веднъж се събуди в трамвая. При друг случай влизаше в „Тьойенбаде“[1]. Пое си дълбоко дъх и седна на една пейка. Изглежда, пак трябваше да навести лекаря. Мразеше да ходи на лекар, но сигурно беше време. Напоследък инцидентите със загуба на паметта бяха зачестили, особено през почивните й дни. На работа всичко си беше наред, но не и когато си оставаше вкъщи. Да бъде самата себе си. Това беше трудното. Нямаше търпение всичко да свърши. Не оставаше много. Скоро щеше да почива. Скоро вече нямаше да й се налага да бъде Марион Щолц. Или Майкен Стурвик. Или Марит Стултенберг. Опита да се съсредоточи върху пътя към къщи, но образите в съзнанието й се изплъзваха. Насочи вниманието си към торбичката. Усети найлона. Той е истински, нали? Съществува. Да, на пипане създава такова впечатление. Огледа дрехите си. Две еднакви обувки. Много добре. Панталон. Чудесно. Тениска и тънък пуловер. Беше се справила прекрасно. Не бе излязла гола. Само дето беше малко хладно, но важното бе, че носи дрехи. Потри ръце, за да се стопли, и отново се опита да извика представата за пътя от пейката до жилището й. Пак погледна торбичката. „Рема“. Беше ходила в „Рема“. А оттам до дома й се стига през пицарията. Огледа се и видя неоновата табелка на ъгъла. „Пицария Милано“. Знаеше пътя оттам. Приблизително. Изправи се рязко и пресече улицата. Сега й стана студено. Трябваше да се прибере вкъщи възможно най-бързо. Не искаше да настине. Ако настине, ще се наложи да отсъства от работа — бяха строги по отношение на това изискване. Старите хора са слаби. Не можеха да допуснат в старческия дом да се разнасят бацили. Стигна до пицарията и спря, за да се огледа за следващата опорна точка. Еднопосочно движение. Трябва да тръгне в противоположната посока. Да влезе откъм червения знак с бялата ивица. Намери знака и се приближи към него, но изведнъж застина на място.

Нещо не беше наред. Нещо не беше както трябва да бъде. Беше различно от обикновено. Различно от обичайното утро. В парка обикновено не се разхождат спокойно хора. Не стоят в колите си и не очакват нещо, озъртайки се. Първоначално мисълта започна да се избистря бавно в главата й. Много бавно. И изведнъж й просветна.

Пусна торбичката от „Рема“ на асфалта, завъртя се на пети и се втурна надолу по улицата.

[1] Плувен комплекс в Осло. — Бел.прев. ↑

58

Сара Кисе стоеше пред една тухлена сграда на „Марибуесгате“ и чакаше някоя си Анете. В продължение на няколко дни се опитваше да се обади, но не й вдигаха. Свързахте се с полицейската служба на Осло. Телефон за сигнали. За съжаление всичките ни линии са заети. Моля, изчакайте.

Най-накрая успя. След като прави опити в продължение на три дни, последния път чака повече от четирийсет минути, без да се отказва, търпеливо, и най-накрая успя. Очакваше гласът по телефона да е любезен, но не се оказа така. Жената отсреща звучеше раздразнено. Само дето не я попита какво иска. Сара Кисе имаше чувството, че прави нещо нередно, но не беше така. Не я интересуваха парите. Един милион крони е възнаграждението за информация, която ще помогне за разрешаването на случая. Прочете за наградата във вестника и тогава започна да й се изяснява.

Мъжът й умря преди близо година. Падна от петдесет метра от необезопасен строеж. Сара Кисе се зарадва на смъртта му. Той беше ужасен човек. Насмалко не опропасти живота й. Не искаше да има нищо общо с него. Дори не отиде на погребението. Миризми на други жени. Изчезнали от портфейла й и от буркана върху хладилника пари, предназначени за плащане на сметки. Разочарование в очите на дъщеря им, когато се случеше да се прибере и отказваше да си играе или да говори с нея. Дадена й от адвоката флашка с пращящ запис, отнасящ се до нещо, построено от мъжа й. Стая под земята. Бе забравила всичко това. Беше го изтласкала. Сега имаше свой собствен живот. Купи си нов апартамент. За първи път, откакто се помнеше, бе щастлива. Но ето че споменът пак изникна в съзнанието й. Видеоклипът на флашката. Този, който изтри. Обещаваха един милион крони. Дали пък не излъга неприветливата жена на телефона? Дали пък не се обади заради парите? Във всеки случай именно обявеното възнаграждение я пробуди. Мъжът й изглеждаше толкова уплашен! А иначе бе така смел. Гласът му трепереше. Беше й казал да отиде в полицията, ако нещо се случи с него. Бе построил подземна стая на пусто място. С асансьор за посуда и вентилатор — под земята! А тя изтри клипа. Не желаеше да има нищо общо с него. Втрисаше я при мисълта за него. Повръщаше й се. Нямаше да му позволи да остане в мислите й, в тялото й, затова го изтри и пропъди спомена надалеч. Докато не прочете вестниците преди около седмица. Един милион крони възнаграждение срещу сведение, което да доведе до изясняване на случая. Паулине, Юхане, Андреа и Каролине. И изведнъж осъзна.

Мъжът й бе построил стаята, където момичетата са били затворени.

Сара Кисе извади дъвки от чантата си и се огледа. Бяха й казали да чака на улицата. Смяташе, че полицейският участък се намира в „Грьонлан“, но явно не беше така. Или сигурно разполагаха с повече от една сграда. Изведнъж една врата се отвори и висока, светлокоса жена с множество лунички се приближи към нея.

— Сара Кисе?

— Да?

— Здравейте, аз съм Анете — представи се полицайката и показа идентификационната си карта.

— Съжалявам, че не се обадих по-рано — извини се Сара. — Линиите бяха постоянно заети, а и да, с мъжа ми не бяхме в много добри отношения и така…

— Не се тревожете — успокои я полицайката с луничките. — Благодаря, че дойдохте. Носите ли лаптопа, за който стана дума.

— Да. — Сара Кисе показа чантата си.

— Чудесно. Последвайте ме.

Полицайката Анете я поведе към една врата в жълтата тухлена постройка и доближи картата си до четеца, за да я отвори.

В асансьора двете запазиха мълчание. Полицайката Анете се оказа по-любезна от жената на телефона. Това радваше Сара. Очакваше да я порицаят, защото се е обадила толкова късно. Бе изслушала толкова много конско през живота си. Не би понесла повече.

— Оттук — усмихна се Анете и я поведе по коридорите.

Излязоха пред още една заключена врата и полицайката пак постави картата си на четеца. Вратата се отвори и се озоваха в голямо, просторно, модерно помещение с бюра. Цареше трескава дейност, хората подтичваха напред-назад и почти през цялото време звъняха телефони.

— Насам. — Полицайката с луничките я въведе с учтив жест в офис със стъклени стени.

Младо момче с къса, щръкнала коса седеше с гръб към тях пред множество монитори. Гледката напомняше сцена от филм с всички екрани и кутии, и кабели, и малки мигащи лампички, и навсякъде модерна технология.

— Това е Габриел Мьорк — представи го Анете. — Габриел, запознай се със Сара Кисе.

Младежът стана и пое ръката й.

— Здравейте, Сара.

— Здравейте — поздрави Сара.

— Заповядайте, седнете — покани я Анете и самата тя зае един от столовете. — Бихте ли ни разказали пак набързо за какво става въпрос?

— Да — прокашля се Сара.

Тя разказа вкратце какво й се бе случило. Смъртта на мъжа й. Адвокатът, флашката. Видеоклипът. Стаята, построена от съпруга й. Колко е бил уплашен. Как тя мисли, че вероятно е свързано с момичетата.

— И сте изтрили клипа от лаптопа? — попита младежът.

Тя кимна.

— Много ли глупаво постъпих?

— Ами, щеше да е по-добре да го бяхте запазили, но ще го намерим. Носите ли лаптопа?

Сара Кисе извади лаптопа от чантата си и го даде на момчето.

— А флашката, разбира се, не пазите?

— Не, отиде на боклука.

— Ха-ха, да, за съжаление, нея няма да мога да я намеря. — Младежът й смигна.

Сара се усмихна. Бяха много мили. Изпита такова облекчение. Страхуваше се, че ще бъдат строги и ще я нахокат като жената по телефона.

— Бих искала да вземем писмени показания от вас. Става ли? — попита Анете.

— Да — съгласи се Сара.

— Желаете ли чаша кафе?

— Да, благодаря, с удоволствие.

Полицайката с луничките се усмихна и излезе от помещението.

59

След утринната молитва пастор Симон дойде при Лукас и му каза, че ще прекарат деня заедно, само двамата. Лукас не повярва на ушите си. Заедно? Само двамата? Обля го топлина. Лукас, естествено, бе постоянно около пастора, но пастор Симон винаги бе зает с нещо, обикновено разговаряше с Бог или проповядваше Словото на вероотстъпниците, защото те се нуждаеха от него, а Лукас най-често изпълняваше други важни задачи, например миеше пода, переше или се грижеше пасторът да има чисти чаршафи. Една вечер преди няколко години пастор Симон му каза, че гледа на него като на свой най-близък човек, като на свой заместник и тогава Лукас порасна с почти десет сантиметра, с изправен гръб и високо вдигната глава той стоеше редом с пастора. Нещо обаче липсваше — не че се оплакваше от пастора, о, не, такова нещо изобщо не би му хрумнало, но ако му бе позволено да усеща някаква липса, това бе неудовлетвореното желание да стои до пастора и в светите дела.

А днес пасторът имаше точно това предвид. Лукас го видя в очите му. Днес ще бъдем заедно, Лукас, само ти и аз. Така му каза. Днес Лукас щеше да бъде посветен. Днес щеше да научи тайните и да чуе Божия глас. Беше убеден в това. Тръгнаха си от имението Porta Caeli, след като отслужиха утреня и закусиха. Жените в стопанството готвеха чудесно. Лукас се гордееше с пастор Симон, задето бе подбрал толкова прекрасни жени. Петнайсет жени, покорни на Божието слово, отдадени да готвят, да чистят, да перат и да работят здраво. Такива жени им трябваха на небето. А не самовлюбени жени, само да лежат пред телевизора, да се гримират като курви и да чакат мъжете да им вършат работата.

Лукас запали колата и я подкара през портата. Бог им даваше великолепно време, слънцето грееше високо на небето и убеждението му, че ще се случи днес, нарастваше все повече. Днес щеше да бъде посветен. Той, естествено, вече знаеше нещичко. Пасторът му бе казал някои неща, а и той многократно го бе чувал да говори с Бог. Лукас изпитваше угризения, задето го е подслушвал, но не можеше да се въздържи. Пасторът често говореше с Бог в стаята си. Лукас винаги се стараеше да остави чистенето на пода пред кабинета му за момента, когато отвътре се чуваше неговият глас. По този начин хем стоеше на колене и търкаше, хем се изпълваше с Божието слово, без да прави нещо непозволено. Преди време пасторът плати за шофьорската му книжка. Както купи и всичко останало, което Лукас притежаваше. Черен костюм за официални случаи. Бял костюм за общите молитви. Три чифта обувки. И колело. И плащаше, разбира се, за храната и за таванската стая в църковната къща. Пасторът бе богат. Бог му беше дал пари. Пастор Симон не бе от хората, които отричат парите. Мнозина разправяха точно това — човек нямал нужда от пари, ако има Бог, но пасторът, естествено, бе по-мъдър. В новия свят няма да имаме нужда от пари, там ще се грижат за нас, ала в този свят правилата са други. Лукас не четеше вестници и не гледаше телевизия, но знаеше, че този свят е основан на парите. Някои бяха бедни, а други — богати. Бедните обикновено бяха наказани от Бог. Причините бяха много. Вероятно бяха хомосексуални или наркомани, или живееха в разврат, или злословеха по адрес на Бог или на Исус, или срещу родителите си. Понякога Бог наказваше цели страни и даже континенти. Обикновено с потоп или суша, или друго бедствие, но най-често, като им даваше съвсем малко пари. Не всички богаташи получаваха парите си от Бог, това бе известно на Лукас. Някои от тях ги крадяха от Него. Беше много просто. Всички пари са на Бог, а ако някой притежава много пари и не ги е получил от Бог като пастор Симон, значи ги е придобил по нечестен начин и трябва да понесе наказание.

Лукас караше по пътя, който пасторът му сочеше. Не се спускаха към сградата на църквата, не, качваха се нагоре, навътре в гората към малко езерце. Лукас паркира и последва пастора до една пейка край водата. Тайно го наблюдаваше. Буйната бяла коса приличаше на антена, често си го бе мислил. Един вид ангелска антена, чрез която пастор Симон се свързваше директно с Бог. Слънцето вече се бе издигнало насред синьото небе и грееше точно зад главата на пастора. По кожата на Лукас плъзнаха тръпки. Пръстите го сърбяха. Не го свърташе на едно място. Беше усмихнат до уши.

— Виждаш ли Дявола във водата? — попита пасторът и я посочи.

Лукас се вторачи в езерцето, но не видя нищо. Водата бе тъмна и гладка, на повърхността не се виждаше и вълничка. В околната гора се чуваше чуруликането на птиците. Нямаше и следа от Дявола.

— Къде? — Лукас се вгледа още по-внимателно.

Не искаше да признава, че не го вижда, щеше да е много глупаво. Навярно пасторът го изпитваше. Изпитваше го, за да разбере дали е готов да бъде посветен.

— Там. — Свещеникът пак посочи.

Лукас все още не виждаше нищо. Не искаше нито да лъже, нито да си признае и продължи да се взира все по-усърдно. Стоеше, вперил очи, примижаваше с надеждата Дяволът да му се покаже, но нищо не се случваше.

— Не го виждаш, нали? — попита накрая пасторът.

— Не. — Лукас засрамен наведе глава.

— Искаш ли да го видиш?

Лукас очакваше да му се скарат, задето не вижда добре. Понякога пасторът се държеше така с онези, които не са достатъчно близо до Бог, но сега той не повиши тон. Просто продължи да говори спокойно.

— Вярвам в теб, Лукас — занарежда пасторът с топъл, мек глас. — Но с нас не може да има човек, който не вижда Дявола, защото, не виждаш ли Дявола, значи не можеш да видиш и Бог.

Лукас сведе глава още по-ниско и кротко кимна.

— Искаш да дойдеш на небето, нали?

— Разбира се — прошепна младият мъж.

— Искаш ли да ти покажа? — усмихна се пасторът.

— Да ми покажеш?

— Дявола. — Пасторът се засмя.

Лукас хем се зарадва, хем се поуплаши. Искаше, разбира се, пасторът да му го покаже, да му помогне да го види, но бе слушал много за Дявола и се колебаеше дали е готов да се срещне с него.

— Съблечи се и влез във водата — нареди му спокойно пасторът.

Лукас се поучуди. Не беше топло. Пролетта почти бе настъпила, по дърветата наоколо бяха покарали красиви зелени листа, но въздухът все още бе доста хладен. Водата сигурно също беше ужасно студена.

— Сега. — Пасторът сбърчи вежди.

Лукас стана и започна да се съблича. Скоро стоеше гол пред пастора. Бялото му, слабо тяло потръпваше на студения въздух. Пасторът дълго го наблюдава мълчаливо. Оглеждаше го от главата до петите. Лукас изпитваше силна потребност да се скрие, чувстваше се ужасно неудобно, но разбираше, че това е част от посвещението. Налагаше се да премине през днешното изпитание, за да се изкачи на по-високо ниво, а за целта от него се изискваше само да изтърпи това неудобство.

— Сега върви — разпореди се пастор Симон, сочейки водата.

Лукас кимна и се спусна до брега на езерцето. Топна единия пръст на крака си, но бързо го дръпна. Водата бе леденостудена. От близкото дърво излетя голяма птица и се понесе към облаците. Лукас обхвана тялото си с ръце, искаше му се и той да може да лети. Тогава щеше да отлети направо при Бог и да остане там завинаги. Не че не искаше да бъде с другите на Ковчега. Искаше, разбира се, все пак бяха Божиите избраници на земята, но ако можеше да лети, нямаше да се налага да прави такива неща, за да го вземат с тях. Погледна към пастора, застанал като стълб от сол на пейката. Лукас бързо се реши и нагази в ледената вода. Заболя го. Все едно стоеше сред късчета лед. Искаше да попита пастора колко навътре да влезе, но той мълчеше. Беше станал от пейката и стоеше до самата вода, само на няколко метра от него, а слънцето светеше като ореол около буйната бяла коса.

— Виждаш ли Дявола? — пак попита пасторът.

— Н-н-н-е-е — отвърна Лукас през тракащите си зъби.

Насили се да отиде по-навътре, усещаше леденостудената вода с онези части на тялото си, за които не е прието да се говори, направи още една крачка и водата стигна до кръста му.

— Сега виждаш ли го? — попита пасторът.

Гласът му вече не звучеше толкова меко, бе станал студен, като лед, като водата. Лукас почти не усещаше тялото си, сякаш го нямаше. Наведе глава и я поклати. Чувстваше се напълно негоден. Не виждаше Дявола. Не каза нищо. Сигурно не бе заслужил да отиде на небето. Вероятно трябваше да остане тук, долу, в този свят, заедно с блудниците и разбойниците и да гори на бавен огън така, че изпепелената му плът да се отделя от костите, докато другите пътуват към Божието вечно царство?

Пасторът тръгна рязко, навлезе с големи крачки във водата и изведнъж Лукас усети твърда, студена ръка на врата си. Опита да се съпротивлява, но пасторът бе прекалено силен. Натисна врата му надолу и неочаквано го потопи. Главата на младия мъж се намираше под водата и той не можеше да диша. Изпадна в паника и започна да маха с ръце. Нуждаеше се от въздух. Ала пасторът не го пускаше. Натисна го още по-надълбоко.

— Виждаш ли Дявола? — Лукас чуваше пасторът да вика отгоре.

Той отвори очи и изведнъж тялото му се отпусна напълно. Сега щеше да умре. Усещаше го. Времето му бе изтекло. Затова пасторът го бе довел в гората. За сетен път Лукас се опита да се освободи от захвата му, но нямаше шанс. Пасторът бе направо обсебен. Десницата му не беше човешка ръка, а тежка, желязна щипка. На Лукас започна да му причернява пред очите. Дробовете му изпитваха въпиеща нужда от въздух, но той не можеше да се измъкне от захвата на пастора. Бе потопен във водата. Бяха му отнели всяка възможност да решава сам за собствения си живот. Да се движи. Да диша. Дори вече водата не му се струваше студена. Стана му топло. Тялото му се сгря. Там някъде, в далечината, различаваше мърдащите си пръсти. Пасторът продължаваше да вика нещо, но Лукас вече не разбираше какво. Не знаеше колко дълго е прекарал под водата, защото времето вече не бе време; беше се превърнало във вечност. Щеше да умре, бе настъпил смъртният му час. Нямаше никакъв смисъл да се бори.

Изведнъж, най-неочаквано, главата му бе изтеглена над водата и Лукас усети студения пролетен въздух. Задави се в кашлица и хрипове, избълва остатъци от закуската си и му се стори, че дробовете му ще се пръснат. Пасторът го измъкна за врата на брега, където той остана да лежи запъхтян. Не си чувстваше тялото.

Пасторът коленичи до него и го помилва по мократа коса. Лукас го погледна с големи, ужасени очи.

— Видя ли Дявола? — усмихна се пасторът.

Лукас кимна. Закима така, че вратът му щеше да се счупи.

— Отлично — ухили се пастор Симон и нежно го погали по бузата. — Готов си.

60

Миа Крюгер стоеше насред жилището на Малин Щолц. Вече знаеше защо Ким бе реагирал по този начин.

— Никога през живота си не съм виждал толкова много огледала — сподели той поразен. — Нали разбираш — уплаших се при влизането.

Миа кимна. Апартаментът на Малин Щолц приличаше на къщата с кривите огледала в лунапарка. Навсякъде имаше огледала. Всеки сантиметър от жилището бе покрит с огледало. От пода до тавана във всички стаи.

Чакаха цял час навън, но никой не се появи. Мунк реши да влязат. Миа не беше напълно съгласна, но не каза нищо. Той бе началникът. Ако зависеше от нея, щеше да остане още малко и да почака в колата. Така щеше да е най-добре. Сега се разкриха. Мунк бе изискал пълен екип, за да огледат жилището. Полицаите си личаха от десетки километри. Миа го знаеше и Мунк също го знаеше. Въпреки това взе това решение. Вероятно Анете все пак имаше право. Навярно Мунк бе прекалено лично засегнат от случая. Мириам и Марион бяха скрити в нерегистрирано жилище във „Фрогнер“. Майка му бе свързана със сектата.

— Ти виждала ли си нещо такова преди? — попита Ким.

Миа поклати глава. Не беше. Не беше виждала нищо подобно. Където и да отидеше и накъдето и да се обърнеше, срещаше собственото си отражение. Почувства силно неразположение, но нямаше накъде да погледне, за да отпочинат очите й, нямаше къде да избяга. Изглеждаше изнемощяла. Не приличаше на себе си. Алкохолът и хапчетата бяха оставили следи и по кожата, и по иначе толкова бистрите й сини очи. Миа изобщо не беше суетна, но това, което видя, не й хареса. А и изпуснаха Малин Щолц.

Мунк влезе в кухнята при нея и Ким и също не изглеждаше особено доволен. Въздъхна тежко и застана с недоумяващо изражение пред облицования с огледала хладилник, очевидно и той не бе свикнал да стои дълго пред огледало. Миа го видя да се оглежда и се почуди за какво ли мисли.

— Поисках да я обявят за издирване — обади се Мунк след малко. — Имаме хора на „Гардермуен“, на Централната гара Осло, на международното летище „Торп“ и коли, където трябва, но имам чувството, че пак ни е изиграла.

Мунк се почеса по брадата и отново се загледа в отражението си.

— Какво, по дяволите, е това, Миа?

Тя сви рамене. В подобни случаи другите обикновено се обръщаха към нея, но точно сега нищо не й идваше на ум. Жилище, пълно с огледала? Кой обича непрестанно да се оглежда? Някой, обзет от страх да не изчезне? И затова непрекъснато трябва да вижда образа си, за да е сигурен, че съществува? В съзнанието й започна да се оформя някаква смътна представа, но не напълно. Миа бе преуморена. Потисна една прозявка. Наистина се налагаше скоро да си набави малко сън. От всички ъгли виждаше, че се нуждае от почивка.

На вратата се появи началникът на отряда, провеждащ претърсването, нисък мъж на около петдесет — Миа не помнеше името му.

— Някакъв резултат? — попита обнадеждено Мунк.

— Нищо — отговори ниският мъж.

— Какво открихте?

— Не, наистина нищо. Тук няма нищо. Никакви снимки. Никакви лични вещи. Никакви бележки, написани на ръка. Нито вестници. Нито цветя. Само малко дрехи в гардероба и грим в банята. Все едно не живее тук.

Изведнъж проблясък от миналото припомни на Миа живота й на остров Хитра. Бе постъпила по същия начин. Никакви лични вещи. Само дрехи, алкохол, хапчета и кафе машина. Сега й се струваше невероятно отдавна. Далечен спомен, макар че бяха изминали едва три седмици, откакто вдигна последната си наздравица към небето и бе готова да си отиде.

Ела, Миа, ела.

— Не живее тук — отсъди тя.

— Какво? — не разбра Мунк.

Миа се почувства доста уморена, но си събра силите.

— Не живее тук. Малин Щолц живее тук, но не и тя. Тя живее другаде.

— В смисъл? — попита Ким. — Тя не е ли Малин Щолц?

— Малин Щолц не е регистрирана никъде. Името е фалшиво — отвърна раздразнено Мунк.

— Тогава къде живее? — изрази недоумението си Ким.

— На друго място. Слушай внимателно — изръмжа Мунк.

Очевидно и той бе на предела на силите си.

— Тук няма къде да държи момичетата — продължи Миа.

Седна върху масата. От изтощение вече не можеше да стои права. Очите й пареха. Усещаше потребност бързо да се измъкне от този дом, преди всички тези отражения да я погубят.

— Тук живее Малин Щолц. Но тя не е Малин Щолц. Личните й вещи са някъде другаде. Където живее като самата себе си. И където е затваряла момичетата. Вила или отдалечена къща. Отзови хората от Гардермуен и от летище „Торп“. Няма да напусне страната.

— Откъде знаеш? — попита Мунк.

— Обича да си стои вкъщи — въздъхна Миа. — Не ме питай защо.

— Ще ги оставим до края на деня — заяви Мунк. — Освен това трябва пак да отидем в старческия дом. Там все някой ще знае нещо за Малин.

Обърна се към Ким.

— Ще се заемеш ли с организацията? Разпит на всички служители.

Ким се съгласи.

— Трябва да поспя малко — промърмори Миа.

— Прибирай се, ще те държа в течение.

— Ти също трябва да поспиш.

— Ще се оправя — тросна се Мунк.

— Да си събираме ли багажа? — попита ниският мъж.

— Не — спря го Миа.

— Защо не?

— Нещо липсва. Има си скришно място, където да слага разни неща.

— Претърсихме навсякъде. — Ниският мъж се раздразни малко от намека, че не си знае работата.

Миа не възнамеряваше да проявява любезност, бе прекалено изтощена.

— Лещите — промълви тя.

— Какво?

— Лещите. Тя ползва лещи. Щом е оставила дрехите и грима си, значи е оставила и лещите.

— Откъде знаеш, че носи лещи? — изуми се ниският мъж.

На Миа започна да й дотяга от него.

— Виждала съм я със сини очи. Друг я е виждал с разноцветни очи. Някъде тук има лещи. Ако ги е скрила, може би ще намерим още нещо.

— Но ние претърсихме… — опита се да възрази ниският мъж.

— Търсете още.

— Къде?

— Лещите се съхраняват на хладно — уточни Миа. — Проверете огледалата.

— Но…

— Започнете от банята — нареди тя. — Човек си държи лещите там. Провери огледалата, проверете проклетите огледала!

Миа стана и за секунда загуби равновесие. Краката й се подгънаха, но за щастие Ким я хвана, преди да се строполи на пода.

— Миа?

— Миа, добре ли си?

Тя дойде на себе си и се изправи. Не обичаше да проявява слабост. Не и пред колегите си. Проклятие!

— Отлично. Имам нужда само от малко сън и храна. Обадете ми се, става ли?

Тя тръгна, залитайки, към вратата и се почувства много по-добре веднага щом излезе в коридора. Жилище, пълно с огледала. На всички стени от пода до тавана — само огледала. Кой, по дяволите, живее в такова нещо?

Олюлявайки се, Миа Крюгер слезе надолу по стълбите и един от полицейските служители я закара вкъщи. У дома. Що за дом е това, дявол да го вземе? Тя няма дом. Живее в хотелска стая в Осло, вещите й са в склад и има къща на остров Хитра. Това е тя сега. Никой. Затова бе толкова болезнено да види отражението си във всички огледала.

Миа се строполи в цял ръст на леглото и заспа с дрехите.

61

— Мамо, какво правиш?

Марион Мунк погледна майка си, седнала на дивана до прозореца. Бяха дали на Мириам строги указания да държи завесите постоянно спуснати, но тя не издържаше повече. Изпитваше непреодолимо желание да надникне навън, да се увери, че светът още съществува.

— Просто гледам навън, скъпа, защо си станала?

— Не мога да спя.

— Трябва да спиш, нали знаеш? — Мириам Мунк погали дъщеря си по косата.

— Знам, но нали не мога да спя, ако не спя?

— Казва се да заспя, скъпа. — Мириам се усмихна.

Напоследък дъщеря й се бе превърнала в преждевременно пораснала свадливка. Мириам бе чувала за себе си, че като малка е била същата. Упорита и своенравна. Зряла за възрастта си. Въздъхна и спусна завесите. Бе заличила много спомени от детството си. Така или иначе, част от тях се изгубиха след развода на родителите й. Сякаш детството й вече не бе реалност. Майка й и баща й щяха да се развеждат. Тогава, помнеше, беше на петнайсет и започна да се съмнява. Помисли си: винаги са ме лъгали. Но оттогава мина много време. Тя се разгневи. Силно се разгневи. Най-вече на баща си. През всичките години толкова се гордееше с него. Баща ми е полицай. Ще вкара твоя баща в затвора, ако е направил нещо лошо. Но той я огорчи. Принуди майка й да си намери друг мъж. Мъж без никакво отношение към Миа. Тя вече беше голяма, разбира се, но огорчението все още стоеше загнездено в нея. Бяха толкова близки. Двамата. Тя и баща й. Впрочем, тя отдавна имаше желание да се помири с него. Да се промъкне до него и да каже: sorry, татенце, съжалявам, задето бях толкова коравосърдечна към теб, но не успяваше да го направи. Упорита и своенравна. Усещаше, че е време. Скоро. Скоро щеше да му го каже.

— Да, ама го кажи, мамо.

— Добре, Марион. Сега се качи в спалнята и заспи. Ще се справиш ли?

— Това е толкова е трудно — отвърна светлокосото момиченце. — Не спирам да мисля за Дракулаура и Франки Щайн, стоят самички вкъщи.

Преди известно време баща й бе купил двете кукли на Марион.

— О, нищо им няма.

— Откъде знаеш?

— Говорих с татко и той каза, че и двете са добре. Помолили са да ти предаде това и поздрави.

— Сега ме лъжеш, мамо.

Марион се подсмихна.

— Да те лъжа? Защо мислиш така? — усмихна се и Мириам.

— Защото те не могат да говорят.

— Нали говорят, когато си играеш с тях?

— О, мамо! Това е моят глас — не чуваш ли?

— Така ли? — Мириам се престори на изненадана. — Твоят глас? А аз си мислех, че могат да говорят.

Марион се засмя.

— Понякога не е трудно да те измами човек, мамо.

— Така ли?

— Да, така.

— Ти често ли ме мамиш?

— Да, разбира се.

Марион се пресегна към одеялото на дивана и се загърна с него. Положи глава върху гърдите на майка си. Мириам усещаше ритъма на малкото сърчице през пуловера си.

— Я кажи кога заблуждаваш мама.

— Когато казвам, че съм си измила зъбите.

— А не си ги измила.

— Напротив, само че не много добре.

— Значи, когато попитам дали си си измила зъбките старателно, ти не си.

— Да — изкикоти се момиченцето.

— А как си ги измила?

— Ами горе-долу наполовина.

Мириам отново се усмихна и погали дъщеря си по светлата коса.

— Май ти е време да се подстрижеш.

— При фризьора ли?

Мириам кимна.

— О, искам. Хайде да отидем утре.

— Не, утре не. Когато се приберем вкъщи.

— Кога ще се приберем вкъщи?

Дъщеря й я погледна с умолителни очички.

— Не знам, скъпа. Когато дядо разреши.

— Ще имаме ли нова къща, когато се приберем?

Мириам погледна въпросително дъщеря си.

— Какво искаш да кажеш?

— Като в „move that bus!“[1].

— Премести автобуса. Какво значи това, Марион?

— О, нима не знаеш? Когато по телевизията някой живее в порутена къща и го изпращат някъде, докато я ремонтират, а като се върне, отпред стои автобус и всички викат „move that bus!“. А после отзад има нова, хубава къща и всички крещят и плачат. Искам розова стая и легло с небе. Може ли?

— Балдахин ли?

— Да.

— Ще видим. Къде си гледала това предаване?

— При дядо.

— С дядо сте гледали „Екстремен ремонт“?

— Не знам как се казва, мамо.

Мириам ясно бе обяснила кои предавания са позволени и кои — не, когато Марион ходи на гости при дядо си, но очевидно той си бе направил оглушки. Нима баща й гледа такива програми? Едва ли малката ги гледа сама.

— Много предавания ли гледате с дядо?

— О, не мога да ти кажа.

— Защо?

— Защото е наша малка тайна, че пием кола и гледаме телевизия, нали разбираш? Моя и на дядо. А тайните не бива да се издават — така пише в закона.

— Точно така, не бива да ги издаваш.

Марион отърка лице в шията й и затвори очи. Понечи да си пъхне палеца в устата, но спря и пак отпусна ръка на корема си. Умно момиче. Дълго време се бориха да я отучат от този навик — да си смуче пръста. Не беше лесно. Но сега сякаш бе успяла. Мириам зави дъщеря си по-плътно с одеялото и я придърпа към себе си.

— Мамо?

— Нали щеше да спиш вече?

— Не мога да заспя, докато говоря — отвърна Марион с детската си находчивост.

— Да, разбира се, че не можеш — засмя се Мириам.

Постъпваше глупаво, естествено. Смееше се. Отговаряше, така тя нямаше да престане, но Мириам не успяваше да се въздържи. За да бъде честна, всъщност донякъде се радваше, че дъщеря й е будна. Жилището бе празно и тихо, когато тя спеше.

— Какво искаше да попиташ?

— Защо татко не е тук?

Мириам нямаше представа какво да отговори. Юханес не знаеше къде са. От съображения за сигурност. Ако някой е способен да увесва момичета на дървета, то със сигурност щеше да успее да измъкне от него информация за местонахождението им. Юханес. Помисли си за него с нежност. Баща й бе прекалено строг. Отложиха сватбата и макар до последно да се опитва да спори с него, накрая се предаде. Сърцето й искаше да се омъжи, но разумът й се противеше. Как да напълнят църквата с хора? Със семейството и приятелите. Щеше да е безотговорно. За никого нямаше да е добре. Не и след като Марион е номер пет.

Тик-так, малката Марион е номер пет.

Баща й страшно се ядоса на Миа, но Мириам изпитваше благодарност, задето бе научила причината да се крият. Беше по-добре да знае, отколкото да се лута слепешката.

— Защо не отговаряш, мамо?

— Татко е на работа, но много те обича, това щях да ти кажа.

— Говори ли с него по телефона?

— Да, преди малко.

— А защо не ме извика и аз да говоря с него.

— Защото спеше.

— Но аз не спях.

— Мислех, че спиш.

— Не е същото, мамо. Другия път ела да провериш. Не може така.

— Обещавам, скъпа. Ще проверя.

— Добре — примири се Марион.

Малкото момиченце се отви и стана.

— Отивам да си легна в леглото.

— Браво, Марион. Искаш ли да дойда с теб горе?

— Не съм бебе — нацупи се Марион. — Знам къде е.

Мириам се засмя.

— Умницата ми тя. Дай на мама прегръдка за „лека нощ“.

Момиченцето се приведе напред и дълго прегръща майка си.

— Не забравяй, че стаята ми трябва да е розова с легло с небе. Move that bus!

— Ще предам — усмихна се Мириам и целуна дъщеря си по бузата.

— Лека нощ!

— Лека нощ!

Детето се затича по нощница и затрополи нагоре по стълбите. Мириам стана от дивана и отиде в кухнята, за да си направи чай. Чу, че е получила съобщение на телефона си и се върна да провери кой е.

Sorry, Мириам, но тази вечер пак се налага да ви местим. Случи се нещо, ще ти обясня по-късно. Ще изпратя някого да ви вземе. Окей? М.

Какво пак, по дяволите? Марион точно си беше легнала. Ами сега? Беше прекалено тежка, за да я носи. Нещо се бе случило? Какво ли? Тя отговори на съобщението.

ОК:)

Мириам отиде в коридора и извади куфара. Не носеше много багаж: малко дрехи за преобличане; тоалетни принадлежности — най-необходимото. Разполагаха само с десет минути да се приготвят. Тя донесе чашата чай от кухнята и отново седна на дивана. Чудеше се къде щяха да отидат. Първото жилище — малко, без телевизор, само една стая — я подлудяваше и довеждаше до клаустрофобия. Това бе много по-голямо и луксозно обзаведено. Беше предназначено за важни гости, които не желаят да огласяват публично посещението си. Напълно анонимно, идеално за избягване на любопитни журналисти. Като нея. Затова ли не завърши журналистика? Защото не е хубаво да си журналист? Защото и тя искаше да прави нещо полезно? Да помага на хората? Не, не беше вярно.

Няма нищо лошо в това да си журналист, недоумяваше откъде й бе хрумнало. Журналистите са различни както са различни учителите, политиците… Някои журналисти пишат за известни личности. Други журналисти разкриват нередности. Мириам искаше да стане такава журналистка. Да се бори за нещо. Да просветлява хората, а не да ги приспива с класации за най-добре облечени знаменитости и с материали за коледното им меню.

Тъкмо изпи чая си и някой позвъни от улицата. Мириам скочи и се обади по домофона.

— Ало?

— Здравей! Готова ли си?

— Готова съм. Качете се.

Натисна бутона за отключване на входната врата и се обу. Изнесе куфара в коридора, облече си якето. Надяваше се Марион да не се събуди, докато се пренасят. Иначе щеше да се навъси и сигурно повече нямаше да заспи.

На вратата се чу тихо потропване. Не позвъниха на звънеца. Съобразителни полицаи, помисли си Мириам, знаят, че тук има дете, което спи. Отиде да отвори. Пред вратата стоеше човек с маска. И перука. Мириам не успя да реагира. Човекът пъхна един парцал в лицето й. Тя чу:

— Лека нощ.

И после изгуби съзнание.

[1] Реплика от телевизионното предаване „Екстремен ремонт“. — Бел.прев. ↑

62

Миа Крюгер седеше на масата до прозореца в „Кафебренерие“ и се опитваше да се събуди. В леглото в хотелската стая се беше унесла веднага, но включената аларма я бе събудила. Съвестта не й позволяваше да спи повече от няколко часа, ала тялото й се съпротивляваше и искаше да се върне в леглото под завивките и в сънищата.

Преглътна прозявката си и позвъни на Ким Колсьо.

— Да? Ким на телефона.

— Научихте ли нещо от служителите в старческия дом?

— Не — въздъхна той. — Изглежда никой не е общувал особено много с нея. Очевидно Малин Щолц е страняла от другите.

— Там ли си още?

— Не, пътуваме. Трябва да намерим служителите, които не са на работа днес. Ще видим дали ще разберем нещо от тях.

— Дръж ме в течение.

— Добре.

Миа потисна поредната прозявка и отиде да си поръча второ кафе. Това бе начинът да се активира. Кафе. Много кафе. За да въведе порядък в главата си. За да задвижи тялото си. Сънува лабиринт от огледала, не можеше да излезе от него, почувства се объркана, в безизходица и това усещане още й тежеше. Поръча си двойно еспресо и понечи да го занесе на мястото си до прозореца, ала вниманието й привлякоха две жени близо до бара — уж водеха личен разговор, но бяха доста гръмогласни.

Нямаше как да не чуе за какво си говорят.

— Опитахме всичко, но не стана — каза едната.

— Уф, ти ли си причината или мъжът ти? — попита другата.

— Така и не разбраха — отвърна първата.

— Колко неприятно — направи гримаса приятелката й.

— Да, ако не бяха групите за взаимопомощ, изобщо нямаше да го преживея. Той просто… той не искаше да говори за това — довери й първата.

— Значи, сега мислите да осиновите дете? — предположи втората.

— Аз имам страшно силно желание, но той… той, мисля, не иска. И за това не мога да го накарам да говори.

— Глупаво е. Не е ли добре за всички да се помогне на дете без родители? Всички печелят.

— Да, и аз съм на това мнение, но той…

— Извинете — намеси се Миа, приближавайки се към тях. — Дано не ви безпокоя, но без да искам, чух за какво си говорите.

Жените я изгледаха.

— Група за взаимопомощ? — продължи Миа. — За каква група за взаимопомощ става въпрос?

Едната жена леко се засегна, но все пак отговори.

— Група за взаимопомощ за жени, които не могат да имат деца. Защо?

— Една приятелка… — започна Миа, но се поправи. — Аз… не мога да имам деца, за съжаление.

— Уф — въздъхна събеседничката й и промени отношението си: вече не беше обидена. Беше срещнала още една кандидатка за клуба, намираха се в едно и също положение.

— Тук, в Осло, ли се събирате? — осведоми се Миа.

— Да, в Бьолер — кимна жената.

— Много такива групи ли има? — полюбопитства Миа.

— Да, има ги навсякъде. Къде живеете?

— Много благодаря — усмихна се Миа. — Ще пробвам.

— Моля — отвърна жената. — Мислили ли сте за осиновяване?

— Да, обмислям го — отвърна Миа и взе кафето си от бара. — Много благодаря!

— Трябва да се подкрепяме — смигна жената.

— Трябва.

Миа също й намигна в отговор и занесе чашата кафе на масата си. В този момент телефонът й иззвъня.

— Миа на телефона.

— Лудвиг е. Заета ли си?

— Не.

— Открих нещо. За религиозната общност.

— Какво?

— Има заведено дело срещу тях. Преди няколко години. Иск. От Центъра за възрастни хора „Велвен“ в Хьонефос.

— Да?

— Очевидно са го правили и преди. Присвоявали са си имуществото на възрастни хора.

— В Хьонефос?

— Да, три производства. И трите прекратени, решени са със споразумение.

Домът за възрастни хора в Хьонефос. Старческият дом в Хьовик. Положително имаше връзка.

— Ще направиш ли списък на служителите по онова време?

— Изготвяме го.

— А ще провериш ли още нещо?

— Кажи.

— Виж имало ли е група за взаимопомощ за бездетни жени в Хьонефос по времето, когато е изчезнало бебето.

— Дадено. Ще проверя утре рано сутринта, щом институциите отворят.

— Чудесно. Имаме ли нещо ново за Малин Щолц?

— Изчезнала е безследно.

— Ще я намерим.

— Ако някой може да я открие, това си ти — каза Лудвиг.

— Благодаря ти, Лудвиг.

— Моля.

— Ще се видим утре.

— До утре!

Миа затвори, изпразни чашата на един дъх, надяна коженото си яке и излезе усмихната от заведението.

63

На Миа Крюгер й се късаше сърцето, като гледаше как Холгер Мунк седи на седалката до нея на път за църковния център в Бьолер. Бяха работили заедно по безброй случаи, но не помнеше да го е виждала толкова изтощен. Той седеше мълчаливо до нея с цигара в ъгълчето на устата, загледан в пътя през предното стъкло с празен поглед, почти загубил надежда. Грижите тегнеха над толкова уравновесения следовател като мрачен облак. Разследването бе навлязло дълбоко в личния му живот. Оказа се замесен. Малката Марион се намираше в опасност. Малин Щолц беше успяла да го извади от равновесие дотам, че той изгуби способността си да мисли хладнокръвно.

— Нищо ли не излезе от разпита в старческия дом? — попита Миа спокойно.

Мунк сдържано поклати глава.

— Малин Щолц сякаш е имала два живота — поде той. — Хората са я познавали от работата, но никой не е общувал с нея в извънработно време.

— Успя ли да говориш с майка си?

Тя знаеше колко е деликатен въпросът, но се налагаше да го зададе, в момента другите съображения бяха по-важни.

Мунк кимна.

— Църквата оглавява някакъв глупак, когото наричат пастор Симон.

Миа видя с какво усилие Мунк произнесе името му. Изглеждаше абсолютно неадекватно. Навярно Анете имаше право. Изглежда, трябваше да го отстранят от случая. Точно сега бе склонна да се съгласи.

— Само това ли? Няма ли фамилно име?

Той въздъхна и поклати глава.

— Пастор Симон, само това. Помолих Габриел да провери дали името му не се среща някъде.

— А този Лукас Валнер? Майка ти знае ли кой е той?

— Явно е помощникът на Симон.

— А ти си виждал и двамата?

Миа знаеше, че и този въпрос не е приятен на Мунк, но трябваше да го зададе.

— Да, от разстояние — отвърна той сухо и отвори прозореца на автомобила.

Хвърли си цигарата и веднага запали нова, в това време спряха пред бяла сграда, където се помещаваше църквата. Ако Миа не знаеше къде отиват, нямаше да повярва, че са стигнали целта си. Отвън нищо не подсказваше това да е обредно място, приличаше на скаутски клуб или на малка, безименна обществена постройка. Едва когато влязоха в двора и се приближиха към вратата, се убедиха, че са на правилното място. На табелка до входа пишеше „Църква на Метусалем“, а отгоре имаше малък кръст. Къщата изглеждаше пуста и безлюдна. Вратата бе заключена и Миа не виждаше никъде признаци на живот.

Мунк слезе надолу по стълбите и тръгна по чакълеста алея, която водеше зад къщата. Миа щеше да го последва, но телефонът й иззвъня. За момент се поколеба дали да се обади. В сегашното състояние на Мунк предпочиташе да не го оставя сам, но предвид вдигнатата тревога сред целия отдел, реши да отговори. Видя как гърбът му, облечен в палто, се изгубва зад ъгъла точно когато натисна зеленото копче.

— Да? Миа на телефона.

— Миа Крюгер ли е?

Гласът бе непознат.

— Да. С кого разговарям?

— Не беше лесно да се свържа с вас — въздъхна гласът.

— Така ли? С кого говоря? — повтори Миа.

— Съжалявам, ако ви безпокоя — извини се мъжът от другата страна. — От доста време се опитвам да ви намеря, но както казах, не беше лесно.

Миа последва Мунк зад ъгъла и видя, че колегата й наднича през един прозорец.

— И за какво става въпрос? — попита тя нетърпеливо.

— Името ми е Алберт Вол — продължи мъжът. — Служител съм в църквата в Боре.

Църквата в Боре.

Гробището, където е погребано цялото й семейство.

— Да? — подкани го Миа.

— Както вече ви споменах, съжалявам, задето ви безпокоя — поде църковният служител.

— Случило ли се е нещо?

Мунк се отдалечи от прозореца и продължи да обикаля бялата къща, собственост на религиозната общност.

— Да. Открихме го преди седмица и изглежда много странно. Не знаехме какво да направим, освен, разбира се, да се свържем с вас.

— И какво е станало?

Миа последва Мунк и го свари пред един прозорец от задната страна на къщата.

— Осквернен е гроб — съобщи църковният служител.

— Какво? — смая се тя. — Как?

— Ами, това е странното — продължи мъжът. — Изглежда единственият осквернен гроб е този на сестра ви.

Миа Крюгер се спря и забрави, че следи какво прави Мунк.

— Гробът на Сигри?

— Да, за съжаление — извини се църковният служител. — Не забелязахме някой от другите гробове да е докоснат.

— По какъв начин е бил осквернен?

— Не знам как да го кажа — продължи мъжът. — Цялата тази работа е много… неприятна. Някой е задраскал името на сестра ви.

— Задраскал? Как така?

— Със спрей. Първо го сметнахме за обикновен вандализъм, случват се такива неща, да, наоколо обикалят невъзможни младежи — но скоро установихме, че случаят е малко по-различен, затова толкова се учудихме.

Миа потърси с поглед Мунк, но не го видя никъде.

— В какъв смисъл различен?

— Написали са вашето име.

— Моля?

— Някой е задраскал „Сигри“ и е написал „Миа“.

На Миа Крюгер й призля. В този момент тя видя Мунк да се подава иззад ъгъла на къщата. Махна й да тръгва към колата.

— Имате ли възможност да дойдете? — попита църковният служител.

Мунк посочи часовника си и й замаха раздразнено, отправяйки се към аудито.

— Ще се опитам да дойда бързо — обеща тя и затвори.

— Какво става с теб? — извика Мунк. — Мястото изглежда изоставено. Трябва да обявим за издирване тези двамата — Лукас и пастора.

— Какво? — попита разсеяно Миа.

Някой е бил на гроба на Сигри.

— Трябва да ги обявим за издирване — повтори троснато Мунк. — Наложително е да намерим тези идиоти и да ги разпитаме.

Той запали колата и отново подкара по „Богерювайен“. Миа се чудеше дали да му каже какъв разговор е провела. В това време неговият телефон иззвъня. Обаждането продължи по-малко от десет секунди. Мунк затвори. Лицето му бе станало по-бледо, ако това изобщо бе възможно.

— Какво има? — попита угрижено Миа.

Мунк проговори с мъка. Насилваше се да произнася думите.

— Обадиха се от старческия дом. Майка ми е получила пристъп.

— По дяволите! — изруга Миа.

— Ще те оставя в центъра. Уреди издирването.

— Добре — кимна тя.

Почуди са какво да каже, за да изрази съпричастност, но не измисли нищо.

Мунк включи сините светлини, натисна газта и подкара с пълна скорост към центъра.

5

64

Емилие Исаксен шофираше по „Рингволвайен“. Тя отскоро живееше в Хьонефос, не повече от година, и изведнъж й хрумна, че може би ще е по-бързо да кара по „Хаделансвайен“, а после да продължи към стария път „Рингволвайен“ — там отиваше. Емилие Исаксен, учителка по норвежки, имаше много ученици от този район, на няколко километра от центъра. Превключи на втора скорост и зави по „Йермунбувайен“.

През целия си гимназиален курс знаеше, че ще стане учителка. Намери си работа веднага след учителския институт и й хареса още от първия ден. Много от учителите в училището разговаряха с нея и й даваха добронамерени съвети: колко е важно да се грижи за себе си, да не взема твърде много работа за вкъщи, да не се привързва прекалено към учениците, но тя не работеше така. Затова и сега пътуваше с колата си.

Забеляза прекрасното слабичко момче с будните очи още през първия им час. У него имаше нещо. Нещо, което й убягваше. Съучениците му го харесваха — не беше това. Нещо с… тя не го разбра в началото, но малко по малко й се изясни. Майка му никога не идваше на родителските срещи. Нито пастрокът му. Не отговаряха на писмата й, нито на телефонните й обаждания. Изобщо не успяваше да се свърже с тях. А после започна да забелязва синините. По лицето му. По ръцете му. Не му преподаваше гимнастика, затова не бе виждала дали има синини и по тялото му, но подозираше, че са на много места. Говори с учителя по физическо, ала той имаше старомодни разбирания. Децата падали и се удряли, особено немирните момчета в седми клас. Какво точно я тревожело? Пробва да го разпита предпазливо. Добре ли е? Как вървят нещата вкъщи? Тобиас обаче не пожела да говори за това. Но тя го прочете в погледа му. Нещо не беше наред. И другите учители може и да си затваряха очите за подобни случаи, не искаха да се месят, оправдаваха се с правото на личен живот, но не и Емилие Исаксен.

Отсъства от училище цяла седмица. Тя звъня по телефона няколко пъти, но никой не отговори. Подпита предпазливо из училище и разбра, че и братчето на Тобиас е отсъствало. Първо говори с педагогическо-психологическата служба, без да споменава имена, само им зададе няколко въпроса. Какво се предприема в подобни случаи? Как да процедира? Получи малко неясни указания, никой не пожела да й обясни какво точно да направи. Без наличието на доказателства се налага човек да действа внимателно. Емилие Исаксен го бе чувала и преди, но възнамеряваше да се остави да я спрат. Какво толкова лошо щеше да стори? Искаше само да му даде домашните. Да поговори с майка му. Евентуално да уговори родителска среща. При желание от нейна страна щяха да я проведат у тях, ако майката на Тобиас се затруднява да излиза от къщи. Би било нетрадиционно решение, но не виждаше с какво ще навреди. Ще бъде любезна. Няма да ги обвинява в нищо. Иска само да помогне. Най-вероятно всичко си е наред. Сигурно са заминали на почивка, без да поискат разрешение двете момчета да бъдат освободени от часовете. Или пък и двамата са болни, в училище върлуваше пролетен грип и сред учениците, и сред учителите. Има куп причини едно дете да отсъства от училище.

Тя продължи по стария „Рингволвайен“ и накрая намери адреса. Или, изглежда, адресът не бе точен — едно отклонение навлизаше навътре в гората. До пътя забеляза пощенска кутия с табелка „Ивершен/Франк“. Реши да паркира там и извървя пеша останалия път до къщата. Сградата бе неголяма, червена, заобиколена от няколко малки постройки, навярно някога, преди много време, това е бил малък, спретнат чифлик. Сега представляваше по-скоро хранилище за скрап. В двора се въргаляха части от коли, имаше купчини… да, би казала боклук, на много места. Приближи до входната врата и почука. Не последва отговор. Почука още веднъж и чу стъпки отвътре. Вратата се отвори и се подаде малко, мръсно личице.

— Здравей — поздрави момченцето.

— Здравей. — Емилие се наведе, за да не изглежда толкова голяма. — Ти ли си Торбен?

Момченцето кимна. По лицето му имаше следи от конфитюр, а ръцете му бяха мръсни.

— Аз съм Емилие, учителка съм на Тобиас, сигурно си чувал за мен.

Момченцето пак кимна.

— Той те харесва. — Торбен се почеса по главата.

— Колко хубаво! Чудех се къде е Тобиас. Вкъщи ли си е?

— Не.

— А мама вкъщи ли си е? Или новият ти татко?

— Не — повтори детето.

Емилие виждаше, че Торбен е на път да се разплаче.

— Самичък ли си вкъщи?

Той кимна.

— Храната свърши — съобщи тъжно момченцето.

— От колко време си сам?

— Не знам.

— Колко нощи минаха? Колко пъти беше тъмно?

Малкият се замисли.

— Шест или седем — каза той.

Емилие Исаксен почувства как я обзема ярост, но не го показа.

— Имаш ли представа къде е Тобиас?

— Той е при християнките.

— Къде е това?

— Горе в гората, при Литьона. Там преследваме бизони. Много съм добър.

— Браво. Сигурно е забавно. Откъде знаеш, че е там?

— Написал ми е бележка и я е сложил на тайното ни място.

— Значи си имате тайно място?

Момченцето се подсмихна.

— Да, само ние знаем за него.

— Много хубаво. Може ли да видя бележката?

— Може. Искаш ли да влезеш?

Емилие се замисли. Нямаше право. Не беше редно да влиза в нечий дом без позволение. Тя се огледа. Нямаше жива душа. Момченцето бе стояло само в къщата почти седмица и нямаше храна. Това преминаваше всякакви граници.

— С удоволствие — усмихна се Емилие Исаксен и влезе след него.

65

Холгер Мунк стоеше пред стаята на майка си в дома за възрастни хора „Хьовиквайен“ и не успяваше да си избистри мислите. В последно време му дойде много, твърде много. Заплаха срещу Марион. Жилище, където да се крият. Намериха Малин Щолц. Изпуснаха Малин Щолц. Микелсон му звъня безброй пъти. Той все още не бе отговорил. Холгер Мунк седна на един стол и изпъна крака. Изведнъж усети неприятен мирис и с изумление откри, че идва от него. Подремнал бе няколко часа на стола в офиса, но не беше успял да се преоблече. Потърка лицето си, очите му се затваряха. За щастие имаше възможност да настани майка си в този дом. Разполагаха с лекар на повикване — дори не се наложи майка му да излиза от стаята си. Тя беше добре. Оказало се не толкова сериозно, колкото изглеждаше първоначално.

За щастие.

Холгер Мунк извади телефона си и позвъни на Мириам, но незнайно защо тя не отговори. Поклати глава и опита повторно, ала резултатът бе същият. Типично. Упорито момиче. Обещал беше да намине и да им занесе още малко храна, нови дрехи, играчки за Марион, а сега беше тук. Изпрати й съобщение да му се обади и прибра телефона в джоба на палтото си. В момента се намираше в един твърде топъл коридор. Трудно дишаше. Трябваше да си свали сакото, но от него се разнасяше миризма. Стана и отиде в тоалетната. Подложи уста под струята и пи. Видя в огледалото отражението си. Не му хареса. Изглеждаше ужасяващо изморен. Жилището на Малин Щолц бе пълно с огледала. От пода до тавана. Никога не бе виждал нещо подобно. Кой може да живее така? Той едва издържа пет минути. Малин. Мириам. Марион. Микелсон. Натрупваха се много М-та. Опита за миг да бъде като Миа. Само М-та? Дали това означаваше нещо? Мунк излезе в коридора и отново си настани на стола. Само М-та. Що за глупости! Навярно Микелсон все пак е прав. Вероятно е редно да се оттегли. Да остави някой друг да поеме случая. Умът му не работеше, както трябва. Колкото и да не му се нравеше този факт, тя ги бе хванала натясно. Малин Щолц. Ако това е истинското й име. Нанесе им удар на най-болезненото място — личния живот, извади ги от равновесие. Него го извади от равновесие. Вече не мислеше трезво, не можеше да разграничи чувствата от разума. Поколеба се дали да не запали цигара, но я замени с ментово драже. Четири момичета са мъртви и върху цялото му семейство оказват натиск. Поне вече имат заподозрян. И не са изчезнали още деца, това със сигурност е нещо. Скоро всичко ще свърши — помисли си той и се облегна на стола. Ще я намерим и всичко ще приключи. Неусетно клепачите му започнаха да се затварят. Осъзна го чак когато вратата се отвори и от стаята излезе лекарят заедно с Карен, която му се бе обадила.

Мунк се изправи светкавично.

— Как е тя?

— Добре е — отвърна лекарят. — И го казвам напълно откровено. Не открих нищо, просто лека преумора. Изглежда е станала твърде бързо от леглото, възможните причини са много, но няма нищо притеснително.

Мунк въздъхна с облекчение.

— Може ли да я видя?

— Дадох й приспивателно, най-добре е да я оставим да си почине. Да го отложим за следобед? Става ли?

— Благодаря. — Мунк стисна ръката на лекаря.

— Още някой? — обърна се лекарят към Карен.

— Торкел Бине — отвърна тя. — Оплаква се от лекарствата си. Стаята му е в края на коридора. Ще ви покажа пътя.

Карен се усмихна мило на Мунк и последва лекаря надолу по коридора. Мунк стана и излезе на стълбите. Запали цигара, след това позвъни на Габриел Мьорк.

— Да?

— Холгер е.

— Къде си?

— В старческия дом. Имах да уредя личен въпрос. Докъде стигнахте?

— Възстанових филма от лаптопа на Сара Кисе. Малко е повреден, особено звука, но един приятел е добър в тези неща. Може ли да го използвам?

— Давай — каза Мунк.

— Веднага ще му се обадя — отвърна Габриел.

Мунк затвори и позвъни на Миа. Тя не си вдигна телефона. Позвъни още веднъж, пак не отговори. „Какво става с тези опърничави момичета“ — помисли си той и й написа съобщение.

Обади ми се!

Набра номера на Лудвиг. Той, слава Богу, вдигна.

— Да?

— Мунк е. Ще ми направиш ли една услуга?

— Естествено.

— Би ли пратил някого в жилището във „Фрогнер“ да занесе някои неща на Мириам и Марион?

— Разбира се. От какво имат нужда?

— Ще ти изпратя списъка като есемес, а ти избери някого, на когото имаш доверие.

— Добре — отвърна Лудвиг.

— Да, а ти…

— Да?

Мунк за момент забрави какво щеше да попита. Потърка си очите. Налагаше се да си отдъхне малко, постъпваше безотговорно.

— Нещо за Малин Щолц?

— Още я няма. Нищо ново. Нито на летището, нито на Централна гара Осло. Хората да останат ли на позиция?

Мунк се замисли какво му бе казала Миа. Тя няма да избяга в чужбина. Иска да се прибере вкъщи. Жилище, пълно с огледала. Той потръпна. При цялото му нежелание да си го признае, именно това остави следи у него.

— Да, ще ги отзовем. Ще се заемеш ли?

— Дадено — отвърна Лудвиг.

— Обявихте ли за издирване онези от сектата?

— Обявени са за издирване — докладва Лудвиг.

— Отлично.

Мунк затвори, хвърли фаса си и понечи да запали още една цигара, но Карен излезе.

— Всичко наред ли е, Холгер?

Русорижата жена очевидно бе загрижена за него.

— Здравей, Карен. Да, добре съм.

— Не ми изглеждаш много добре. Не че изглеждаш зле, но не трябва ли малко да си починеш?

Приближи се до него на паркинга. Почти го докосна. Той усети парфюма й. Обзе го странно чувство, затрудняваше се да го определи, преди да разбере на какво се дължи. Тя се интересуваше от него. Грижеше се за него. Отдавна не му се бе случвало. Обикновено той, Холгер Мунк, се грижеше за всички останали.

— Зает ли си? — попита Карен.

— Винаги съм зает — засмя се Мунк и се прокашля.

— Ще отделиш ли един час?

— Какво имаш предвид?

— Ела — подкани го Карен и го хвана за ръкава на палтото.

— Къде отиваме?

— Шшш!

Поведе го нагоре по стълбите, вътре в сградата, надолу по коридора, после влязоха в една свободна стая.

— Нямам време — възпротиви се Мунк, но Карен сложи показалец на устните си.

— Виждаш ли това легло? — посочи застланото легло под прозореца.

Мунк кимна.

— А вратата ей там?

Мунк отново кимна.

— Предлагам ти да вземеш душ и да легнеш да поспиш. Ще те събудя след един час. Тук никой няма да те безпокои.

— Не, аз…

— Честно казано, имаш нужда и от двете. — Карен сбърчи нос. — В банята има кърпа — добави тя. — Един час. Съгласен ли си?

Прекрасната медицинска сестра го прегърна и излезе, като му намигна.

Да подремне един час. Няма да му навреди. Добре е за ума му. Добре е за тялото. От полза е за всички.

Мунк набързо написа на Лудвиг от какво имат нужда Мириам и Марион, пропусна душа, свлече се на леглото с дрехите и затвори очи.

66

Марион Мунк се събуди, без да разбира къде е. Обикновено са будеше вкъщи, но през последните дни бе различно, в последно време се бе събудила на две необичайни места. В малък апартамент. И в голям апартамент. Сега пък се намираше на трето място.

— Мамо — подвикна приглушено тя, но не получи отговор.

Марион седна в леглото и се огледа. Стаята бе много хубава. Очевидно беше на дете, другите жилища, където отсядаха, бяха предназначени само за възрастни, никъде нямаше играчки и детски принадлежности.

— Мамо? — повика тя пак майка си. Междувременно стана и заразглежда обстановката.

Стените бяха бели, много бели, толкова бели, че едва ли не й се прииска да си засенчи очите. И нямаше никакви прозорци. На Марион й стана мъчно за момиченцето, което живее тук. Сигурно е много тъпо да нямаш прозорци. От нейната стая в Сагене се виждаха безброй интересни неща: коли и чудни хора, и каквото ти душа иска. Момиченцето, което живее тук, не виждаше нищо. Не по-малко странно бе, че няма и врата.

В единия ъгъл видя писалище. С настолна лампа. И блокче, и принадлежности за рисуване. Мама бе обещала и на нея да й купят такова бюро, когато тръгне на училище, а това беше скоро, беше само… да, изобщо не оставаше много време дотогава. На стената висяха картончета с букви. На едното пишеше „А“ и имаше картинка на агънце. На другото пишеше Б и имаше изображение на банан. Следващата буква не бе позната на Марион, не, знаеше я — „К“, сега си спомни и разпозна напитката, изобразена там — мама не я обичаше, но дядо й позволяваше да я пие. Кола. Не можеше да чете много, само мъничко — разпознаваше само някои думи. Сладолед. Автомобил. Топка. Освен това мама я бе научила на песничката „А-Б-В“ весела песничка, а и човек лесно запомняше буквите по нея. Азбуката. Марион знаеше, че така се нарича. Мама много настояваше тя да се научи да чете, а и тя искаше да се научи, но какво щеше да каже учителката, ако вече може да чете, когато тръгне на училище? Тогава госпожицата няма да има на какво да я научи и сигурно ще се натъжи. Така че не пречи да почака, нали? Да плува умее. Малко деца знаят да плуват. И почти се научи да кара велосипед без помощни колела. Никое от нейните другарчета не умееше. Не може да научи всичко наведнъж.

Едва сега Марион забеляза, че не е облечена в своите дрехи. Това беше ужасно странно. Беше си облякла светлосинята нощничка. Тази с дупката, дето мама все иска да я изхвърли, но Марион не й дава — обичаше да пъха пръст в дупката, да напипва тъканта, така заспиваше по-лесно, след като престана да си смуче палеца. В началото й се струваше много необичайно да не си пъха палеца в устата. Но после Кристиан от детската градина обясни, че само бебетата си смучат пръста, и тя престана. Все пак не беше бебе. Бебетата не плуват, нали? Те и другите от детската градина не можеха да плуват. Но това сигурно не беше толкова чудно, защото никой от тях не ходеше толкова често в „Тьойенбаде“, колкото те с мама, във всеки случай никога не бе виждала познати там. Разгледа дрехите си и й стана смешно. Сякаш ще ходи на карнавал. И в детската градина организираха карнавал. Тя поиска да се маскира като Франки Щайн, но мама не се съгласи, затова отиде на карнавала, преоблечена като каубой. Момиче каубой. Вторият й избор беше принцеса, но знаеше, че мама не обичаше момичетата да правят само момичешки неща — мама често говореше с татко за тези работи. Кой да мие съдовете и да пуска прахосмукачката, да почиства тоалетната чиния — определено това беше важно. Затова Марион отиде на карнавала, предрешена като каубой — с пистолет, брада и всичко необходимо. Беше много хубаво. Не идеално, но хубаво. Сега бе облечена в голяма старовремска рокля; движеше се много трудно и тромаво. В този момент Марион забеляза куклите на рафта. Там седяха пет кукли, краката им висяха във въздуха. Не бяха нови, готини кукли като Дракулаура, а старовремски, с бели, твърди лица. Баба й имаше такива на тавана. Едната всъщност бе облечена точно като Марион. Чисто бяла рокля с много от онова нещо — датнела или дантела, или както там се нарича. Марион се покатери върху леглото и я свали. На врата й бе окачена бележка. Марион разбра бързо какво пише на бележката. Пишеше „Марион“. Нейното име. Тя си знаеше името. Можеше и да го прочете, и да го напише. Пишеше го на нейното място, там, където си закача дрехите в детската градина. Разгледа и другите кукли, също облечени в рокли и на техните вратове висяха бележки. Не разпознаваше имената. Не, напротив — Юхане, прочете това име, едно момиче от детската градина се казваше така. Мястото й бе до това на Марион.

— Мамо? — повика тя пак майка си, този път малко по-силно.

Никой не й отговори. Сигурно майка й е отишла до тоалетната или някъде другаде. На Марион също й се допишка. Къде е тоалетната? Приближи се до нещо, което й заприлича на врата — няколко процепа в стената без дръжка — прокара малките си пръсти по тях, но не се отвори.

— Мамо?

Много й се ходеше до тоалетната. Много. Не беше ли странно, че момиченцето, което живее тук, има бележка с нейното име? Сигурно е много любезна. Сигурно е знаела, че Марион ще дойде да поживее тук и е написала бележката, за да й покаже, че може да използва стаята й, че е добре дошла, както пише на изтривалката на съседа — „добре дошли“. Добре дошла при мен, защото аз живея тук. Можеш да рисуваш и да учиш буквички, ако искаш.

— Мамо? — извика тя с все сила.

Гласът й се понесе из стаята и отекна в ушите й.

Не, трябва да пишка.

Неочаквано нещо се задвижи зад стената. Забръмча, чу се скрибуцане. После утихна и пак се чу — слизаше надолу, все по-близо, сякаш някой удряше един о друг два капака — свиреха така в детската градина, когато си направиха оркестър с подръчни средства. Марион се загледа любопитно в стената, откъдето идваше шумът. Там имаше ръчка. Протегна ръка и я дръпна. Оказа се вратичка.

Марион я отвори и доста се стресна, когато видя какво има в отвора, уплаши се, вътрешно усещаше, че това е много странно. В отвора седеше маймунка. Като тези, които се навиват и удрят две малки похлупачета едно о друго. До нея имаше бележка. Тя изчака маймунката да престане да звънти с похлупачетата и пъхна ръка да извади бележката.

На нея бяха написани само три букви. Някои се повтаряха. „Т“. Тази я познаваше. „Е“. И тази я знаеше — това бе буквата на Елса — тя работи в детската градина. И „О“. Тази, разбира се, също й е позната. Сега наистина трябва, трябва да пишка. Стисна крака и се опита да прочете какво пише на бележката.

Етоте.

Не разбра какво означава.

— Мамо! Пииииишка ми се!

Марион викаше силно, но никой не отговори. Повече не можеше да стиска. Повдигна огромната рокля. Беше обута в странни кюлоти, много големи. Огледа се. Там, под бюрото. Свали големите гащи възможно най-бързо, седна на кошчето за боклук и се изпишка.

67

Миа Крюгер паркира колата и тръгна към църквата. Църквата в Боре. Бялата, красива каменна сграда блестеше и пораждаше у нея безпокойство. Четири погребения в една църква. Три надгробни камъка в едно гробище. Съмняваше се, че ще издържи на гледката. Затова изчакваше толкова дълго. А сега някой бе проникнал там. Беше осквернил гроба на Сигри. Бе принудил Миа да се върне, без да е готова. Тя потърси с поглед църковния служител, обещал да я посрещне, но не го видя и тръгна неохотно, с тежки стъпки към гробовете.

На идване спря да купи цветя. Чувстваше, че не може да дойде с празни ръце. Едва не й прилоша от аромата на цветята. Цветя. Къща, пълна с цветя. Приятели и съседи изказват съболезнованията си. Само това й бе останало. Три гроба и къща, пълна с цветя. Продаде и двете къщи — и тяхната, и къщата на баба й. Две прекрасни бели къщи в самия център на Осгорщран, недалеч от мястото, където бе живял Едвард Мунк. Семейното имущество. Но тя не можеше. Не искаше да ги задържи. Искаше единствено да забрави. Мина покрай една чешма, до която бе оставена зелена лейка. Засрами се. Три надгробни камъка. Четирима близки. Сигри, баба, татко и мама. Цялото й семейство почиваше тук, а тя нито веднъж не бе почистила гробовете.

Сигри Крюгер.

Сестра, приятелка и дъщеря.

Родена на 11 ноември 1979 г. Починала на 18 април 2002 г.

Със силна обич и дълбока скръб.

Точно както беше казал църковният служител. Някой бе задраскал името на Сигри. Беше написал нейното име отгоре. Не можеше повече. Изпусна зелената лейка на земята, падна на колене и заплака. Изплака всичко, насъбрало й се, всичко, което бе задържала в себе си. Отдавна не беше плакала, не се осмеляваше да почувства огромната си мъка. Седеше на земята, а сълзите й се стичаха по бузите.

Ела, Миа, ела.

Сигри. Обичната, красивата, великолепната Сигри. Какво като застреля едно наркозависимо момче? Нищо. Това не променяше нищо. Само увеличи мъката. Още един покойник. Още мрак. Не го направи нарочно. Не възнамеряваше да го застреля. Наистина, наистина не възнамеряваше да стреля. Трябваше да я накажат. Не заслужаваше да живее. Сега го разбра. Заслужаваше да умре. През всичките тези години се чувстваше виновна, но не намираше думи да го изрази. Виновна е. За това, че е жива. Трябва да е със семейството си. Там е домът й. При Сигри. Не тук, на тази проклета земя, завладяна от злото и егоизма. Няма смисъл да продължава да се бори, да се опитва да разбере, да се старае да върши добро. Светът е купчина боклук. Хората — прогнили отвътре. Няма работа тук.

Някой е написал името й на камъка. Дали не я преследват? Дали не искат да я видят мъртва? Тя има, разбира се, врагове — нито една жена полицайка с нейната слава не израства в кариерата си, без да се сдобие с такива, но точно сега не й хрумваше нищо. Стана й неприятно при вида на името й върху надгробен камък, но оскверненият вечен дом на Сигри събуди у нея много по-болезнено чувство.

Тя тихо прокле неизвестния вандал, стана и си избърса сълзите. Събра листата и клонките, сложи цветята във вазата и се постара да направи мястото красиво. Заби пръсти в пръста, разрови я, та да изглежда прясна. Така беше по-хубаво. Върна се там, където бе намерила лейката, и донесе гребло. Свали си якето и пуловера. Натопи ръкава на пуловера в лейката и се опита да измие името си от надгробния камък. Не успя. Спрей. Ще говори с някого, ще заръча да го почистят възможно най-скоро. Беше непоносимо да гледа този надгробен камък и как й се подиграва. Как се присмива и на двете. Докато чакаше църковния служител, изгреба остатъците от старата шума. Трябваше да дойде по-рано. Сега бе прекалено късно. Тя промълви през стиснати устни извинявай, Сигри, прости ми и се опита да възпре още един изблик на сълзи. Зад вазата видя малка жълта пластмасова кутийка. Като тези от шоколадовите яйца „Киндер“. Наведе се, вдигна я и отиде да я изхвърли в най-близката кофа за боклук. Тръгна обратно към гроба, но на половината път спря.

Възможно ли бе?

Не, не може да е истина.

Бързо се обърна, върна се при кофата и извади малката жълта кутийка. Отвори я.

Вътре имаше бележка.

Миа разтвори бележката с треперещи пръсти.

Ето те, Миа. Много си умна. Но не достатъчно, нали? Мислиш си, че това е истинският гроб, но не е. Виждаш ли ме, Миа? Виждаш ли ме?

Миа се затича с всичка сила към колата, за да си вземе телефона. Имаше стотици повиквания, но нямаше сили да се занимава с тях. Изтри сълзите си и набра номера на Мунк.

68

Лудвиг Грьонли излезе на верандата за пушачи на Мунк, за да подиша чист въздух. Въздъхна и се протегна. Беше изтощен, но не смяташе да се оплаква. През последните дни други в отдела бяха работили два пъти повече от него. Лудвиг Грьонли наближаваше шейсетте и без да го изричат гласно, от само себе си се разбираше, че след толкова дълга и вярна служба никой не възразява, ако вече не работи по двайсет и три часа в денонощието. Измъчваше го обаче не толкова физическото напрежение, колкото психическото. Никога нямаше спокойствие, постоянно трябваше да се върши нещо. Докато на свобода има сериен убиец, никой от тях не можеше да си отдъхне.

Телефонът му иззвъня. Видя познато име на дисплея и вдигна.

— Грьонли на телефона. — Лудвиг леко се изпъна.

— Здравей, Лудвиг. Шел е.

— Здравей, Шел. Откри ли нещо?

Шел Мартинсен бе стар негов колега. В продължение на много години работиха заедно, но за разлика от Мунк, Мартинсен доброволно избра понижението. Или по-скоро сам реши да не се напряга много. Намери си жена. Пожела да го преместят в полицейското управление в Рингерике. Старият колега на Лудвиг направи добър избор. Звучеше спокойно и в добро настроение.

— Всъщност, да.

— Група за взаимопомощ за бездетни жени ли?

— Да — потвърди колегата на Лудвиг, — или дискусионна група, както са я наричали. Понякога Хайди работи за доброволческия център в Рингерике, така че тя ме насочи към тази следа.

Хайди бе жената, накарала Мартинсен да напусне Осло. Самият Лудвиг понякога се замисляше за това. Да се сбогува със стреса в столицата и да си намери работа в някое малко градче. Досега не му се бе случило, а вече не му оставаха много години до пенсионирането.

— Групата е съществувала между 2005 до 2007 г., нали този период те интересува?

— Точно така — отвърна Лудвиг. — Имаш ли списък с имената?

— Имам нещо повече. Очертава се да намеря обща снимка на групата с имената и допълнителна информация.

— Страхотно, Шел, страхотно — похвали го Лудвиг, влезе вътре и се върна при бюрото си. — Ще ги изпратиш ли по факса?

На мига съжали.

— По факса ли, Лудвиг? — засмя се колегата му. — Нямаш ли имейл?

— По имейла, разбира се. Исках да кажа по имейла.

— Ще накарам някого да я сканира и да ти я изпрати възможно най-скоро.

— Чудесно, Шел, страхотна работа си свършил.

— Ще разрешите ли случая? — попита Шел малко по-сериозно. — Хората тук говорят. Имат съмнения.

— Ще я заловим — увери го Лудвиг и си помисли, че сигурно е издал твърде много.

— Нея? Щолц? Тази, чиято снимка ни пратихте ли? Тази, която издирвате?

— Още не знаем. — Лудвиг се замисли. — Има ли я на снимката?

— Възможно е, не съм я виждал. Хайди отиде в доброволческия център да я вземе, сега пътува насам. Здравей, Рюне! Работи ли ни скенерът?

Последно колегата на Лудвиг извика на някого от другата страна на линията. Получи отговор и се върна на телефона.

— Ако Хайди е права и я намери, ще я получиш до края на деня.

— Прекрасно! — възкликна Лудвиг.

Тъкмо затвори и Габриел Мьорк надникна в стаята.

— Чувал ли си се с Мунк или с Миа?

— Току-що говорих с Мунк, но Миа не си вдига телефона. Защо?

— Исках само да й кажа, че според мен ще оправим филма до края на деня. Изпратих го на един приятел, който знае как да изчисти шума.

— Чудесно. — Лудвиг изведнъж си спомни какво го бе помолил Мунк. — Случайно да се нуждаеш от малко чист въздух?

— Защо?

— Дъщерята на Мунк чака да й занесат някои неща в апартамента. Ще свършиш ли тази работа?

— Готово — отвърна младежът. — Какво трябва да й занеса?

— Почакай. — Лудвиг се зае да проверява списъка, който Мунк му бе изпратил на телефона.

69

Емилие Исаксен влезе в малката къща и не повярва на очите си. Коридорът бе мрачен и така задръстен с вехтории, че беше трудно човек да се промъкне. Останалата част от жилището не се намираше в по-добро състояние. Дюшеци, пепелници, торби с неизхвърлен боклук. Емилие едва се сдържаше да не си запуши носа. Опитваше да си придаде доволно изражение, не искаше да разстройва допълнително малкото момченце, преживяло и без това твърде много. Бяха го оставили само цяла седмица в тази къща, претъпкана с боклуци, без храна и без да има кой да се погрижи за него. Емилие Исаксен беснееше вътрешно, но въпреки това успяваше да запази усмивката си.

— Искаш ли да видиш тайното ни място? — попита малкият Трубен.

Беше изключително щастлив, че някой е дошъл на гости. Когато отвори вратата, на Емилие й се стори почти изпаднал в шок, уплашен, с големи, насълзени очи, но сега се бе поотпуснал.

— С удоволствие — усмихна се тя и го последва нагоре по стълбите до втория етаж.

Вторият етаж бе в същото лошо състояние като първия. Емилие не можеше да го проумее. Дойде й твърде много. Едно е да си беден, но това? Едва стаята, която очевидно бе на момчетата, напомняше за дом. Миришеше на чисто, беше светло и подредено.

— Крием разни неща в дюшека, в случай че дойдат злодеи — усмихна се Торбен и коленичи до леглото. Отвори страничния цип на тънкия дюшек и го повдигна, за да го види Емилие.

— Това ли е бележката от Тобиас? — посочи я тя.

— Да — кимна ентусиазирано Торбен.

Отивам да шпионирам християнките, ще се върна скоро. Тобиас.

— Знаеш ли кога я е написал?

Малкото момченце се замисли.

— Ммм не. Но е било, преди да се прибера, защото беше тук, когато дойдох.

Емилие не успя да сдържи смеха си.

— Навярно си прав. А кога се прибра?

— След мача.

— Кой мач? Помниш ли?

— Ливърпул срещу Норич. Гледах го у Клас. Те имат футбол по телевизора, не само финала на купата на Норвегия, всякакъв футбол. Ние с Клас сме фенове на Ливърпул. Те спечелиха.

— Да не е било в събота?

— Ами, може да е било в събота, да. — Торбен се почеса по главата.

Момченцето, цялото мръсно, не миришеше особено добре. Трябваше да се изкъпе, да се преоблече, имаше нужда от храна и чисти чаршафи. Днес беше петък. Бе стояло вкъщи само от събота. Емилие седеше объркана на пода в стаята на момчетата. Какво да прави? Как да го остави само. Не можеше обаче да го вземе със себе си вкъщи. Или пък можеше?

— Искаш ли да видиш какво друго крием тук? — усмихна се Торбен.

Сякаш се страхуваше тя да не си тръгне, след като получи това, за което бе дошла.

— Да, искам. Но, Торбен?

— Да?

— Значи, Тобиас го няма, откакто си намерил бележката?

— Да. Никой не е идвал вкъщи.

— И никой не се е обаждал?

Момченцето поклати глава.

— Телефонът не работи. Не се чува никакъв звук, когато вдигна слушалката, а знаеш ли, мобилните телефони са много скъпи.

Емилие кимна и го погали по косата.

— Да, доста са скъпи, а и не е задължително човек да има мобилен телефон.

— И Тобиас казва така.

— Какви са тези християнки?

— Не е ясно, само гадаем — отговори момченцето разсъдително. — Някои разправят, че ядели хора, ама не е вярно. Не идват обаче в нашето училище — имат си свое.

За новите обитатели на гората Емилие Исаксен знаеше колкото и всички останали. Почти нищо. Бяха ги обсъждали, разбира се, в учителската стая, бяха споделяли предимно клюки. Нито едно от децата не бе регистрирано в училището, така че отговорността не беше тяхна.

— Значи е тръгнал в събота и оттогава никой не го е виждал?

— Не знам дали е тръгнал в събота. Ливърпул спечели с три на нула. Лиус Суарес отбеляза хеттрик. Знаеш ли какво е това? Защо нямат всички футбол на телевизора? Носиш ли ми нещо за ядене? Много обичам пица.

— Искаш ли пица?

— Да, много — кимна Торбен. — Но първо погледни тук.

— Добре — усмихна се Емилие.

— Това камъче е паднало от луната — каза Торбен и й показа черно камъче с дупка. — Пазим го, защото, ако си го поискат обратно, ще ударим с един куршум два заека — хем ще запълним дупката в луната, хем ще видим какви хора живеят там. Не е ли яко?

— Да, много е яко — съгласи се Емилие леко припряно.

Тобиас Ивершен бе изчезнал преди седем дни и никой не беше съобщил.

Тя дори не смееше да си помисли какво може да се е случило с чудесното момченце, което толкова силно бе обикнала през последната година.

— А това е тайна информация за един наш познат полицай. Можем да му се обаждаме по всяко време, ако ни трябва нещо и ако сме в Осло. Защото сме герои, нали знаеш?

— Да, чух. — Емилие пак помилва косата на Торбен.

Едва успя да прокара пръсти през нея. Наистина трябваше да се изкъпе. И да яде. И не на последно място — да има с кого да говори. Двамата братя бяха открили жертва номер две от гротескните убийства, за които всички медии тръбяха. На следващия ден организираха общо събрание във физкултурния салон, присъстваха и психолози, така че децата да имат с кого да поговорят за случилото се, ако поискат.

— Казва се Ким, тук го пише — посочи гордо Торбен.

Той й подаде визитната картичка и пак посочи.

— К-и-м, Ким, нали?

— Отлично, Торбен. Нима можеш да четеш?

— Мога — подсмихна се момченцето.

Емилие разгледа визитната картичка.

Ким Колсьо. Отдел убийства. Специални части.

— Знаеш ли какво, Торбен? — Емилие се надигна.

— Не.

— Мисля да купим пица.

— Наистина!

Хлапето не спираше да се усмихва.

— Но най-добре първо да си вземеш душ и да си облечеш чисти дрехи. Ще се справиш ли сам, или да ти помогна?

— Пфу, ще се справя, разбира се. — Малкият се приближи до един шкаф. — Това са моите дрехи. — Той посочи трите рафта най-отдолу.

— Чудесно — одобри Емилие. — Ще успееш ли да намериш каквото ти трябва и да се изкъпеш? После ще отидем с колата да купим пица.

— Много ясно — засмя се Торбен, коленичи пред шкафа и започна да вади каквото смяташе, че му трябва.

— Аз излизам само да се обадя по телефона. Става ли?

— Нали няма да си тръгнеш? — той погледна разтревожено.

— Не — отвърна Емилие.

— Сигурна ли си?

— Напълно, Торбен.

Тя пак го помилва по косата.

— Нали ще се справиш с душа сам?

— Да. — Торбен заподскача към банята.

Емилие не си и помисли да проверява в какво състояние е тя. Вече не можеше да крие какво изпитва. Отчаяние. Двете братчета живееха при тези условия, без да има кой да се грижи за тях.

Изчака да чуе водата в банята, спусна се надолу по стълбите и излезе на двора, за да се обади по телефона.

— Полицейско управление Рингерике.

— Здравейте. Аз съм Емилие Исаксен. Учителка съм в училището в Хьонефос и искам да съобщя за изчезване.

— Почакайте — спря я гласът. — Ще прехвърля обаждането ви.

Емилие губеше търпение, но я прехвърлиха в системата.

— Холм.

Емилие се представи и разясни за какво става въпрос.

— А къде са родителите? — попита мъжът по телефона.

— Това не знам. Намерих малкото братче само в къщата. Стоял е самичък там цяла седмица.

— А момчето, за което говорим — Тобиас, нали?

— Ивершен. Тобиас Ивершен.

— Кога е видян за последно?

— Не е съвсем сигурно, но е оставил бележка, която е намерена в събота. Написал е, че отива в гората да шпионира… да, някаква религиозна група, която е купила стария рехабилитационен център там — вероятно сте чували за тях?

— О, да — потвърди полицаят. — Значи имаме момче, което според вас е изчезнало, а родителите ги няма, това ли казвате?

— Да, точно това казвам — отвърна лаконично тя.

— А откъде знаете, че не е с родителите си?

— Не знам.

— Значи би могъл да е с тях?

— Не, той е в гората!

— Кой го казва? — попита гласът.

— Оставил е бележка на брат си.

Мъжът на телефона въздъхна.

— Не мога да съобщя за изчезване, без да…

— Слушайте — прекъсна го Емилие, изгубила вече търпение. — Тук съм с момче на седем години, стояло е само вкъщи една седмица, брат му го няма, родителите ги няма. А вие казвате, че не можете…

Яростта я задави, наложи се да вдиша дълбоко, преди да продължи да говори.

— Не, разбира се, че ще проверим. Ще си запиша тук и утре ще видим какво можем да направим. Бихте ли дошли в участъка днес? Възможно ли е?

— Утре? — извика Емилие. — Ще оставите момче, изгубено в гората от цяла седмица, да прекара още една нощ там? Ами ако му се е случило нещо?

— Не, разбира се, но не мога просто… Искам да кажа, ами ако родителите са заминали на почивка и са го взели със себе си?

— И са оставили седемгодишното момче само?

— И по-лоши неща са ставали — увери я полицаят. — Ще взема номера ви, ще помисля и после ще ви се обадим. Ставали?

— Добре — изръмжа Емилие.

Тя му продиктува номера си и затвори.

70

Габриел Мьорк стоеше във „Фрогнер“ на тротоара пред елегантна постройка с апартаменти, отдавани под наем, и звънеше. Леко се ядоса на Лудвиг, който го беше пратил тук. Не бе разбрал, че първо трябва да напазарува. Вярно, рангът му в Специалния отдел не беше особено висок, нали току-що бе започнал, но да изпълнява поръчки — това можеше да го свърши и някой друг. Все пак точно сега Габриел имаше по-важна работа. Пак погледна нагоре към апартамента и пак позвъни. Никой не отговаряше. Сградата беше хубава. В най-хубавия западен квартал. Големи прозорци и всички апартаменти имаха веранди с изглед към парка. Габриел се замисли за приятелката си и за малкото същество в корема й. Толкова се тревожеше в началото. Къде щяха да живеят? Как щяха да си плащат сметките, когато бебето се роди? Трябваше да се купят много неща. Чувстваше се глупаво, като си помислеше колко невеж е бил. Нищо не знаеше. За бащинството. Люлка, количка… — списъкът нямаше край. Но вече не е така. Той има работа. Съвсем неочаквано. Готина работа. Важна работа. Никога не бе допускал, че ще разсъждава така. Полицията е… враг, казано направо. За другите хакери, които познаваше. Но те нямаха представа за какво говорят. Не бяха срещали Миа Крюгер. Нито Холгер Мунк. Нито Къри. Нито Анете. Нито Лудвиг. Нито Ким и останалите. Не знаеха какво е да имаш колеги. Да идваш на работа, да си част от нещо, хората да ти се усмихват и да те поздравяват, да знаят, че си един от екипа, да те харесват — и теб, и това, което правиш. Габриел имаше чувството, че по някакъв начин е влязъл вътре в новините. Преди не го вълнуваха чак толкова, но когато това ти е работата, е съвсем различно. Техниците от „Грьонлан“ бяха донесли великолепно оборудване. Самият той никога нямаше да може да си го позволи. В началото се почувства почти като дете на Коледа.

Позвъни още веднъж, чудейки се какво щяха да си купят. Какво жилище. Не можеха да си позволят апартамент в този квартал — беше повече от ясно, но ще пробват да се сдобият с нещо хубаво в другата част на града. Със сигурност няма да разполагат с градина и подобни неща, но пък ще имат свой собствен дом. Обзе го радост. И собствена табелка на вратата. Тук живеят Габриел и Тове и… да, още не бяха обсъждали името на бебето. Тъкмо се накани да позвъни още веднъж, когато вратата се отвори и оттам излезе възрастна дама. Той й се усмихна мило, задържа любезно вратата пред нея и се шмугна по коридора.

Понесе торбите нагоре по стълбите и се качи на третия етаж. Лудвиг бе обяснил, че апартаментът се намира в дъното на коридора. Габриел възнамеряваше да позвъни, но видя, че вратата е открехната.

— Ехо — извика той предпазливо. — Има ли някого тук?

Никой не отговори.

— Ехо? — отново извика той и внимателно отвори вратата.

Внесе торбите в преддверието.

— Ехо? Нося някои неща от Холгер Мунк.

В този момент Габриел забеляза тялото.

Какво се е случило, по дяволите?

Захвърли торбите, набра 1-1-2 и коленичи до момичето на пода.

71

Миа Крюгер караше много по-бързо от позволеното, но й беше все едно. Сбърка. Грешният Мунк. Извършителят не преследва Холгер. Преследва нея. Тя изруга тихо и изпревари един камион. Едва успя да се върне в своето платно, преди насрещното движение да се устреми към нея. Чу след себе си яростното бибиткане на шофьора на камиона, докато натискаше още по-силно газта. Не това е правилният Мунк. Не Холгер. Едвард Мунк. Осгорщран. Тя е. Миа Крюгер. Тя бе мишената. Не Холгер. Срамуваше се. Допусна грешка. Мамка му, защо Мунк не си вдига телефона? Изпревари още една кола, този път каравана, завъртя волана с една ръка и се върна в своята редица, отново на косъм. Долепи телефона до бузата си, размисли дали да не използва полицейското радио, но се отказа. Никога не се знаеше кой слуша, а тя не искаше никой да разбере това, което щеше да каже.

Тъкмо щеше да направи пореден опит да се свърже с Мунк, когато телефонът й иззвъня и осуети намерението й. Беше Габриел.

— Къде е Мунк? — попита Миа.

— Ти къде си? — попита я на свой ред Габриел.

— На път за града. Къде е Мунк?

— Един дявол знае — отвърна Габриел. — Не си вдига телефона, дявол да го вземе, Миа.

Едва сега забеляза, че той изобщо не е на себе си.

— Какво се е случило?

— Марион е изчезнала.

— Какво говориш, по дяволите?!

— Наистина.

Младежът почти заекваше.

— Качих се в апартамента с някои покупки и я намерих на пода.

— Кого?

— Дъщеря му.

— Мириам?

— Да.

По дяволите. Мамка му. Мътните го взели.

— Добре ли е?

Миа пак излезе в насрещното. Задмина три коли, преди бързо да се върне в своето платно.

— Диша, но спи.

Упойка. Нали, по дяволите, им бе казала да сложат постоянна охрана отвън?!

— И няма и следа от Марион?

— Не. — Младежът щеше да се разплаче.

— Проследи ли телефона на Холгер? Когато за последно разговарях с него, пътуваше към старческия дом. Майка му е получила пристъп.

— Майка му ли? — възкликна Габриел.

— Остави това. Трябва веднага да се свържа с него.

— Не съм в офиса — уточни Габриел. — Намирам се във „Фрогнер“.

— Отиди в офиса — разпореди Миа и избибитка на мотопедиста пред нея.

— Ред… шу…

— Не те чувам — прекъсна го Миа. — Повтори.

Най-после задмина мотопедиста и пак натисна газта.

— В момента работим върху видеоклипа, редуцираме шума — повтори Габриел.

— Добре, кога ще разполагаме с него?

— Веднага щом го обработим.

— Да, но кога?

Миа бе раздразнена, но се опомни. Момчето нямаше вина. Беше свършило добра работа.

— Не знам — призна Габриел.

— Отиди в офиса и ми се обади оттам.

Затвори и набра номера на Лудвиг.

— Къде си? — попита колегата й. — Тук е същински ад. Чу ли?

— Чух. Къде е Холгер?

— Нямам представа. Не си вдига телефона. Далече ли си?

— На двайсет минути — половин час — прецени Миа.

— По дяволите! Пълен ад!

В това нямаше никакво съмнение. Държали Марион под охрана, а ето че тя бе изчезнала.

Миа прекрати повикването и набра телефонни справки. Беше започнало да вали. Капките падаха тежко върху предното стъкло и все повече намаляваха видимостта. Тя включи чистачките на непрекъснат режим, без да отпуска педала на газта.

— Справки 1881?

— Свържете ме, моля, с дома за възрастни хора „Хьовиквайен“?

— Искате ли да ви дадем номера?

— Не, за бога, свържете ме с тях — изръмжа Миа и натисна спирачката в момента, в който забеляза, че е опасно близо до ръба на пътя.

Мина невероятно много време, преди да й отговорят.

— Дом за възрастни хора „Хьовиквайен“. Говорите с Биргите.

— Здравейте, аз съм Миа Крюгер. Дали случайно Холгер Мунк не е при вас?

— Беше тук преди известно време — отвърна гласът на Биргите.

— А сега там ли е?

— Не, не съм го виждала.

Дявол да го вземе!

— Карен там ли е?

— Да, Карен е тук. Почакайте.

Минаха милион секунди. Миа имаше желание да вие в телефона. Наложи се да увеличи скоростта на чистачките с още една степен, за да вижда през прозореца. Минаха още един милион секунди, преди Карен най-после да се обади.

— Да? Карен е на телефона.

— Здравейте, Карен! Миа Крюгер е.

— Здравейте, Миа! Радвам се да ви чуя!

— Виждали ли сте Холгер днес?

— Да, беше тук. Майка му получи пристъп, но за щастие не е сериозно. Лекарят й даде приспивателно и…

— Да, добре, чудесно — прекъсна я Миа. — Но сега не е там?

— Не, тръгна си.

— Знаете ли къде отиде?

— Не, не знам. Беше много уморен. Казах му, че…

Миа изруга тихо. Нямаше време за това.

— … събудих го след един час. И тогава не изглеждаше особено добре, но…

— Но не знаете къде е отишъл?

— Не, обадиха му се по телефона и той направо излетя през вратата. Дори не каза „довиждане“ — обясни Карен.

— Окей — каза Миа. — Благодаря.

— Миа? — обади се Карен, миг преди тя да затвори.

— Да?

— Не знам дали е важно, но колата й е тук.

— Чия кола?

— На Малин. Малин Щолц. Колата й е тук.

Валеше толкова силно, че Миа се видя принудена да намали скоростта. Капките се удряха в стъклото подобно на градушка. Колите пред нея биеха спирачки, червените светлини проблясваха през предното стъкло срещу нея. Отпусна педала на газта и пое дъх. Бяха се обадили на Холгер. Кой? Някой му се бе обадил и той се беше втурнал. Холгер никога не се втурваше. Дори не бе казал „довиждане“. Хукнал е. Какво, по дяволите, е накарало Холгер да хукне?

Извършителят.

Разбира се. Марион е изчезнала. Извършителят е позвънил на Холгер. А Холгер не се е обадил на никого от отдела. Втурнал се е, без да каже „довиждане“. Марион. Не би се завтекъл за никого другиго.

— Там ли сте, Миа?

— Извинявайте, Карен, какво казахте?

— Сигурно не е важно. Ще поговорим по-късно.

— Напротив. Какво казахте? Колата й?

— Да, в гаража е. Не знам дали това има някакво значение…

— Каква е колата?

— Бял ситроен.

Бял ситроен.

Миа погледна през прозореца. Опита се да разбере къде се намира. Шлепенден. Не беше далече.

— Идвам — каза тя. — Заключена ли е?

— Не знам — отговори Карен. — Но ключовете вероятно са в шкафчето й в стаята на персонала. Тя е малко разсеяна, губи разни неща. Помня как говореше за…

— Отлично, Карен — прекъсна я Миа. — Ще ги потърсите ли. Ей сега идвам.

Затвори и се обади на Анете.

— Анете на телефона.

— Здравей, Миа е.

— А, ето те. Къде се губиш?

— Осгорщран. Мунк не ти ли е звънял?

— Не. Чу ли?

— Да, мамка му.

— Пълен ад.

— Микелсон е тук. Полудял е.

Миа се хвана, че точно в този момент въобще не й пука какво мисли Микелсон.

— Кой ръководи сега? — Тя се огледа за отклонението.

— Микелсон — отвърна Анете.

— Но той и представа си няма от случая, Анете. Трябва ти да поемеш командването.

— Какво мога да направя? Ти къде си впрочем?

— Скоро ще бъда в Хьовик. Намерихме Колата на Щолц. А имаме ли нещо ново за нея?

— Не, нищо. Какво да правя?

— Притисни Габриел и вземи джипиес координатите от проклетия филм. И го накарай да проследи телефона на Мунк. Според мен убиецът му се е обадил и той пътува натам.

— Добре — каза Анете. — Още нещо?

— Трябва…

Миа видя отклонението за Хьовик и сви по него. Дъждът започваше да отслабва и тя виждаше накъде кара.

— Трябва?

Миа не се сети за нищо друго.

— Просто се погрижи да оправят филма, колкото се може по-бързо, и да проследят телефона на Мунк.

— Добре — съгласи се Анете. — А, да, Лудвиг има нещо за теб.

— Какво?

— Снимка. Дискусионна група в Хьонефос.

Гениално. Налучка и позна.

— Помоли го да ми я изпрати на телефона.

— Окей.

— А за Щолц не е изникнало нищо?

— Нищичко.

— Добре, пристигам след малко. Ще ти се обадя, ако се окаже, че в колата има нещо важно.

Миа затвори и сви към старческия дом.

72

Лукас седеше на пейката до езерцето, загърнат в одеяло. Облякъл беше сухи дрехи, но все още не можеше да се стопли. Пастор Симон го бе държал дълго под водата. Едва не се удави. Пасторът го попита дали вижда Дявола, Лукас не го виждаше и тогава той потопи главата му във водата. Лукас бе объркан. Първо пастор Симон го държа под водата, а сетне му донесе сухи дрехи. Имал е дрехи в колата си. И одеяло. Пасторът бе предвидил всичко? Защо?

Пастор Симон се върна от колата с пакет храна и термос. Седна на пейката срещу Лукас. Сандвичи с брюнуст. Отвъртя капака на термоса и наля топло какао в чашата.

— Пий и яж — нареди той.

Лукас отпи глътка какао и усети как топлината се стича по гърлото му. Дъвчеше бавно филиите под погледа на пастора. Пастор Симон не отронваше и дума. Седеше със скръстени ръце на срещуположната пейка и го наблюдаваше с мек поглед. Лукас все още бе малко уплашен, но се чувстваше несравнимо по-добре, отколкото преди малко. Пасторът не сваляше очи от него и за секунда. Обикновено вперваше поглед над главата му, отправяше го към небето или го зарейваше нанякъде, във всеки случай не гледаше право в него, втренчен в очите му, както сега. Лукас бързо си възвърна телесната топлина. Опита да срещне погледа на пастора, но му се отдаде само отчасти. Изяде всички филии и изпи три чаши какао и тогава най-сетне пастор Симон проговори.

— Бог изпрати своя син, Иисус, Единородния, на земята, за да поеме греховете на хората — подхвана той. — Хората имаха възможност да спасят Иисус, но вместо него избраха Варава, разбойника.

Лукас кимна леко.

— Какво говори това за хората? — попита пасторът.

Лукас мълчеше. Със сигурност щеше да даде грешен отговор и пак да стои под водата. Все още усещаше паниката в тялото си.

— Че не знаят какво е добро за тях — продължи пасторът. — Хората не могат да вземат решения за себе си. Това го разбираш, нали, Лукас?

Лукас кимна. По този въпрос бяха говорили и преди. Хората са глупави. Не знаят какво е добро за тях. Затова Бог избира само някои, които да се възкачат на небето. Единствено специалните. Посветените. Тези, които са прозрели. Четирийсет човека от общността. И малцина други, живеещи на различни места по света, с които ще се срещнат по-късно.

Пастор Симон погледна право в него и хвана ръката му.

— Аз съм Бог — заяви той.

Лукас усети как топлината се завръща в тялото му. Отново го полазиха тръпки, по-силно от когато и да било. От пръстите на краката, нагоре по глезените, по бедрата, в корема, по шията, боцкаха го по лицето, чак до ушите.

— Аз съм Бог — повтори пасторът. — А ти си моят син.

Лукас зяпна.

— Ти си моят син, Лукас. Ти си новият Иисус.

Лукас едва не припадна. Пасторът е Бог. Разбира се. Така всичко се връзва. Това е причината. Когато говореше с Бог в кабинета си, всъщност говореше със самия себе си. Пасторът е Бог. А той, Лукас, е Божият син.

— Татко. — Лукас почтително се поклони.

— Сине — пасторът положи ръка на главата му.

Лукас усети топлината от Божията ръка да се разпростира по скалпа му.

— Ти издържа изпита — отсъди пасторът. — Остави живота си в моите ръце. И се надявам да се осланяш на мен. Можех да те убия, но не го направих. Защото имаш важни задачи, които ти предстои да свършиш, преди да се отправим към дома.

— Дома? — попита предпазливо Лукас.

— На небето — усмихна се пасторът.

— Наистина ли съм новият Иисус? — заекна Лукас.

Пасторът кимна.

— Преди двайсет и седем години те изпратих на земята.

Лукас не вярваше на ушите си. Разбира се. Всичко си дойде на мястото. Затова няма родители.

— А аз те намерих — той сведе почтително глава.

— Ти ме намери — потвърди с усмивка пасторът.

— Но първият Иисус е извършил велики дела. Какво съм направил аз? — попита Лукас.

— И това ще стане. Днес.

— Днес? — развълнува се Лукас.

Пасторът отново се усмихна и се запъти към колата. Върна се с малък пакет в ръце и внимателно го постави на пейката.

— Това за мен ли е?

— Отвори го — нареди пасторът, без да спира да се усмихва.

Лукас отвори пакета с треперещи пръсти. Видя какво има в него и затвори очи.

— Пистолет?

Пасторът кимна.

— Какво трябва да направя?

Пасторът се приведе към него и хвана ръката му.

— Миналата седмица в Дома на светлината дойде един нашественик.

— Кой?

— Едно момче, пратеник на дявола.

Лукас усети у себе си надигащото се негодувание. Дяволът е изпратил момче да им попречи да отпътуват. Предчувстваше го. Пасторът и Нилс напоследък бяха толкова мълчаливи.

— Но за щастие аз съм по-силен от Дявола — заяви пасторът. — Аз го разбирам, а той мен — не.

„Естествено“, помисли си Лукас.

Deo sic per diabolum.

Пътят към Бог минава през Дявола.

Да разбираш Дявола. Да го опознаеш. Това е имал предвид пасторът.

— И къде е сега момчето?

— Затворено е в скривалището.

— И какво ще правим с него?

— Ти ще го убиеш — обяви пасторът.

Лукас погледна пистолета пред себе си и бавно кимна.

— Има само един малък проблем.

— Какъв?

— Той е пленил Ракел. Моята Ракел.

— Този дявол — изсумтя Лукас.

— Налага се да бъдеш внимателен. Убий момчето, но не наранявай Ракел. Тя ми е нужна на небето.

— Ще направя каквото е по силите ми.

Лукас се наведе и целуна ръката на пастора. Пасторът стана. Лукас прибра пистолета в пакета и се качи с него в колата.

— Когато отидем на небето, ще имаш своя Ракел — обеща пасторът.

— О? — учуди се Лукас.

— Непременно — увери го пастор Симон. — Нали знаеш за малките ангелчета, увесени по дърветата?

— Момичетата, за които всички говорят?

— Да — потвърди пасторът. — Те ще ни посрещнат горе. Можеш да си избереш една от тях.

Собствено момиченце? Ама той не иска момиче. Бог му е достатъчен. Какво ще прави с малко момиченце? Лукас не каза нищо. Не искаше да противоречи на пастора. Сложи си предпазния колан, запали колата и спокойно подкара по горския път към стопанството.

75

Ким Колсьо седеше най-отзад в заседателната зала и слушаше как всичко отива по дяволите. Не за него, а за Мунк и за Миа. Не че някой от тях двамата бе там, навярно това беше причината — ако бяха дошли, сигурно щяха да отговорят на въпросите на Микелсон. С Миа не успяваха да се свържат цял ден, но сега Анете бе говорила с нея. Тя беше ходила в Осгорщран и в момента се връщаше. За Мунк никой не бе чул нищо.

Ким Колсьо въздъхна и забарабани с пръсти по масата. Загледа се в Микелсон: висшето началство сновеше напред-назад пред дъската със сбърчено чело над очилата и ръце на гърба. Същински учител. А те са учениците, които ще бъдат порицани. Погледна към Къри и го улови как произнася беззвучно малоумщина и извърта очи. Ким извърна глава, за да не се разсмее, но споделяше същото мнение. Имаха страшно много работа. Нито един от тях не можеше да стои спокойно. Дори Лудвиг, вече кандидат-пенсионер, се въртеше като немирно малко момче на стола. На Габриел Мьорк, изглежда, му беше най-трудно. Измъкнаха го от офиса по време на разговор по Скайп с приятеля му, който изчистваше звука на филма на Кисе. Младежът се полюшваше напред–назад и бе на ръба да се взриви.

— Добре. — Микелсон огледа залата. — Всички ли са тук?

Никой не отговори. Ако Микелсон бе учител, това бяха непокорните ученици, наказани да влязат в този час поради липсата им на уважение към авторитетите. Залата представляваше същинско минно поле. Във въздуха бе напластено раздразнение.

— Някой ще ни осведоми ли?

Микелсон нагласи очилата на носа си и огледа помещението. Никой не отговори. Класът оказваше съпротива на учителя, макар и детинска. В малката заличка седяха някои от най-преданите колеги и приятели на Мунк и на Миа. Никой не виждаше полза от дискредитирането им.

— Къде е Холгер Мунк? — попита Микелсон. — Къде е Миа Крюгер?

Най-накрая Анете стана.

— Не сме се чували с Холгер — докладва тя. — С Миа говорих току-що.

— Местонахождение?

— Последно пътуваше насам.

— А Мунк?

— От известно време не можем да се свържем с него, но Миа има хипотеза — продължи Анете.

— Има, разбира се — подхвърли саркастично Микелсон, без да получи ответ от събранието. — И за какво става въпрос?

— Според нея извършителят се е обадил на Мунк — обясни Анете. — Поискал е да се срещнат насаме и той е тръгнал.

— Но нали всички телефони се подслушват, нещо подсказва ли, че е станало така? — попита Микелсон.

— Не — отвърна Габриел Мьорк. — Няма такива данни от телефона, преди да го изключи.

— Възможно е извършителят да се е свързал с Мунк по друг начин, нали? — вметна нерешително Лудвиг Грьонли.

— Какво имаш предвид? — изгледа го въпросително Микелсон.

— Ами… не знам, той има имейл на телефона си. Нали нямаме достъп до личните имейли, имам предвид в интернет, „Джимейл“ и подобни?

Грьонли погледна неуверено към Габриел Мьорк. Опасяваше се да не би да се е изразил неправилно пред младото поколение.

— Всичко, което правим в интернет, се следи? Надявам се да не е така — подхвърли Къри саркастично.

Някои от присъстващите се подсмихнаха.

— Не, до тях нямаме достъп — успокои го Габриел Мьорк.

— Значи може да е получил съобщение — обобщи Анете. — Нещо, което да го е накарало да се срещне с убиеца някъде насаме.

Микелсон въздъхна.

— Така ли се прави?

Изгледа присъстващите, но отново не получи желаната реакция.

— Така ли се прави? — повтори той, този път малко по-силно. — Не, не се прави така. Ние сме екип. Екип. Няма място за операции gung-ho[1], провеждани от един човек. Тук се предупреждаваме и работим заедно. Не е за учудване защо не сте постигнали нищо.

— Всъщност постигнахме — прокашля се Лудвиг и се надигна.

Ким много харесваше Грьонли. У него имаше точно това, което се изисква, за да си част от Специалния отдел. На практика не се случваше често, мнозина се задържаха в отдела за кратко, просто не пасваха. Никой не можеше накаже какво точно бе необходимо. Нямаше нищо общо нито със способностите, нито с възрастта, нито с опита, нито със специализацията. Ставаше въпрос за някаква химия. Разбираха се без думи. Така правим, а не така. Мнозина негови талантливи колеги се бяха присъединили към екипа, но им липсваше вътрешното усещане, че принадлежат към него. Не понасяха муцуната на Мунк. Намираха способностите на Миа като следовател за преувеличени. Ким работеше с двамата отдавна. И не си представяше да работи където и да е другаде на света.

Лудвиг Грьонли разказа накратко на Микелсон какво са открили. Малин Щолц. Жилището, пълно с огледала. Връзката между дома за възрастни хора „Хьовиквайен“ и група за взаимопомощ за бездетни жени в Хьонефос. Видеоклипът на Кисе, от който, ако Микелсон не бе настоявал да седят там като ученици, бързо щяха да възстановят координатите на мястото, където Щолц държеше Марион Мунк.

— Да, да. — Микелсон отново си побутна очилата. — И къде сме сега?

— Разрешете да се включа.

Габриел Мьорк взе думата. Ким Колсьо се усмихна на себе си. Харесваше това момче. Появи се от нищото и бързо се превърна в част от екипа. Специалност на Мунк. Навремето Мунк доведе Миа Крюгер по същия начин. Според слуховете даже не трябвало да завършва полицейската школа.

— Относно? — Микелсон свъси вежди.

— Ако Мунк е отишъл да търси извършителя, е добре да разберем къде точно — подхвана Габриел Мьорк. — В момента прочистваме филма, един приятел е страшно добър в тези неща. Скоро ще имаме джипиес координати. Не е ли по-добре да прекарваме времето си така, отколкото да седим тук?

Ким се засмя наум. Когато посрещна Мьорк на улицата, младежът имаше вид на уплашено пиленце.

— А кой беше ти? — Микелсон си свали очилата.

— Габриел — отвърна Мьорк.

— Откога, казваш, си в полицията?

— От две седмици — отговори Мьорк, без да си промени изражението.

— А аз от двайсет години — заяви Микелсон и отново си свали очилата. — Положително знам по-добре от теб как трябва да си прекарваме времето.

Опитът му за сарказъм удари на камък. Ким видя как Къри намигна на Габриел Мьорк, а онзи му отговори със свиване на рамене.

— Анете! — Микелсон се обърна към полицайката, търсейки помощ.

— Габриел е прав — изправи се Анете. — Видеоклипът на Кисе е важен и е наложително да бъде основният ни приоритет сега. Ако Мунк е решил да ни изключи, защото Щолц му е дала ултиматум, действията му са напълно разбираеми. Обича внучката си. И аз щях да постъпя по същия начин.

Ким видя как цветът на лицето на Микелсон се променя. Ако бе смятал Анете Голи за съюзник, се бе излъгал. Къри смигна на Ким, който се усмихна в отговор.

— Добре — промърмори недоволно Микелсон, преглеждайки някакви листове на масата пред себе си. — Какво правим в такъв случай?

Ким Колсьо бе заглушил звука на телефона си, но беше забравил да изключи вибрацията. Телефонът заподскача на масата, а на дисплея се изписа непознат номер.

— И? — Микелсон раздразнено погледна Ким.

— Трябва да го вдигна — отвърна той и стана.

— Сега? — попита Микелсон.

— Да — отвърна Ким.

— Така… — започна Микелсон.

Ким излезе от стаята и не чу продължението. Отиде в кухнята и си наля чаша кафе.

— Ким Колсьо на телефона.

От другата страна се чу женски глас.

— Ало, здравейте, името ми е Емилие Исаксен.

— Здравейте. Как мога да ви бъда полезен?

Ким отвори вратата на хладилника и извади кутия с мляко. Ако за нещо имаха единомислие с Миа, то бе, че кафето в службата не става за пиене такова, каквото излиза от кафеварката.

— Намерих визитната ви картичка в един матрак — започна жената. — Не знам какво да правя. Помислих си, че сигурно можете да ми помогнете.

— Възможно е. За какво ви е нужна помощ? — попита Ким и си сипа малко мляко в кафето.

[1] Безразсъден и ревностен (англ. от кит.). — Бел.прев. ↑

74

Тобиас даде одеялото на Ракел и загаси фенерчето. В скривалището бе съвсем тъмно, но нямаха избор. Налагаше се да пестят батериите, а и очите им бързо свикнаха с мрака. Тобиас не знаеше откога са затворени в подземното помещение, но предполагаше, че са минали четири–пет дни.

Горе-долу преди толкова време отвори капака и надникна в шахтата. Прошепна името на Ракел, момичето, с което тъкмо се бе запознал, християнката, затворена зад оградата, която се нуждаеше от помощта му. Тогава някой се промъкна зад него и го бутна. Уплаши се и се почувства глупаво, освен това се удари. Дълго пада покрай стълбата, летеше надолу в черната дупка и се приземи тежко на бетонния под. Слава богу, не на главата или на ръцете си, а падна настрани и стълбата явно бе омекотила удара, защото не го болеше толкова силно, само малко хълбокът и единият крак.

— Да опитаме ли още веднъж да отворим капака — попита Ракел; той почти я съзираше — седеше недалече от него.

— Мен ако питаш, няма смисъл — отвърна Тобиас.

Не искаше да звучи песимистично, но бяха опитвали многократно, за последно преди няколко часа. Той се беше покатерил по стълбата и бе натиснал дървения капак с рамо, но капакът не помръдна, пак го бяха залостили отвън, а шперцът на Тобиас беше безполезен, защото катинарът стоеше от другата страна.

За щастие разполагаха с храна. И с одеяло. И с джобно фенерче, макар че се налагаше да пестят батериите, защото не откриха резервни. Намираха се в убежище. Ракел му обясни всичко. Бяха я държали тук многократно. Тук затваряха непокорните деца. Непослушните. Обикновено не ги държаха дълго, зависи в какво се бяха провинили. Тобиас научи, че в това имение прилагат много наказания. Едно от тях бе да не говориш в продължение на една седмица. Затова Ракел му бе писала бележки при оградата. Можеше да говори, не си бе изгубила гласа, както той си бе помислил в началото. Най-напред я взе за глухоняма като вожда Бромдън в „Полет над кукувиче гнездо“, а тя умееше да говори — след като го бутнаха в шахтата при нея, почти не спираше. На Тобиас му бе приятно да слуша гласа й. Тя не говореше като другите му познати момичета, не беше като съученичките му, които предимно се кикотеха или дрънкаха глупости. Ракел се изразяваше добре, почти като възрастна. Освен това знаеше къде стоят всички неща в скривалището. Имаше кутии с храна и големи съдове с вода, и бензин, и дрехи и всичко необходимо — не намериха батериите, но положително и те бяха там някъде.

Тобиас бе влизал в убежище и преди — имаха в училище и бяха провели учение там. От гражданска защита надуха сирените в Хьонефос и всички трябваше да слязат в убежището в дълга редица и да се скрият там, все едно са във война. В скривалището в училище имаше само няколко стари гимнастически дюшека и няколко стика за хокей на трева — не като тук, където имаше почти всичко възможно. През първите дни се страхуваше, но вече започваше да се успокоява. Не се случваше нищо лошо, а мина много време. Накрая човек излиза — това му каза Ракел, накрая човек излиза, просто понякога се налага малко да почакаш. Той се тревожеше най-вече за братчето си. Торбен щеше да се уплаши, когато се прибере вкъщи и открие, че той не е там. Вярно, написа бележка, скри я в дунапреновия дюшек в леглото си, този, дето се отваря с цип — тайното им място, както го наричаха. Отивам да шпионирам християнките, ще се върна скоро. Тобиас — това написа. Надяваше се бележката му да е помогнала.

— Вече не вярвам, че Бог съществува. — Ракел хвана ръката на Тобиас.

Тобиас и преди бе държал ръката на момиче, но това беше различно. Ракел обичаше да стиска дълго ръката му и той обичаше да стиска нейната. Пръстите й бяха меки и топли и когато седеше близо до него, той усещаше и топлината на тялото й. Чувството бе почти хубаво да седят един до друг, всъщност нямаше нищо против да продължават да седят заедно. Стига да не бяха затворени под земята.

— Аз не вярвам в Бог — отвърна Тобиас.

Бяха говорили за това много пъти. Явно бе важно за Ракел. Да говори за Бог. Понякога му се струваше, че тя говори повече на себе си, но се опитваше да й отговаря, колкото се може по-добре.

— Защото, ако имаше Бог, той нямаше да позволи на хората да правят ужасни, отвратителни неща. Не си ли съгласен?

Ракел се приближи по-плътно до него и стисна ръката му. Той стисна нейната. От време на време правеха така.

Всичко ще е наред. Заедно сме.

— Съгласен съм — отвърна Тобиас, макар че не го занимаваше толкова много въпросът дали има Бог, или не.

В училище им бяха казали, че има много богове, навсякъде по света хората вярват в различни неща, но това не бе любимият му предмет. Досега не се беше замислял толкова много по въпроса.

— В какво вярва човек, ако е престанал да вярва в Бог? — запита се Ракел.

— В Супермен — опита се да я развесели Тобиас. Такива неща говореше, когато брат му бе тъжен, забавни неща, та малкият да се почувства по-добре.

— В кого? — не разбра Ракел.

Не, наистина. Ракел знаеше много малко. Не бе чувала за нищо.

— Един мъж, страшно е силен и може да лети.

— Ама никой не може да лети — учуди се момичето.

— Да, той не може да лети, но… да, той не съществува наистина, герой е от комикс.

— Ние имаме комикси за Иисус — сподели Ракел и притихна.

Тобиас я съжали. Не че той притежаваше кой знае колко, някои негови съученици разполагаха с всичко възможно — компютри и айпади, и айфони, всякакви модерни неща, но той поне имаше телевизор, комикси и книги. Ракел нямаше и това.

— Кога ще ни пуснат според теб? Колко най-дълго е стоял някой затворен в скривалището?

— Не знам със сигурност — отговори Ракел. — Едно момиче, Сара, е стояло две седмици, но тя не беше вече тук, когато аз дойдох.

— Какво е направила?

— Била се опитала да избяга.

— Като теб ли?

— Да.

В помещението бе станало по-студено. Сигурно навън беше вечер и това бе причината. Тобиас придърпа единия край на одеялото и си загърна раменете. Ракел се премести още по-близо до него и го зави целия. Седяха така мълчаливо известно време, плътно един до друг под одеялото, стискайки ръцете си. Тя отпусна глава на рамото му и след малко той чу как дишането й стана по-равномерно. Спеше. Тобиас седеше съвсем тихо, за да не я събуди. Затвори очи. Скоро и той заспа. Не дълбоко както в леглото си вкъщи, а само потъна в лека дрямка. Не разбра, че е спал, преди да се събуди от силен шум. Сепна се и видя как капакът над него се отваря.

Най-сетне, помисли си той, когато светлината на фенерче проблесна по дължината на стълбата.

Тобиас Ивершен събуди момичето с хубавите лунички и стана от пода.

75

Миа свърна към дома за възрастни хора „Хьовиквайен“, дъждът бе спрял. При слизането от колата проследи с поглед как тъмният облак се носи към центъра на града. Тя се качи по стълбите.

Влезе и завари Карен на рецепцията. На същото място стоеше Малин Щолц, когато Миа забеляза грамотата от състезанието по канаста на стената. Боже Господи, колко е несъобразителна! Нищо не разбра. Сигурно защото бе изгубила способностите си. Дори не се усети, че Щолц преследва нея. Мунк — да, но не този Мунк. Едвард Мунк. Затова телата бяха оставени във Форт „Исегран“. Майките на Мунк. Миа Крюгер също бе разследвала случая в Хьонефос. Това ли е причината? Защото е жена? Полицай и жена? Трябвало ли е да е по-прозорлива? Да намери момиченцето? Мисълта й не беше ясна. Пътуването до гробището изцеди последните й сили. Баба е мъртва. Татко е мъртъв. Мама е мъртва. Сигри е мъртва. Миа чакаше с нетърпение всичко да свърши. Понякога на остров Хитра изпитваше съмнения дали е взела правилното решение. Да се самоубие. Да изостави този свят. Трябваше ли да разсъждава по друг начин? Но вече — не. Вече е убедена. Изборът й е правилен. Изобщо не биваше да напуска острова. Представи си как всички хапчета я чакат на масата. Изпита радост.

Ела, Миа, ела.

Първо да намери Марион. Да събере сетните си сили и да открие засмяното момиченце, най-ценното съкровище за Холгер Мунк, което всички толкова много обичат. Да намери Малин Шолц. За момент се замисли за Мунк — бяха му се обадили и той беше изчезнал. Сигурно е заловил Малин. И е намерил внучката си. Миа се окопити и се усмихна. Не искаше да показва колко зле се чувства.

— Здравейте, Карен.

— Здравейте, Миа.

— Радвам се, че се обадихте. Благодаря ви. Съжалявам, ако съм се държала нелюбезно. Напрегнато е на работа.

— Случило ли се е нещо? — Карен придоби загрижено изражение.

Тя харесва Холгер, помисли си Миа. Вече е очевидно.

— Не, само обичайният стрес — излъга Миа. — Намерихте ли ключовете?

— Да, у мен са — отвърна Карен. — Само ще си облека якето.

Тя се скри в задната стая и се върна с якето.

— Отдавна ли е тук?

— Не знам. — Излязоха навън и оттам се отправиха към входа на гаража. — Слязох да изхвърля боклука сутринта. Виждате ли, това по принцип не е мое задължение, но помагам, когато има много работа. Тогава я видях. Не ми е известно откога е тук.

— Защо не я е закарала вкъщи? — попита Миа.

— Нямам представа. — Сестрата я поведе с лека походка към гаража.

Стъпвай леко, Миа, стъпвай леко.

Думите на баба й на смъртния одър. Миа изобщо нямаше чувството, че се движи леко. Карен бе на нейните години, вероятно малко по-възрастна, но изглеждаше несравнимо по-добре. По-млада. По-жизнерадостна. Нито една бръчка. Не носеше отговорност за целия свят на плещите си. Медицинска сестра в старчески дом. Нещо съвсем различно от повехналата, посърнала следователка от отдел „Убийства“. С нея беше свършено. Усещаше го с цялото си тяло. Толкова дълго се мъчеше да издържи. Да бъде Миа Лунния лъч. Съвсем сама на света. Пътуването до гробището й отвори очите. Няма нужда да се бори. Окопити се и се усмихна на симпатичната сестра. Мунк и Карен. Надяваше се да се получи. Да са щастливи заедно. Той наистина го заслужаваше.

— Ето я. — Карен посочи белия ситроен, паркиран в един ъгъл. — А ето и ключовете — усмихна се тя.

Миа отключи колата и огледа купето. На пръв поглед нищо не подсказваше, че наднича в колата на сериен убиец. Всичко изглеждаше напълно нормално. Чаша от Макдоналдс. Вестник. Миа заобиколи колата и отключи багажника. И там нямаше нищо, освен обичайните неща. Авариен триъгълник. Чифт ботуши. Какво, по дяволите, очакваше? Щолц да остави там някакви вещи на момичетата? Тя бе по-умна от привидното. Цинична. Студена. Кроеше планове с години. Няма да остави следи в колата. Даже бе ходила на гроба на Сигри. Миа изпита ярост при тази мисъл. Усети, че телефонът й вибрира в джоба. Снимка от Лудвиг. Значи все пак не е изгубила напълно способностите си. Радваше се, че се оказа права. Дискусионна група за бездетни жени. Беше й приятно да знае, че е стигнала до нещо. Извади телефона от джоба си и отвори съобщението на Лудвиг. Снимка. Дискусионна група в Хьонефос. Коледна среща, 2005 г. Имаше шест жени. Позираха усмихнати пред елхата. Веднага я позна. Малин Щолц. Очите й не бяха разноцветни. Две сини очи. Лещи. Миа леко увеличи снимката. Малин Щолц. Беше така странно. Изглеждаше толкова нормална. Съвсем обикновено момиче, което иска да има деца, но не може. Усмихната, прегърнала жената до себе си. Миа премести малко изображението, за да вижда по-добре.

Но какво, по дяволите…

Тя се обърна, ала вече беше късно. Жената на снимката. Жената зад нея. Усети иглата да прониква в кожата на шията й, тилът й се удари в металния капак на отворения багажник.

— Брой до десет отзад напред — заръча усмихнатата Карен. — Така казват. До десет отзад напред и ще заспиш. Не е ли забавно? Десет — девет — осем…

Миа изгуби съзнание, преди да чуе „шест“.

6

76

На Анете Голи не й се нравеше обстановката в заседателната зала. Микелсон се появи и пое командването, искаше лично да води разследването, но не бе навлязъл достатъчно навътре в детайлите, за да вдъхнови екипа, да ги накара да свършат нещо. Обхващаше я силно раздразнение. Трябваше да продължават, да бързат, да действат възможно най-експедитивно. Дявол да го вземе, нямаха време да информират Микелсон за всичко, което не е разбрал. А къде се губеше Миа? Нали току-що бе говорила с нея? И защо Мунк си е изключил телефона? Сигурно ще се срещне с извършителя, но какво пречи да си остави телефона включен? Така би им предоставил възможност да го проследят. Не иска да го следят ли? Превърташе аргументите в главата си и не чу какво каза Ким.

— Налага ли се да го правиш сега? — попита Микелсон. — Нямаме ли по-важна работа?

Ким въздъхна.

— Да, но според мен има връзка.

— И каква е връзката? — продължи да разпитва Микелсон.

Анете Голи едва се въздържа да не каже нещо. Както стана ясно, Микелсон не беше в час.

— Тобиас Ивершен е момчето, което намери Юхане — отново въздъхна Ким. — И сега е изчезнал. Току-що говорих с учителката му. Никой не го е виждал от една седмица. И е оставил бележка на брат си, че отива при някаква секта в гората.

— Може и да е случайно — отвърна Микелсон.

Анете не издържа.

— А може и да значи нещо — прокашля се тя. — Ако става въпрос за секта в гората близо до мястото, където са намерили Юхане, определено има смисъл да проверим. Все пак е намесена религиозна общност, как — не знаем точно, но тук има нещо.

Микелсон я погледна и размисли.

— Добре — отсъди той най-накрая. — Но не хабете много време. И дръж телефона си включен, в случай че ни потрябваш.

— Тъй вярно. — Ким козирува и излезе от стаята.

Докато затваряше вратата след себе си, намигна на Анете в знак на благодарност. Тя му отвърна с усмивка. Харесваше Ким Колсьо. Всъщност харесваше целия екип. Мунк несъмнено имаше слаби страни, но умееше да подбира хора. Никога не бе работила в толкова сплотена и мотивирана общност. За съжаление не толкова мотивирана точно в момента — Миелсон ставаше за шеф в „Грьонлан“, но не и за следовател и ръководител на екип. Липсваха му социални умения. Антените му не бяха достатъчно чувствителни. Полицаите от отдела, обикновено отдадени на работата с хъс, сега имаха вид на хора, предпочитащи всичко друго, вместо да седят в заседателната зала. Не беше чудно. Чакаха ги милион задачи, пясъкът в часовника изтичаше. Около жилището, където бяха настанили Марион и Мириам, никой не бе забелязал нищо. Марион беше изчезнала безследно. Анете се замисли за Мунк. Не беше изключено сега да е там. Сам и без прикритие, животът му е в опасност, но при всички положения е там. Щом е отишъл, значи е било наложително. Тя не си представяше друга възможност.

— И така, докъде стигнахме с Марион Мунк? — попита Микелсон.

В този момент иззвъня телефонът на Анете. Микелсон я погледна недоволно.

— Дежурният в „Грьонлан“ — поясни тя. — Трябва да вдигна.

Излезе от стаята.

— Да? Анете е.

— Здравей. Хилде Мир е на телефона. Един човек иска да говори с теб.

— Лично с мен?

— Не, с някой от вас. Опитах да се свържа с Мунк и Миа, но не ми отговарят.

Миа не отговаря? Къде ли е?

— Много съм заета в момента. Дано да е важно.

— О, определено е важно.

— Кой иска да говори с мен?

— Малин Щолц.

Анете едва не си изпусна телефона.

— Моля?

— Малин Щолц е тук.

От смайване Анете забрави да отговори. Затвори телефона и се втурна в заседателната зала.

— Щолц е при нас — извика тя.

— Какво? — изуми се Микелсон. — Ама как така?

— В „Грьонлан“ е. Къри, ти идваш с мен.

— Слушам. — Къри си навлече якето.

77

Холгер Мунк седна в леглото. Имаше невероятно силно главоболие и устата му бе ужасно суха. Огледа се объркано. Стая в здравно заведение. Обстановката бе болнична. Старческият дом. Все още се намираше в „Хьовиквайен“.

Но как, по дяволите…

Изправи се бързо, ала се наложи пак да седне. Стаята се завъртя около него. Прозорец. Навън е тъмно. Вечер. Бе проспал целия ден. В легло в старческия дом „Хьовиквайен“, с дрехите. Претърси си джобовете, но не си намери телефона. Пълен ад. Какво става, за Бога? Къде е Карен? Нали щеше да го събуди? Добра се, залитайки, до вратата и се опита да я отвори, но не успя. Вратата бе заключена отвън. Опита се да напипа ключалката от вътрешната страна, ала не намери такава. Някой го беше заключил вътре. Това бе най-ненормалното. Холгер Мунк осъзна какво се е случило и усети как го обзема паника.

Дявол да го вземе.

Замахна с тежкия си юмрук към вратата и завика възбудено.

— Ехо?

Започна да удря отчаяно и същевременно се опитваше да си събере мислите.

— Има ли някого?

Отново си бръкна в джобовете. На палтото и на панталоните. Замъкна се обратно до леглото и започна да претърсва чаршафите. Никъде нямаше и следа от телефона му.

Вратата зад гърба му се отвори и непозната сестра надникна вътре. Погледна го изплашено.

— Кой сте вие? Какво правите тук?

— Мунк, полицейско управление Осло, отдел „Убийства“ — измънка Мунк и се шмугна покрай нея. — Виждали ли сте Карен?

— Карен ли? — попита стреснатата сестра. — Не е на смяна. Защо?

— Трябва да използвам телефона ви. — Мунк се заклатушка към рецепцията.

— Не, почакайте, не можете просто да…

— Мунк, полиция, майка ми е настанена тук — измърмори той и вдигна телефона.

Застина със слушалката в ръка, леко смутен. Проклети модерни технологии! Вече не знаеше никакви номера наизуст. Набра номера на информация и помоли да го свържат с полицейския участък в „Грьонлан“. Най-сетне му вдигнаха. Поиска да го прехвърлят към Специалния отдел. Обади се Лудвиг.

— Грьонли.

— Мунк е.

— По дяволите, Мунк, къде си?

— Нямам време за това, Лудвиг. Миа там ли е?

— Не, няма я.

— Как така я няма? Къде е?

— Не е тук — отвърна Лудвиг.

— Но какво става, за бога! — възкликна Мунк. — Габриел там ли е?

— Мунк? — прекъсна го Лудвиг.

— Свържи ме с Габриел. Той знае как да проследи телефона й. Дай ми Габриел.

— Мунк? — настоя Лудвиг.

— Дяволите да те вземат, Лудвиг, какво има? Дай ми Габриел.

— Внучката ти е изчезнала — съобщи Лудвиг на другия край на линията.

Мунк притихна.

— Марион е изчезнала — повтори Лудвиг. — Някой я е отвлякъл от жилището. Нещата обаче се нареждат, Мунк. Щолц е при нас. Сама дойде. Чу ли ме? Малин Щолц е при нас. Анете и Къри я разпитват. Всичко се нарежда.

Мунк бавно се събуждаше. Като мечка след зимен сън.

— Не е тя — изръмжа той.

— Как така?

Сега всичко се навърза в съзнанието на Мунк.

— Изпрати ми кола.

— Но, Мунк?

— Изпрати ми кола — извика той в слушалката.

— Да, но къде си? — викна на свой ред Лудвиг.

— Извинявай — отвърна Мунк, усещайки, че цялото му тяло се тресе. — Дом за възрастни хора „Хьовиквайен“. Изпрати кола, Лудвиг. Не мога да шофирам. Изпрати кола.

Остави слушалката на масата пред себе си и излезе с нестабилна походка във вечерния мрак.

78

В модерната зала за разпити на подземния етаж в „Грьонлан“ се усещаше едновременно напрежение и облекчение. Толкова дълго я бяха търсили. В началото тя бе невидимо лице, незнаен сериен убиец, впоследствие постепенно доби образа на жената с разноцветни очи, обитаваща жилище, облицовано с огледала. А сега бе там. Само на метър от тях. Анете скришно я наблюдаваше, докато Къри й наливаше поредната чаша вода. Малин Щолц. Анете не знаеше какво бе очаквала, но по-скоро не това. Дълга черна коса, обрамчваща бледо лице. Тънки пръсти, които едва успяваха да поднесат чашата към сухите й устни.

— Благодаря — прошепна неуверено Малин Щолц и отново наведе глава.

Анете почти я съжали.

— Имате право на адвокат, нали сте наясно? — попита Къри и седна.

Малин Щолц кимна нерешително.

— Не ми трябва адвокат — каза тихо тя.

— Може би е разумно да ви назначим адвокат — вметна Анете.

Малин Шолц я погледна. Едно кафяво и едно синьо око, сякаш изгубили цялото си желание за живот.

— Не ми трябва — повтори тя и прокара тънката си ръка през черните коси. — Ще кажа всичко, което знам.

— Заподозряната се отказва от правото на юридическа защита — отбеляза Къри на малкия микрофон на масата.

— Сигурна ли сте? — настоя Анете.

Малин Щолц отново кимна все така колебливо. Беше толкова крехка. Анете направо не можеше да повярва. Бе почти прозрачна — като стъкло. Полицайката имаше чувството, че ако говори твърде силно или щракне с пръсти, Малин ще се разпадне на парчета.

— Ще ви кажа всичко, което знам — продължи Щолц. — Но искам да се обадите на един човек.

— На кого? — попита остро Къри.

Анете му направи знак да се успокои. Нямаше причина да се държи агресивно. Малин Щолц вече бе прекършена.

— Болна съм — обясни Малин. — Имам заболяване. Искам да се обадите на лекаря ми. Може ли?

Малин пак я погледна, този път с умолителен поглед.

— Разбира се — кимна Анете. — Кой е номерът?

— Знам го наизуст — отвърна Малин.

Къри побутна през масата бележник и химикалка. От телефона му се разнесе звън. Той прочете съобщението, получено, докато Малин записваше номера в бележника. Вдигна вежди и подаде телефона си на Анете. Съобщението бе от Лудвиг.

Мунк пътува към вас.

Анете се усмихна и плъзна обратно телефона към Къри. Мунк се бе завърнал. Най-после. Взе бележника от Малин Щолц и го даде на Къри.

— Ще се обадиш ли?

Къри кимна и излезе от стаята.

— Искате ли още вода? — попита Анете, когато останаха сами.

— Не, благодаря — отвърна тихо Щолц и наведе глава.

— От какво заболяване страдате?

— Не могат да разберат — отговори Малин. — Но е нещо в главата ми. Умът ми не е наред. Понякога не знам коя съм. Но не могат да разберат какво ми е.

— Къде е Марион Мунк? — попита Анете.

— Кой?

Малин Щолц я погледна учудено.

— Марион Мунк. Похитили сте я от апартамента, нали? Къде я държите?

— Кой? — повтори Щолц.

Изглеждаше доста объркана.

— Нали знаете защо сте тук?

— Да — кимна Малин.

— И защо?

— Мамехме старци — отвърна тихо Малин.

Сега бе ред на Анете да се изненада.

— Какво имате предвид?

Малин я погледна.

— Мамехме старци. Не беше нарочно. Просто така се получи. Карен и аз. Искахме да спечелим пари. Аз щях да осиновя дете. Не е лесно, когато си сама и не си съвсем здрава. Знаете ли колко е скъпо и трудно да се осинови дете?

Анете вече наистина не разбираше за какво говори тя.

— Сега болна ли сте, Малин?

— Какво? Дали съм болна?

Малин Щолц изведнъж вдигна глава и се огледа.

— Малин ли сте в момента, или сте с друга самоличност?

— Не се казвам Малин — поправи я Щолц.

— Тогава как се казвате?

— Казвам се Майкен Стурберге — отвърна Малин Щолц.

— Защо се представяте като Малин?

— Идеята беше на Карен — обясни слабото момиче.

Майкен Стурберге. Анете вече бе съвсем объркана, но не го показа пред момичето.

Къри се върна в стаята.

— Така, говорих с лекаря ви. Каза да ви поздравя и да предам, че пътува насам.

Бе изоставил напълно острия тон. А и нямаше причина да е другояче. Така, като я гледаше, Анете наистина започваше да се съмнява, че всъщност търсят Малин Щолц. Освен ако не е много добра измамница. Което бе напълно възможно. Самата тя беше признала, че е болна. От време на време не била на себе си. Но Анете бе виждала немалко измамници през годините и ако Малин Щолц беше една от тях, значи е изключително талантлива. Анете изключи диктофона и я помоли да я извини за момент. Дръпна Къри в коридора, оставяйки Малин Щолц сама в стаята за разпити.

— Какво каза лекарят?

— Тя говори истината — потвърди Къри. — От малка са я настанявали по институции. Ако човекът, с когото разговарях, наистина е лекар. Случаят е толкова странен, че вече не вярвам на нищо.

— Каза ли какво й е?

— Лекарска тайна, но определено й хлопа дъската.

— Къри…

— Психично болна. По дяволите, Анете, жената е убила четири деца, а аз трябва да внимавам какво говоря?

— Проучи дали лекарят има лиценз. И накарай някой да провери какво знаем за Майкен Стурберге.

— Коя е тази?

Анете кимна към стаята.

— Щолц?

— Така казва. Иди да провериш. Става ли?

— Става — съгласи се Къри.

Анете се върна в помещението за разпити и включи диктофона.

— Петък, четвърти май, 2002 г., часът е 22:40, говори прокурор Анете Голи, разпитвам Малин Щолц.

— Майкен Стурберге — обади се Щолц, но изведнъж сякаш се разколеба.

— Как предпочитате да ви наричам? — попита дружелюбно Анете.

— Майкен, струва ми се — отвърна Малин.

— Значи ще казваме „Майкен“. Искате ли още вода, Майкен?

— Не, благодаря. Няма нужда.

— Знаете ли защо сте тук, Майкен?

— Да, защото двете с Карен мамехме старците. Много съжалявам.

— Не затова ви разпитваме, Майкен.

— Така ли?

Бившата Малин Щолц, понастоящем Майкен Стурберге, я погледна учудено.

— Сигурна ли сте, че не искате адвокат?

— Да, сигурна съм, но защо съм тук?

— Заподозряна сте в убийството на четири шестгодишни момичета, както и в отвличането на Марион Мунк, също на шест години.

— О… не, не, не, не.

Майкен изведнъж стана от стола и протегна ръка към Анете.

— Не, не, не… о, не, не.

— Седнете, Майкен.

— О, не, не… не, не, знаете, знаете, че нямам нищо общо. О, не. Не, не, не.

Анете съжали, задето се съгласи да й свали белезниците. Майкен Стурберге рискуваше всеки момент да се нарани.

— Бихте ли седнали, Майкен?

— Нямам нищо общо с това.

— Бихте ли седнали, Майкен?

— Това… о, не, не, не. Знаете. Не бях аз.

— Ако седнете, ще ви изслушам. Съгласна ли сте? — каза Анете възможно най-ласкаво, готова да натисне копчето под масата.

Щеше да повика охраната само в краен случай, при абсолютна необходимост.

Майкен Стурберге се взря за миг в нея и реши да седне.

— Майкен?

— Да?

— Да оставим за момент настрана какво казах. Окей?

— Окей? — повтори Майкен с въпросителна интонация и избърса една сълза от бузата си.

— Разкажете ми по-подробно за това, което споменахте.

— Старците ли? — Майкен се изпъна на стола.

— Кои са старците?

— В старческия дом — отвърна тихо Майкен. — Запознах се с Карен в Хьонефос. В една дискусионна група за бездетни хора. Сприятелихме се. Тя го измисли, каза, че познавала някакъв човек.

— Кого?

— Един свещеник. Или май не бил свещеник, ами търговец на коли, но станал свещеник и ограбвал парите на хората, които скоро щели да умрат.

— Наследство ли?

Миа бе уведомила отдела за религиозната общност, опитала се да подведе майката на Мунк и да се домогне до имуществото й.

Майкен Стурберге кимна.

— Получавахме пари за всички привлечени хора, които бяха…

— Които бяха какво?

Майкен се поколеба.

— Ами, знаете, стари — податливи на приказки за рая.

Тя очевидно се срамуваше. Търкаше дланите си, отпуснати в скута.

— И колко дълго продължи това?

— О, дълго. Дълго. Измамихме много хора.

Вратата се отвори и Къри влезе в стаята. Анете натисна копчето на диктофона.

— 22:57. Следовател Йон Ларшен току-що влезе в стаята. Разпитът на Малин Щолц, Майкен Стурберге продължава. — Тя погледна Къри, който и отвърна с кимване.

— Всичко е вярно — докладва той лаконично.

— Коя е Карен? — попита Анете.

— Не познавате ли Карен? — учуди се Майкен.

— Коя Карен? — запита и Къри.

— Не, не познаваме Карен — каза Анете.

— Аз познавам Карен. — Мунк ненадейно се бе озовал се в стаята.

Анете дори не бе чула вратата да се отваря.

— 22:59. Ръководителят на Специалния отдел, Холгер Мунк, току-що влезе в стаята за разпити — съобщи Анете на микрофона.

— Къде е Карен? — попита Мунк и приседна на ръба на масата.

Майкен Стурберге, изглежда, се засрами от присъствието на Мунк. Познаваха се. И тя бе участвала в опита да бъде отнето имуществото на семейство Мунк.

— Съжалявам, Холгер — измърмори и заби поглед в скута си. — Исках само да имам дете. Защо да нямам дете, след като всички други имат?

— Всичко е наред, Малин — каза спокойно Мунк и сложи ръка на рамото й. — Само ми кажи къде е Карен.

— Майкен — вметна Анете.

— Какво? — Мунк се обърна към нея.

Анете бе виждала шефа си на предела на силите му и преди, но никога до такава степен. Той едва успя да я погледне в очите. Ако не знаеше за непоносимостта му към алкохола, щеше да е убедена, че е пил.

— Майкен Стурберге. — Къри кимна към Мунк в опит да го успокои.

— Майкен ли? Добре, Майкен — съгласи се Мунк. — Къде е Карен?

— О, не, не! — Майкен започна да се полюшва напред-назад на стола.

— Мунк? — обади се Анете, но той отказваше да я слуша.

— Трябва да науча къде е Карен, схващаш ли? Трябва веднага да разбера къде е!

Мунк се наведе и хвана раменете на слабото момиче. Майкен Стурберге реагира инстинктивно и закри лицето си с ръце.

— Не, не, не.

— Мунк — строго се намеси Анете.

— Къде е Карен? — изкрещя Мунк и разтърси слабото момиче.

— Мунк — извика Анете.

— Къде е Карен?!

Мунк я държеше за раменете и я разтърсваше силно. Анете понечи да стане, но Къри я изпревари. Едрият полицай хвана с мощните си ръце Мунк и го изведе от залата за разпити.

— Добре ли си, Майкен? — попита Анете, когато останаха сами в стаята.

Слабото момиче я погледна с уплашени очи и колебливо кимна.

— Само за момент ще поговоря с двамата и се връщам. Става ли?

Майкен отново кимна.

— Майкен?

Тя я погледна.

— Да?

— Всичко ще се нареди. Вярвам ти.

Майкен избърса една сълза от лицето си.

— Много благодаря.

Анете се усмихна, сложи ръка на рамото й и излезе.

— Какви, по дяволите, ги вършиш, Мунк?

В коридора стоеше Къри, който все още държеше здраво началника.

— Съжалявам — измънка Мунк. — Марион е при нея. При Карен. Момиченцето ми е при нея. Марион е при нея.

— Успокой се — кротко го призова Къри.

— Заведи Майкен в някоя килия — нареди спокойно Анете. — Аз ще се заема с Холгер.

Къри прие неохотно и отпусна хватката, в която бе сграбчил светлокафявото палто. Влезе в стаята за разпити и ги остави сами в коридора.

— Добре ли си Холгер? — Анете положи ръка върху рамото на шефа си.

— Момиченцето ми е при нея — простена Мунк.

— Коя е Карен? — поинтересува се спокойно Анете.

— Работи в дома — изломоти Мунк. — Отвлякла е момиченцето ми, Анете. Моето момиченце.

— Ще я намерим — обеща Анете. Телефонът й иззвъня.

— Анете.

— Дай ми Холгер — задъхано се обади Габриел Мьорк от другата страна.

Тя подаде телефона на Мунк.

— Да?

Мунк изслуша краткото известие и затвори телефона почти веднага.

— Филмът на Кисе. Имаме джипиес координатите. Вземи Къри, става ли?

Пълният полицай се втурна надолу по коридора, без да дочака отговор.

79

Миа Крюгер се събуди от шума. Първоначално го взе за повика на чайките. Беше се завърнала на своя остров. В къщата, която бе купила, за да е сама. За да избяга от хората. За да избяга от самата себе си. По собствена воля вземаше лекарства в почти смъртоносни дози. Сама си ги назначаваше. Морето. Въздухът. Птиците. Покоят. Щеше да отиде при Сигри. Много е тежко да си сам. Когато всички от семейството са си отишли. Бяха мъртви. Много е трудно никой да не те разбира. Сигри винаги я разбираше. Чаровната, красивата, прекрасната Сигри. Дори не се налагаше Миа да говори. Разбирам, Миа. Без дори да отвори уста. Топлите, добри очи я гледаха изпод светлата коса.

Сега е сама. Без убежище. Без покой. Само тази къща и чайките. Силната, интелигентната, специалната Миа Крюгер, Миа Лунния лъч, индианката със сияйни сини очи, един от най-добрите следователи в разследванията на убийства, превърната в уморена особнячка на пуст остров.

Миа усещаше сухота в устата си. Опита се да отвори очи, но й беше трудно. Преход на забавен каданс от съня в реалността на фона на музика. Радио. Музиката спря. Тя направи повторен опит, но клепачите й тежаха, не помръдваха. Миа бавно се плъзна обратно в съня, кафето беше готово, звукът от пара в кухнята на Хитра.

— Здрасти, Миа.

Миа Крюгер най-сетне отвори очите си и видя пред себе си Карен Нилун. Рижорусата жена се усмихваше и държеше в ръка бутилка вода.

— Искаш ли нещо за пиене? Сигурно си страшно жадна.

Миа изведнъж се опомни, тялото й инстинктивно се оттласна, опита да се освободи. Имаше нещо на устата й. Ръцете й бяха вързани за стол. Краката. Краката — също. Здраво вързани. Движенията й бяха инстинктивни, идваха от тялото й, не от ума, паника на мускулите, но нямаше смисъл. Можеше да помръдне само главата си.

— Много си сладка — засмя се Карен и размаха шишето с вода пред нея. — Дълго ли ще се съпротивляваш? Много е забавно да те гледам, продължавай!

Миа усети настъпващия пристъп на паника, но успя да се успокои. Да го отблъсне. Вдиша дълбоко, докато въздухът изпълни корема й, и се огледа. Полицейски поглед. Намираше се в малка къщичка. Или вила. Не, къща. Рамките на прозорците са бели. Стари. Извън града. Стъклата са облепени с фолио. Виждаше се навън, но не и навътре. Топлина и пращене зад гърба й. Печка, не — открит огън, камина. Диван. Маса. Шейсетте години. Килимче на пода. Много цветове. Врата вляво. Стар хладилник. Кухня. Още една врата. Открехната. Коридор. Чифт мръсни ботуши. Жилетка. Дъждобран.

— Да, тук е приятно, нали? — Карен остави бутилката на пода. — Искаш ли да те разведа?

Миа се опита да каже нещо, но от гърлото й излезе само бълбукане. Устата й бе залепена със скоч. Изплези език, промуши го между устните, усети вкус на лепило.

— Ако искаш вода, не бива да викаш — предупреди я Карен. — Далече сме от хората, така че няма да ти помогне, но не искам да събудиш детето.

Срещу нея имаше телевизор. Не, не телевизор, монитор. Свързан с компютър. Клавиатура. Мишка. Карен почука по монитора.

— Виж, спи. Трябва да пазим тишина. Шшш.

Карен Нилун се усмихна и допря показалец до устните си. Мониторът бавно се включи и показа спящо момиченце. Марион. В бяла стая. Перспективата бе от птичи поглед, уеб камера, монтирана в единия ъгъл.

— Не е ли сладка? — умили се Карен.

Медицинската сестра приседна на масата и леко погали екрана.

— Не бива да будим децата, когато спят.

Карен направи крачка напред и с един замах отлепи тиксото от лицето й. Миа се задъха и закашля. Гадеше й се. Инжекцията във врата. Имаше чувството, че ще повърне.

— Така, пийни малко — каза Карен и поднесе бутилката към устните й.

Миа преглъщаше водата, колкото можеше, останалото се стичаше по брадичката й, по пуловера, в скута, краката й се намокриха.

— Браво — похвали я Карен и избърса с ръка ъгълчетата на устата и брадичката й.

— Направила ли си й нещо? — изхриптя Миа.

Гласът й звучеше странно и дрезгаво.

— Но какво говориш? — изсмя се Карен. — Нищо не съм й направила. Ще я убия, разбира се, но няма да й направя нищо.

— Дяволите да те вземат — изхриптя Миа и се изплю.

Карен отскочи настрани и на косъм избегна да бъде наплюта.

— Пфу, Миа! Искаш ли пак да ти сложа лепенката, или ще се опитаме да се държим подобаващо?

Силна ярост обзе Миа, но в последния момент успя да се овладее.

— Ще се държа подобаващо — тихо изрече тя. — Извинявай.

— Виждаш ли, така е по-добре — усмихна се Карен и отново седна.

— Защо мен? — попита Миа.

— Ама ти направо на въпроса? Не е ли скучно така? — засмя се Карен. — Няма ли първо да си поиграем малко? Обичам да играя. Игрите са весели. Не си ли съгласна? Не обичаш ли да играеш, Миа? Миа Лунния лъч — какво сладко име! Много подходящо, нали?

Миа мълчеше. Тя затвори очи и отпусна глава на гърдите си. Карен се изправи и се приближи до нея.

— Миа? Миа? Не бива да заспиваш, сега ще играем.

Миа отвори очи и я заплю точно в лицето.

Русорижата жена не бе подготвена и за частица от секундата промени изражението си. Усмивката изчезна. Очите й заискряха.

— Пачавра проклета!

Карен Нилун вдигна ръка и удари Миа по лицето. Ударът бе силен. Миа се отметна назад и за секунда изгуби съзнание, притъмня й пред очите.

След известно време ги отвори. Гротескната усмивка се бе завърнала.

— Малко сладкиш? — усмихнатата Карен наклони глава. — Опекох го специално за теб.

— Коя, по дяволите, си ти?

— Не ругай — предупреди жената. — Не е необходимо. Такова е правилото. Споразумяваме ли се да има такова правило в играта?

Миа се овладя и кимна. Пак се огледа. Полицейският поглед. Беше в плен. Далече от хората. Не можеше да помръдне. Ще говори, докато се освободи. Това е единственият начин. Да участва в играта.

— Хубаво правило — отвърна Миа тихо и се опита да се усмихне.

— Добре. — Карен плесна с ръце. — Кой започва? Да започна ли аз?

Миа се съгласи.

— Израснах в тази къща — поде Карен. — Бяхме аз, майка ми, сестра ми и онзи, чието име не назоваваме.

— Баща ти? — попита Миа.

— Онзи, чието име не назоваваме. — Карен не спираше да се усмихва и отново приседна на масата. — Твой ред е.

— Аз израснах в Осгорщран — започна Миа. — Заедно със сестра ми и майка ми, и баща ми. Живеехме в бяла къща, недалеч от тази на Едвард Мунк. Баба живееше наблизо.

— Скука — подхвърли Карен. — Разваляш купона. Това вече го знаем. Кажи нещо ново, нещо неизвестно. Да разкажа ли аз нещо?

Миа отново се съгласи.

— Майка ми работеше в Хамарската болница. Разрешаваха ми да я придружавам на работа. Тя ми показваше всичко. Имаше най-меката коса на света. Позволяваше ми да я реша. Сестра ми беше много малка, тя само можеше да гледа. Един ден мама не се върна от работа. Всички знаехме какво е станало, но полицията не направи нищо. Не ти ли се струва малко странно — да живеем в страна, където полицията не прави нищо?

Карен се усмихна и затъкна косата зад ухото си. Погледна към тавана, сякаш се замисля.

Хамарската болница. Намираше се в покрайнините на Хамар. Баща й бе убил майка й. Полицията не беше предприела нищо. Оттам идваше ненавистта й към полицията.

— Може ли да те попитам нещо? — обади се Миа.

— Всичко може — засмя се Карен. — В тази игра всичко е позволено.

— Освен ругатните — уточни Миа и се усмихна с мъка. Надяваше се да изглежда искрена.

— Точно така — изкиска се Карен. — Не обичаме ругатните.

— Как го нарече?

— Кое?

— Момиченцето от родилното отделение.

Карен вече не се усмихваше.

— Маргрете — отвърна тя.

— Хубаво име — отбеляза Миа.

— Нали?

— Да, много хубаво. Това нейната стая ли беше? — посочи с глава монитора.

— Да — отговори печално Карен, — всъщност не, не беше толкова хубава. Там се намираше, но построих нова. Старата беше твърде тъжна.

— Какво се случи с нея?

— О, не, мой ред е, мой ред е!

Миа отвърна поглед от монитора. Не издържаше на гледката. Марион лежеше в леглото, облечена в бяла кукленска дантелена рокля.

— Кръвта му изтече — усмихна се Карен.

— На кого?

— На този, чието име не назоваваме. Сложих му миша отрова в храната. Наложи се аз да готвя. За нас тримата. След като полицията каза, че мама просто е изчезнала. Гледката беше забавна. Кървеше от устата, отвсякъде. Много беше приятно да го наблюдаваме. Почти празнично. Почти като на Коледа.

— Къде го погребахте? — Миа се постара да не гледа екрана.

Съсредоточи се, Миа, съсредоточи се.

— Точно зад външния клозет — усмихна се Карен. — Смрад и лайна. Много подходящо. Сигурна ли си, че не искаш сладкиш?

— Може би по-късно — усмихна се Миа.

— Много е вкусен — кимна Карен и за миг потъна в мислите си.

— А Малин Щолц?

— Искаш да кажеш Майкен?

— С разноцветните очи? Не се ли казва Малин?

— Майкен — поправи я Карен. — Горката Майкен. Луда е за връзване, нали знаеш? Обаче спечелихме доста пари заедно.

Миа бавно започна да проумява. Логиката на всичко.

— Чрез църквата?

Карен Нилун се усмихна и отново изръкопляска.

— Отлично, Миа. Много си умна. Нямаш представа колко е лесно да накараш старите дами изведнъж да решат да дадат всичките си пари на Иисус, когато не им остава още много живот — засмя се тя. — Те вземаха шейсет процента, ние — четирийсет. Така е справедливо, бих казала. Това са мно-о-о-го пари, Миа. Знаеш ли колко пари са това?

— Не — отвърна Миа.

— Много — смигна Карен. — Да кажем, че не живея тук.

— А тя знаеше ли за Маргрете и за другите момичета?

— О, не — засмя се Карен. — Майкен е порядъчно луда, в това няма съмнение, но е прекалена мекушава за такива неща. Но пък поне успях да използвам глупавия й приятел, Рогер Бакен. Той не можеше да реши дали е мъж, или жена. Впрочем, беше забавно. Такива хора винаги са много слаби, лесно е да ги измамиш.

— Боже, това се казва план — отбеляза Миа. — Сътрудничили сте си с църквата. Умно сте го измислили, изгодно за всички.

— Да, нали? — призна гордо Карен.

— И какво стана с нея?

— С кого?

— С Маргрете. Бебето.

Карен замълча за момент, преди да отговори.

— Бутна ме кола. Счупих си крака и двете ръце — тя стисна устни. — Лежах в болница.

— Дълго ли?

Карен кимна мълчаливо.

— Не ги упреквам — продължи тя, вече с предишната усмивка. — Старците. За това, че си дават парите. Лежат там съвсем сами. Тялото им отказва. Преосмислят живота си и се разкайват. О, кааак се разкайват, Миа! Виждала съм ги. Чувала съм ги. Мислят за всичко, което биха направили иначе. Съжаляват, че не са поемали по-малко отговорност за другите, че не са мислили повече за себе си, че не са пътували повече, не са се забавлявали повече, не са опознавали света. Всички са уплашени до смърт. Страхът се чете в очите им, ужасен страх, Миа, трябва да ги видиш. Разбират колко са сглупили. Обзема ги паника. Надяват се на нов живот. Искат да си купят още един шанс. Не ги упреквам. Какво е чувството да не ти остава много да живееш, Миа?

— Ще ме убиеш ли? — попита Миа.

Карен я изгледа учудено.

— Да, разбира се. Защо питаш?

— Защо мен?

— Не си ли разбрала още? А аз те мислех за интелигентна.

— Не, не съм разбрала — призна тихо Миа.

— Не си, защото съм по-умна от теб.

Карен се усмихна тържествуващо и плесна по детски с ръце.

— Убих едно куче, знаеше ли? За да имат момичетата другар в игрите. Не е ли мило от моя страна?

— Не знаех — измърмори Миа.

— Защото си тъпа — не спираше да се усмихва Карен Нилун.

— Да, ти си по-умна от мен.

— Така е.

— И защо ще ме убиеш?

— Не знаеш ли? Наистина ли не знаеш? — усмихна се ехидно русорижата жена.

— Не.

— Да ти кажа ли?

— Да.

— Защото ти уби сестра ми. — И Карен отиде в кухнята.

80

Лив-Хеге Нилун за първи път диша лепило на тринайсет, в една задна уличка в Хамар. Отдавна я бяха изключили от училище, не се чувстваше добре там — предметите не бяха за нея, не се разбираше със съучениците си, но и без това никой не се интересуваше къде е. По-рано сестра й, десет години по-голяма, се интересуваше от нея, винаги се грижеше за нея през детството им в Танген, в малката къща, далеч от хората. Баща им беше тиран. Ежедневието на сестрите и на майка им, накрая просто изчезнала от лицето на земята, беше белязано от физическо и психическо насилие. Малката Лив-Хеге ставаше свидетел на непоносими за ума и за тялото й действия. Напоеният с лепило парцал се оказа чудесен начин да се спаси от действителността. Докато Карен се навърташе край нея, й бе по-леко — да се справя в училище; да се старае да е добре; да вярва, че ще сполучи. Но Карен бе станала толкова странна. След като и двамата им родители си отидоха, тя се превърна едва ли не в друг човек. Изпадаше в ярост при най-малък повод. Ненадейно започваше да се смее високо на неща, които не бяха смешни. Лив-Хеге си спомняше как веднъж една птица се блъсна в прозореца на всекидневната. Тя я прибра, сложила я в малка картонена кутия, постлана с памук, опита се да й спаси живота. Един ден се прибра вкъщи с училищния автобус и завари голямата си сестра, Карен, в кухнята — в тенджерата на котлона вреше вода, а тя стоеше и гледаше как цвърчащата птичка се вари жива. Обърна се с широка усмивка към Лив-Хеге. Сякаш изпитваше наслада от гледката на умиращата птица. Навремето майка им работеше в болницата в Хамар и на голямата сестра, Карен, й позволяваха да ходи с нея там. Ала майката не бе разбрала, че Карен краде лекарства. Веднъж бяха останали сами вкъщи и тя показа на Лив-Хеге кутия на тавана, пълна със спринцовки и ампули, и стъкленици, и всякакви неща със странни наименования. Лив-Хеге недоумяваше какво ли е намислила сестра й да прави с всичко това, но най-вероятно щеше да убие нещо. Карен обичаше да убива.

Лив-Хеге трябваше да забрави. Парцалът с лепило само сложи началото на пътуване, чийто край можеше да е само един. Първо Лив-Хеге отиде на стоп от Танген в Хамар — и с това се приключи: тя не се прибра повече вкъщи. Дишаха лепило на провлака Домширкеоден, недалеч от катедралата, и заспиваха в храстите. Вземаха попърс[1] и лекарства за сърце и спяха по пейки и стълбища. Крадяха храна и прекарваха повечето от времето в търсене на някаква дрога. Колкото по-често се дрогираше Лив-Хеге, толкова по-трудно й беше да остава трезва. През първите години се докарваше до опиянение на промеждутъци, примерно няколко пъти в седмицата, но сега то траеше постоянно. Попаднала в спиралата на деградация, тя се спускаше неудържимо надолу. Измъкване нямаше. Детските преживявания преследваха Лив-Хеге: пълната липса на обич, непрекъснатият ужас какво ще се случи. Изгуби способността да се отнася към действителността така, както другите я виждаха. Добър живот. Сигурен живот. Къща. Работа. Семейство. Деца. Почивки. Никакъв шанс. Постепенно Лив–Хеге Нилун се прости с всички цели в живота си, освен една. Следващото дрогиране. И следващото. И после — следващото. Имаше си гаджета, но те не бяха толкова важни. Някакъв тип й предлагаше подслон и хашиш. При друг можеше да се изкъпе, а и разполагаше с алкохол.

Но после срещна Маркус Скуг. Лив-Хеге заспа в кола и се събуди в Осло. Ставаше въпрос да се вземе някаква пратка. Спийд. Или нещо друго. И в един апартамент в „Грьонлан“ го срещна. Лив–Хеге хлътна веднага и бързо станаха гаджета. Маркус Скуг я запозна с хероина и сега тя бе влюбена в две неща. Хероинът бе идеален за нея. Нещо съвсем различно от всички вещества в лепилото и всички нечистотии, които бе приемала. Вярно, откъсваха я от действителността, но й бе лошо и й се гадеше почти през цялото време. Това бе нещо съвсем различно. Маркус Скуг й сложи първата инжекция през един летен ден край река Акершелва. Лив-Хеге не вярваше, че е възможно: тялото й, цял живот напрегнато, сега изведнъж изпадна в покой. Всички остри игли и цялото пронизващо страдание се превърнаха в широка усмивка. Широка, красива, сладостна усмивка, породена от розови облаци от вечна красота. Хората бяха добри. Светът бе фантастичен. Завинаги. Оттогава бяха неотлъчно заедно. Съвършен, божествен триъгълник — Маркус, тя и хероинът. Поскитаха насам-натам, живееха ту на едно, ту на друго място. Маркус познаваше много хора и така стана дилър. Запознаха се с още повече хора. Дилърите са звездите на подземието, винаги са заобиколени от познати и непознати и макар че той търгуваше само на улицата, се справяха добре. Настъпи есента и те се настаниха за известно време в една каравана горе край езерото Трюван. Цареше шумна и купонджийска атмосфера, имаше много кокаин и спийд, но твърде малко хероин — той липсваше на Лив-Хеге. Нещата обаче щяха да си дойдат на мястото. Пак щеше да се надруса като хората. За щастие купонджиите постепенно се оттеглиха към центъра и горе, в караваната, отново останаха само тримата. Маркус, тя и великолепното течно злато, което скоро щеше да се влее в жилите й.

— Ще ме оправиш ли?

Лив-Хеге погледна умолително Маркус Скуг, който сновеше напред-назад в малката каравана.

Тъкмо бе изсмъркал две линийки смес от спийд и кокаин и беше съвсем умопомрачен. Говореше на себе си, а очите му бяха големи като чинии.

— Маркус? — повтори тя. — Ще ме боднеш ли?

Лив-Хеге запретна ръкава на пуловера си и сложи ръката си върху малката, сива ламинирана масичка.

— По дяволите, Лив-Хеге, сама си бий инжекцията, аз ли трябва винаги да правя всичко? — изгрухтя Маркус Скуг и си приготви още две линийки на масата.

— Но аз обичам ти да го правиш — поглези се Лив-Хеге. — Хайде де.

— Проклето мрънкало! Наистина не знам защо се влача с теб. Защо, защо, Лив-Хеге? Да не би да има полза от теб?

Лив-Хеге сведе засрамено поглед и затегна гумения ремък на ръката си. Маркус се наведе и изсмърка и двете линийки — по една с всяка ноздра.

— Я, виж ти, виж ти. Сега вече правим нещо.

Той се изсмя гръмко и удари юмрук в стената.

Лив-Хеге също се изкикоти силно, едва успя да улучи вената си, но иглата все пак влезе. Топлината започна да се стича в тялото й. Най-накрая. Розови облаци. Безкрайни плажове.

Тъкмо пусна иглата на пода и на вратата на караваната се потропа.

— Ехо?

Женски глас.

— Кой е, дяволите да го вземат? — провикна се Маркус.

Опита се да надникне през завесите, но бе забравил, че прозорците са покрити с картони. Нямаше как да се погледне навън от гадната каравана.

— Полиция.

Сега се обади мъжки глас.

— Но какво става, по дяволите? — изруга Маркус и започна да почиства масата от наркотика. — Лив-Хеге? Хайде де!

Лив–Хеге обаче не виждаше причина да прави каквото и да било. На устата й имаше широка усмивка и тя пътуваше към място, където всичко е хубаво. Не помнеше как точно стана, но изведнъж в караваната се появи полицайка.

— Миа Крюгер, отдел „Убийства“. Търсим това момиче. Виждали ли сте я?

— Това е Пиа — усмихна се Лив-Хеге, виждайки снимката.

— Затваряй си устата — кресна Маркус.

— Ама това е Пиа, Маркус. Не виждаш ли?

— Затваряй си устата ти казвам — изкрещя повторно Маркус Скуг.

— Маркус? — каза неочаквано полицайката. — Маркус Скуг?

— Какво става, Миа?

Отвън се обади друг полицай.

— Ама това не е ли самата Миа Крюгер — нахили се Маркус. — Мина много време.

Полицайката на име Миа изглеждаше, сякаш е видяла призрак.

— Как е сестра ти? — засмя се Маркус. Последните две линийки бяха започнали да действат, от устата му, превърнала се в голяма зееща дупка със зъби, извираше смях.

— О, не, вярно, тя пукна. Да, не издържа на напрежението, хе-хе. Да, да, така става с малките хубави момиченца от добри семейства. Много са изнежени. Веднага се пречупват.

Лив-Хеге не видя кога полицайката извади пистолет, но сега той беше там — в малката, прашна каравана. Самата тя се намираше другаде. Седеше на планински връх и наблюдаваше отгоре. Беше хубаво и топло. Свежият ветрец рошеше косата й.

На другото място, в далечината, там, където не се намираше тя, Маркус взе спринцовка от масата. От устата му излизаше пяна. Той вдигна спринцовката към полицайката и се разсмя необуздано.

— И ти трябва да пробваш, Миа. Сигурна ли си, че не искаш да опиташ, а? Сестра ти приемаше с голяма охота. О, каква слабохарактерна кучка беше тя, нещастната малка Сигри, хе-хе.

От прекрасния планински връх, където седеше, Лив-Хеге ясно виждаше какво се случва. Почти като на кино. Маркус се изхрачи и наплю полицайката и същевременно се опита да я убоде с иглата. Полицайката отскочи назад и после се чу гръм. Планинският връх се превърна във вулкан, под нея се разнесе грохот. Полицайката стреля два пъти. Маркус Скуг залитна назад и се просна окървавен на пода.

Лив-Хеге Нилун дойде на себе си след две седмици, в пристъп на изключително силна абстиненция, в непозната стая. До нея седеше Карен. И не я остави в продължение на цяла седмица. Бяха я вързали за леглото. Лив-Хеге Нилун никога не бе преживявала нищо подобно. Намираше се в ада. Всяка клетка в тялото й беше в пълно съзнание и страдаше дяволски. С милиард махмурлука едновременно, тя надаваше вой, сякаш обладана от Сатаната. Остана завързана за леглото в бялата стая, докато всичко не приключи. През цялото време Карен стоя до нея. Сестра й я миеше, хранеше я, държеше й ръката, утешаваше я. Дълго беше отсъствала, но сега се бе завърнала.

После позволиха на Лив-Хеге да става от леглото. Можеше да ходи до тоалетната без придружител и да се храни сама на масата. Карен не се отдели от нея и за секунда. След това й разрешиха да излиза в градината. Да седи на тревата. Да гледа слънцето. Да гледа дърветата. Карен се усмихваше — не бе виждала Карен да се усмихва по време на цялото лечение, но сега сестра й се радваше.

Карен Нилун обаче не знаеше, че Лив–Хеге не възнамерява да остане. В този живот. Загубила бе всичко, което притежаваше. Двете си любови. Маркус Скуг. И хероина. Какво можеше да й предложи този свят? Нищо.

Седмица по-късно за първи път й позволиха да отиде на разходка сама. Тя се покатери на един смърч в гората, колкото високо успя, и завърза въже на шията си.

И скочи на свобода.

[1] Стимуланти за вдишване на основата на изобутил нитрит, използвани като афродизиак. — Бел.прев. ↑

81

— Ужасно съжалявам — каза Миа.

— О, няма проблем. Уби я. А сега ти ще умреш. Така е справедливо, не мислиш ли?

Карен се усмихна и потупа Миа по ръката. Влезе в кухнята, после се върна с парче шоколадов сладкиш.

— Искаш ли сладкиш, Миа?

Миа поклати глава.

— Трябва да хапнеш нещо. Много е вкусен, по рецепта на майка ми е.

Миа хвърли бегъл поглед към монитора на масата. Марион Мунк лежеше неподвижно на легло в подземна стая. Миа изведнъж я видя да потрепва. За щастие. Момиченцето просто спеше. Карен Нилун помилва екрана с два пръста.

— Красива е, нали?

Миа леко кимна.

— Нямам търпение да я измия и наглася. Важно е децата да бъдат чисти, нали?

Карен й се усмихна. Миа започваше да се плаши. До този момент успяваше да остане сравнително спокойна, но ето че той дойде — страхът. Злото. Никога не бе виждала такива очи. Жената пред нея съзнаваше напълно какво казва и прави, но въпреки това не изпитваше никаква емпатия и нормални човешки чувства.

— Искаш ли да чуеш какво следва? Ще играем ли? — засмя се Карен и стана.

— Защо не поиграем на нещо друго? — попита Миа.

Сега беше важно да печели време. Заради себе си, но най-вече заради Марион. Проряза я болка. Помисли си за Мунк. Как щеше да реагира, ако Марион умре. Не можеше да си го представи. Беше прекалено нереално.

— И на какво искаш да играем? — поинтересува се неизменно усмихнатата Карен.

— На каквото и да е. — Миа се опита да отговори на усмивката й. — Например да говорим за Маргрете.

Карен стана малко по-сериозна. Сбърчи вежди и скръсти ръце пред гърдите си. Миа Крюгер отчаяно се опитваше да прочете какво става в главата й, как работи съзнанието й, да намери някакво слабо място, но не успяваше да се домогне до нея.

— Маргрете е добре — изчурулика Карен. — Ходи на училище на небето и има четири съученички, а скоро ще станат пет и ще има и учителка.

— Съученички ли? — зачуди се Миа.

— Ами да, нали ще тръгнат на училище? Не го ли разбра?

Сега парченцата от пъзела се наместиха в главата на Миа. Пътувам сама. Вещите. Учебниците. Въжето за скачане. Карен Нилун бе обсебена от извратената идея да събере учебен клас на небето, а тя щеше да бъде учителката.

Това бе логично. В съзнанието на психопат. Миа изпита угризения. Защо не го забеляза по-рано? Тогава нямаше да се наложи Марион да лежи заключена в малка стаичка в подземието на тази къща на ужасите извън града.

— Има си и куче — продължи Карен. — Прекрасна малка немска овчарка. Обожава да си играе с кутрето, виж колко е щастлива, Миа, виж.

Карен посочи нагоре към тавана и застина в глуповата усмивка.

— Мама скоро ще дойде, Маргрете. Малко остава.

Карен махна и изпрати целувка към небето.

— Защо десет рокли и само пет момиченца? — реши да си опита късмета Миа.

— Какво? — сепна се Карен.

— Поръчала си десет рокли, а си отвлякла само пет момиченца.

— Никое момиченце не бива да остава само с една рокля, не мислиш ли? Ти само една рокля ли имаше, Миа? У дома в Осгорщран? Когато си играеше с малката Сигри.

Миа прехапа устни, когато чу името на Сигри. Усети, че я разкъсва ярост, но успя донякъде да се успокои.

— Значи ще бъдат само пет? — тя се усмихна.

— Да — кимна Карен замислено, сякаш наистина се питаше дали не е трябвало да вземе повече. — Така е най-добре — с малки класове, всички да се виждат и да се чуват. Не ти ли се струва важно всички да се виждат и да се чуват? Пет са достатъчно, нали?

— Абсолютно — съгласи се Миа. — Браво на теб. Постъпила си разумно.

— Мислиш ли? — удиви се Карен.

— О, да, абсолютно — увери я Миа. Идеята ти е много хубава и планът ти е чудесен! Боже Господи, та Маргрете не може да ходи сама на училище!

— Нали? — Карен пак седна върху масата. — Това беше най-малкото, което можех да направя.

— Много добре си го замислила — продължи Миа. — И си го изпълнила невероятно умело. Все пак не разбрахме нищо. Хубаво успя да ни заблудиш. Много си добра.

— Нали? — Карен се засмя и плесна с ръце.

— Да, най-умната, която съм срещала — похвали я Миа.

— Замислях го дъъълго — сподели Карен. — Много подробно. А после се оказа толкова лесно. Това е най-лошото — беше толкова лесно, толкова лесно, та вие тръгнахте по съвсем погрешна следа. Весело си поиграхме, не мислиш ли?

— Да, беше много забавно — усмихна се Миа.

— А сега сме близо до края. Ще бъде хубаво — въздъхна Карен. — Сега просто всички ще умрем и готово.

— Да, ще бъде хубаво. — Миа пак се усмихна, а мислите препускаха в главата й. — „Сега“ ли каза, Карен? Точно сега? Кой ще умре сега?

— Първо ти — осведоми я Карен. — После Марион. Или не, почакай. Всъщност още не съм решила.

— Не си ли? Нямаш ли готов план? Не приличаш на себе си.

— Знам — засмя се Карен. — Но не мога да решавам всичко. Някои неща зависят от случайности.

— Така ли? Разкажи ми.

— Наех един тип да ми помага — Карен седна. — Мъжете са тъпи, нали знаеш?

— Адски тъпи — съгласи се Миа.

— Да, нали? Забележително задръстени. Но този наистина беше върхът. Изключително глупав, глупав, разбираш ли? — засмя се Карен.

— И кой е той?

— Ех, просто някакъв тип. Как ли се казваше? Да, името му беше Уилям. Беше женен, но искаше мен. Знаеш ги мъжете, много са елементарни. Помогна ми да построя стаята. Старата не ми харесваше. Исках нова.

— Защото е била стаята на Маргрете ли?

— Да, вече не беше хубава.

— Разбирам.

— Та той ми помогна да я ремонтирам и после ми хрумна нещо забавно.

— Какво?

Карен едва се удържаше. Кикотеше се като малка ученичка.

— Заснехме филм — прихна Карен.

— Филм ли?

— Да, с мобилния му телефон. Господи, колко се смях после!

Филмът на Кисе. Не беше истински.

Миа се помъчи да не сваля маската си.

— Какъв филм заснехте?

— Той се престори на много уплашен — смееше се Карен. — И зададе грешни координати на местоположението си. Знаеш — джипиес като онези в колите.

— Така ли?

— Зададе неверни координати. Не е ли забавно?

— Ужасно забавно — отвърна Миа, но вече не успяваше да се усмихне.

— И какви координати зададохте? — прокашля се тя.

— Това е най-веселото — изхихика Карен. — Координатите са на къща надолу по пътя. Не е ли страшно забавно? Вие получихте филма, нали?

Карен пристъпи съвсем близо до Миа. Неуравновесената жена я погали по лицето със студената си ръка.

— Сигурно си въобразяваш, че ме заблуждаваш, Миа. Преструваш се на моя приятелка. Да не би да ме мислиш за глупава, а?

Миа усещаше студените й пръсти върху очите и устните си.

— Получихте филма, нали? От жена му.

Миа кимна леко.

— Знаеш ли, Миа, не съм глупава. Не можеш да ме заблудиш. Правиш се на послушна? Защо се забавихте толкова дълго с филма? Честно казано, очаквах отдавна да се разнесе трясък.

На Миа й се повдигаше. Карен прокарваше студените си пръсти по лицето й, сякаш е сляпа и се опитва да се ориентира опипом.

— Какво се случи, Миа?

На Миа й бе изключително трудно да стои кротко. Искаше й се да ухапе лудата по пръста, но се отказа.

— Не й пукаше за филма. Дойде едва преди няколко дни — отвърна Миа спокойно.

— Аха. Не го е обичала особено, нали?

Миа не отговори.

— Разбирам я — засмя се русорижата жена. — Той беше свиня. Но е у вас, нали?

Миа кимна предпазливо.

— Чудесно. В такъв случай чакаме да се чуе „бум“.

Карен се ухили и зае мястото си върху масата.

— Значи е съвсем наблизо? — поиска да се увери Миа.

— Да, нали е много забавно. Ще чуем пукот, а може и да погледаме малко. Ако успеем да видим нещо.

Карен стана и изчезна от полезрението й. Миа усещаше студа, който лъхаше от злия човек зад нея. Пак погледна скришом екрана. Изпадна в ужас, когато забеляза, че Марион се събужда.

Не, не, Марион. Продължавай да лежиш неподвижно.

— Впрочем ти няма да чуеш — прошепна гласът в ухото й. — Няма да можеш да чуеш пукота.

Карен я погали по бузата.

— Сега ще умреш, не е ли прекрасно?

Миа направи последен отчаян опит да се освободи, но не успя да помръдне. Вече не можеше да се удържи. Усещаше, че я обзема ярост и не можеше да я спре. Тялото й щеше да експлодира.

— Проклета луда!

— Така, така, внимавай с езика, Миа — смигна Карен.

Миа отново усети тиксото върху устните си. Вкус на лепило на езика. Трудно дишаше. Паника. Не изпадай в паника. Дишай спокойно през носа. Не се буди, Марион. Нея оставяй да те види, стой мирно. Това е клопка, Холгер. Не изпращай хора в къщата. Тя е решила да отнесе всички със себе си. Не позволявай на никого да влиза вътре. Холгер. Не влизай. Не изпращай Ким или Къри, или Лудвиг, или Габриел, или Анете. Не изпращай никого. Нямаме хора за губене, Холгер.

Миа почувства убождане в дясната си ръка. Погледна надолу: Карен бе пъхнала игла във вената й. Чу как рижо–русата психопатка шумоли с нещо зад нея, окачила бе торбичка на стойка, Миа усети, че нещо започва да се влива в тялото й. Смразяваше и сковаваше кръвоносните й съдове.

— Такааа — каза Карен и отново приседна на масата. — Жалко, не можахме да поиграем повече. Но е най-добре да умреш сега. Иска ми се да остана малко насаме с Марион. Трябва да прекараме известно време заедно, преди да заминем — само тя и аз. Не мога да те оставя тук. — Изсмя се тихо.

— Представи си колко ще е забавно, когато разберат, че си умряла само няколко къщи по-далеч. Ако оцелеят. Тези, които оцелеят. Кой вярва, че ще оживееш, Миа? Мунк? Ким? Онзи Ларшен, дето се мисли за нещо особено? Няма ли да е забавно да разберат?

Миа измънка зад тиксото. Русорижата психопатка не беше съвсем в час — не разбираше, че Миа не може да отговори. Карен барабанеше с ръце по масата, на която седеше. Цъкаше тихо е език. Почеса се по лицето. Стана. Изчезна от зрителното поле на Миа. Върна се с двуцевка. Отвори я, провери дали има патрони и в двете цеви. Затвори пушката и я остави на масата до себе си.

— Този, чието име не назоваваме, обичаше да стреля по животни — обясни тя и пак се почеса по лицето. — В това отношение си приличаме. И двамата обичаме да убиваме разни неща. Толкова е весело да ги гледаш как умират, нали, Миа? Приятно е, когато спират да дишат. Когато отпътуват.

Карен стана и излезе в коридора. Миа чу да се отваря и затваря врата. Слаб полъх свеж въздух се промъкна в стаята. После изчезна. Карен се върна.

— Няма да се застрелям с пушката, ако така предполагаш. На момичетата едва ли ще им хареса да имат учителка без лице, не си ли съгласна? Не, тя е просто така, за всеки случай, ако дойде някой. Човек никога не е достатъчно подготвен, нали, Миа?

Миа пак усети пареща болка в ръката си. Нещо почти металическо се вливаше в кръвта й. Започваше да се затруднява да фокусира погледа си. Опита да се съсредоточи върху екрана. Марион вече не беше там. Дали Карен е слизала долу? Какво бе направила с момиченцето.

Карен поклати глава и се усмихна.

— Беше приятно да ги гледам как падат. Онзи глупак, дето засне филма, падна доста хубаво. За момент си помислих, че може да лети. Точно като Рогер Бакен. Рогер даже имаше крила. Такова удоволствие беше да го наблюдавам. Ти така ли си се чувствала, Миа? Когато си убивала?

За момент Миа припадна, изгуби съзнание, едва не напусна отвратителната стая за вечни времена, потръпна, когато пак се събуди.

Карен бе приготвила куфар.

— А аз бях толкова сигурна, че знаеш — отново се обади тя. — Че знаеш защо.

Сега Миа виждаше Сигри. В бяла рокля. Тичаща на забавен каданс сред полето.

Ела, Миа, ела.

— Маркус Скуг — подхвана Карен. — Сестра ми не беше особено умна, вярно е, но беше мила. Вината не е нейна. Той не беше свестен. Но какво да се прави? Мъже. Не си заслужават, нали? Тя се самоуби, след като ти го застреля. Не със свръхдоза, не, обеси се. Свръхдозата щеше да е по-добре, не мислиш ли, Миа? Като Сигри. На нея не й е било толкова зле, когато е умирала. Не е скочила от дърво с въже на шията.

Карен погледна към вратата, пак се почеса по лицето.

— Да, да, това е любовта. Какво ли знам аз?

Миа вече не успяваше да държи очите си отворени. Не усещаше ръцете и краката си.

Карен стана. Приближи се до нея и я погали по бузата.

— Лек път, Миа Лунен лъч.

Сигри се затича към Миа през полето.

Спря пред нея и я погледна закачливо. Махна на сестра си.

Ела, Миа, ела!

Идвам, Сигри, чакай ме.

Нали аз ще бъда Спящата красавица, а ти — Снежанка?

Да, Сигри, с удоволствие.

Ела, Миа, ела!

Идвам, Сигри. Идвам.

Миа се предаде.

И последва веещата се бяла рокля през златножълтата нива.

82

— „Делта 1“, отговорете.

Мунк отпусна копчето на интеркома и зачака отговор.

— „9“, тук „Делта 1“. Край.

— Тук „9“. Къде се намирате? Край.

Мунк погледна към Ким, който държеше „Глок“ в скута си. Носеше бронежилетка, а лицето му изразяваше потисната ярост. Къри седеше на задната седалка, и той носеше бронежилетка и държеше пистолет в ръката си. Караха по горист път с изгасени светлини и къщата вече се забелязваше, недалеч от тях.

— „9“, тук „Делта 1“. Мястото се вижда на четирийсет метра. Мишената я няма. Край.

— „Делта 1“, тук „9“. Стойте на позиция, не стреляйте, преди да ви дам нареждане. Прието ли е? Край.

— „9“, тук „Делта 1“. Прието. Край.

— Съвсем тъмно е — прошепна Къри и се наведе напред между седалките.

Мунк взе бинокъла за нощно виждане и го насочи към старата, порутена сграда пред тях. Нищо не показваше, че малката къщичка е обитавана. Сигурно такава бе и целта. Джипиес координатите от филма ги бяха довели тук. Той си помисли с топло чувство за Габриел Мьорк, който с помощта на свой приятел бе открил мястото за рекордно кратко време. Момчето наистина се оказа откритие. Мунк пак натисна копчето на интеркома.

— „Делта 2“, тук „9“, отговорете.

— „9“, тук „Делта 2“. Край.

— Позиция? Край.

— Тук „Делта 2“. Имаме двама полицаи зад къщата. Изток. Трима пред входа — северозапад. На позиция на 150 метра. Край.

— „Делта 2“, тук „9“, изчакайте по-точни указания. Край.

— Странно е, че няма нито една светлина — отбеляза Ким Колсьо и взе бинокъла за нощно виждане от Мунк.

— Сигурно не е тук — предположи Къри.

— Или са в мазето — допълни Мунк.

Той взе обратно бинокъла от Ким и го насочи към малката къща. На място бяха три екипа. Два от силите за бързо реагиране, „Делта“, отряд снайперисти и екип, специализиран в безшумното проникване. Освен Мунк, Ким и Къри. Мунк върна бинокъла и се подсмихна. И Лудвиг, и Габриел настояваха да го придружат. Едно беше Лудвиг, той все пак отдавна беше полицай, но Габриел?

Това момче едва ли бе стреляло и с прашка. Но пък беше смел. Истинска находка за тима, абсолютно. Мунк, естествено, им нареди да останат да пазят. Имаше достатъчно хора.

— Знаем ли дали и Миа е там? — попита Ким.

— Не знаем, но все пак знаем, нали? — каза Къри.

— Намериха колата й пред старческия дом — отвърна Мунк. — И сигнал от телефона й последно е бил засечен някъде от „Драменсвайен“.

— Сигурно го е хвърлила през прозореца — изръмжа Къри.

— Откри ли нещо за момчето? Ивершен — попита Мунк.

Ким току-що се беше върнал от собствената си задача, тъкмо навреме, за да тръгне с екипа.

— Говорих с учителката му, Емилие Исаксен — отвърна Ким. — Много дейна дама. Със силно социално съзнание. Защо ли няма повече такива? Момчето е изчезнало. Родителите са отсъствали. Беше взела малкото братче от къщата, стояло е цяла седмица без храна. Казах й да не предприема нищо сама, но се съмнявам да ме послуша. Сигурно точно сега пътува нагоре към гората, за да го търси.

— Говори с Лувдиг — нареди Мунк. — От Хьонефос да изпратят някого горе.

— Вече го направих — потвърди Ким.

Мунк кимна в отговор. Ако имаше на кого да разчита, това бе Ким Колсьо. Къри обаче трябваше да държи под контрол. Ким седеше съвсем неподвижно на седалката, а Къри не го свърташе на едно място.

— Какво правим? — попита той и отново се приведе напред между тях.

— Чакаме — отвърна Мунк.

— Какво чакаме? Онази луда държи Миа в плен и кой знае какво прави с нея. Защо просто не нахлуем и не пометем вещицата?

— Къри! — Ким се опита да го вразуми.

— Знам какъв е залогът — каза спокойно Мунк. — Внучката ми е вътре.

Той отправи към Къри достатъчно красноречив поглед, за да не бъде разбран правилно.

Къри кимна, все едно поиска извинение, и пак се отпусна на седалката.

Марион е вътре.

Мунк се стегна. Сега не можеше да влиза в тази роля. На дядо. Микелсон, естествено, бе настоял той да си остане вкъщи, да остави другите да свършат работата, но и булдозер не би удържал Холгер Мунк. Той вдигна бинокъла пред очите си и погледна към мрачната къща.

— Колко време ще чакаме? — попита Къри нетърпеливо от задната седалка.

— Къри! — смъмри го отново Ким.

— Не, той има право — сдържано го защити Мунк. — Няма какво да чакаме.

Пак натисна копчето на интеркома.

— „Делта 2“, тук „9“. Обадете се.

— „9“, тук „Делта 2“, край.

— „Делта 2“, тук „9“. Бъдете в готовност за влизане.

— „Делта 2“, прието. Край.

Мунк се увери, че пистолетът „Глок“ е със свален предпазител и кимна на другите двама.

— Готови ли сме?

Ким потвърди.

— Готов картоф — изтананика Къри.

Мунк отвори предпазливо вратата и излезе от аудито възможно най-тихо.

83

Марион Мунк пак се събуди със странен вкус в устата си. Сънува толкова хубав сън — вкъщи си е, мама и татко са там и всичко е както преди. Отвори очи и установи, че още е затворена в малката, бяла, студена стая. И същата глупава, огромна рокля. Сви се под тънката завивка и заплака. Не знаеше от колко време е тук — беше трудно да разбере, защото лампите никога не угасваха. Потърси ключа за осветлението, но не намери такъв — само студени стени, без врати и без прозорци. Марион плака толкова много, че в очите й почти не останаха сълзи. Тропа по стените и вика, и плака, но никой не дойде. Първоначално не разбираше защо. Нали винаги идваха, когато плаче? Или мама, или татко — винаги идваха. Както онзи път, когато имаше температура и сънува, че Мечо Пух се е превърнал в огромно чудовище и иска да я изяде. Тогава и мама, и татко дойдоха на секундата. Но тук не идваше никой. В тази стая никой не се грижеше за нея. Беше съвсем сама.

Марион Мунк пъхна палец в устата си и се сгуши на малка топка в леглото. Отдавна бе престанала да го прави, но сега пак започна. Докосна палеца си с език — стана й толкова приятно и спокойно. Облиза си пръста. Имаше нещо странно на нокътя. Извади палеца си от устата и го огледа учудено. Някой беше изрязал нещо на нокътя й.

На него имаше резки, наподобяващи буква. Като буквата на Вивиан в детската градина, „V“. На палеца й имаше „V“. Марион отново пъхна палеца в устата си и започна да изучава с език острите ръбчета на буквата.

Отначало рисуваше. Или поне се опита да рисува, но не беше толкова лесно. Нямаше на кого да покаже рисунките — освен нея тук нямаше никого. Нарисува мама и татко, и дядо. После нарисува супергероиня. Супергероинята беше жена, с която можеше да говори и която щеше да се грижи за нея. След това престоят й тук стана малко по-лек. Сякаш в бялата стая дните не течаха. Вкъщи винаги имаше сутрин и ден, и вечер, и лесно се разбираше кога се случват нещата, но тук това бе невъзможно. През цялото време беше светло и не се чуваха никакви звуци. Освен когато идваше храната през отвора в стената — същия, в който бе стояла тракащата маймуна. Храната бе странна и неособено вкусна, но въпреки това тя винаги я изяждаше, защото беше невероятно гладна. Понякога имаше и шишенце сок, но най-често само вода. Беше много глупаво да яде, защото после й се ходеше до тоалетна. А в стаята нямаше тоалетна, само кошче за боклук и миришеше много лошо. Марион си направи малък капак от хартия от блокчето за рисуване и тогава спря да мирише чак толкова силно. Но изпадаше в ужас винаги когато се налагаше да го вдигне и да седне, защото там вече се бе събрало доста и беше много гнусно.

Макар че през цялото време бе светло, не й беше трудно да заспива. Всеки път се случваше едно и също. Щом се наядеше, заспиваше. А нито веднъж не се почувства изморена. Сякаш й се доспиваше от храната. Сякаш беше някаква вълшебна храна или нещо подобно. Добре помнеше Алиса в Страната на чудесата, с която ставаха странни работи, след като изяде нещо — ставаше ту голяма, ту малка, значи вълшебна храна съществува. Възможно ли бе храната да е вълшебна, въпреки че имаше неприятен вкус?

Марион облиза резката на нокътя си и точно в този момент чу как нещо пак се раздвижва в стената. Брр, врр, вълшебната храна идваше, спускаше се при нея през стената. Стана и се приближи до дупката. Чакаше храната да се приземи. Вече познаваше звука. Брр, врр, брр, врр и дзън. Тогава можеше да отвори и да види какво е яденето. Най-често беше картофено пюре, моркови и зелените неща, които не обича. Карфиол. Не, броколи. Никога пица или наденички, или доматена супа, никога любимите й неща. Марион чакаше звънтящия звук с палец в устата. Никога не чуваше асансьорът да се качва, това наистина беше странно. Той се спускаше. Тя изваждаше храната, изяждаше я и после асансьорът пак се спускаше. Защото беше спала, затова ли? Сигурно това е причината. Заспиваше от вълшебната храна, а после асансьорът в стената се качваше, сигурно беше така.

Чу се „дзън“. Марион Мунк отвори капака, за да види какво има за ядене. Този път я очакваше и шишенце сок, това поне беше хубаво. Обаче храната изглеждаше много зле. Някакви картофени неща и пак зелените. Броколи. Взе чинията и шишенцето от асансьора и седна на стола до бюрото. Порови в храната с вилицата, доставена с нея. Всъщност нямаше апетит. Не й се ядеше, само й се плачеше. Усети напиращите сълзи, но стисна устни. Нямаше никакъв смисъл да плаче. Не и в тази стая. Тук не идваше никой. Без значение колко сълзи пролива. Все пак не успя. Да ги задържи. Седеше с вилицата в ръка и гледаше как сълзите й капят в чинията пред нея.

Ами ако не изяде храната? Не знаеше откъде й хрумна тази мисъл, тя просто изведнъж се оказа в ума й. Ами ако не изяде храната? Какво ще стане тогава? Ще остане ли будна? Щеше ли да чуе как асансьорът се качва? Хвърли бегъл поглед към дупката в стената. Откъде наистина й хрумна? Просто от нищото — и право в ума й. Идеята беше адски добра, нали? Няма да изяде храната и асансьорът ще отиде нагоре. Стана бързо и се приближи до дупката. Отвори капака и надникна вътре. Щеше да се побере вътре, нали? Беше се крила на много по-малки места. Веднъж играха на криеница и тя се скри в кухненския шкаф за тенджери. Никой не успя да я намери, накрая се наложи да изпълзи оттам. А шкафът беше доста тесен, никой не заподозря нищо и всички бяха много впечатлени. Ще измами асансьора, ето какво ще направи. Ще се престори, че е изяла храната, ще изпразни чинията в тоалетната кофа, ще я сложи в ъгъла при другите и ще легне в леглото. Асансьорът се качваше, когато тя спи. А дали и когато се преструва, че спи? Марион застана с гръб към асансьора и взе чинията от масата. Важно бе асансьорът да не вижда какво прави, иначе вероятно ще си промени намерението. Повдигна внимателно хартиения капак на кошчето и бързичко изхвърли в него храната. Веднага седна на мястото си и погледна към отвора в стената.

— Ох, наядох се — възкликна тя високо и се поглади по корема.

Асансьорът остана неподвижен. Очевидно не беше видял нищо.

— Ох, а сега как ми се доспа! — Марион се престори, че се прозява широко.

Остави чинията върху купчината мръсни съдове и отиде до леглото. Легна с лице към асансьора и затвори очи. Лежеше съвсем неподвижно с палец в устата. Умееше да лежи неподвижно. Когато се скри в кухненския шкаф, лежа, без да шукне доста дълго. Толкова дълго, че мама и татко започнаха да я викат. Марион стисна очи и зачака шума от асансьора. Не се чуваше нищо. Обзе я известно нетърпение. Не беше като да лежи в кухненския шкаф. Тогава знаеше, че отвън има някого, че някой я търси. Някой ще се зарадва да я намери. Тук не идваше никой. Тя усети как сълзите напират от вътрешната страна на клепачите й, но успя да ги задържи.

Ако плаче, значи не спи. Асансьорът ще я разкрие. Пъхна палеца си още по-навътре в устата и се опита да мисли за нещо друго. Когато лежеше в кухненския шкаф, си бе устроила игричка. Една историйка. Историйка от „Монстър Хай“, съвсем нейна историйка; не я беше видяла по телевизията, а си я бе измислила сама. Така времето се стопи без никакви проблеми. Представи си, че е Дракулаура и е забравила да си напише домашното. Беше ужасно тъпо, защото учителят скоро щеше да дойде и тя трябваше да му каже, че не го е написала, а не искаше. Макар да минаваше за непукистка, в училище Дракулаура искаше да се представи добре. Другите може и да не вярваха, но тя се стараеше. А сега беше забравила домашното. Не че не искаше да го напише, просто бе забравила. Имаше толкова много други неща за правене. Марион тъкмо се канеше да измисли защо Дракулаура е забравила за домашното, когато изведнъж чу, че асансьорът се задвижва. Брр, врр. Без да се замисля, скочи от леглото и се затича към отвора. Отвори рязко капака и бързо пропълзя в дупката в стената. Асансьорът бе много малък и в началото стъпалото й не влизаше. Тя вече бе в асансьора и той се издигаше, а кракът й остана отвън, в стаята. Придърпа коляното си с един тласък и ето че цялата се озова вътре. Намираше се вътре в асансьора! И той се движеше нагоре!

Асансьорът се изкачваше тежко и скърцаше в стената, а тя не виждаше нищо. Марион се сви, колкото можеше, и опита да не се бои от мрака. Сърцето й биеше силно в малките й гърди, тя не смееше да диша. Брр, врр. Асансьорът се издигаше бавно–бавно и после изведнъж — „дзън“. Спря. Асансьорът спря, без да разбере, че тя е вътре в него. Момиченцето бутна предпазливо капака и за голяма своя радост откри, че той се отваря. Марион Мунк се измъкна от дупката и остана със зяпнала уста.

Беше в някаква всекидневна. В къща, която никога не бе виждала. И тук нямаше прозорци, не, имаше, но бяха покрити със завеси. По средата на стаята до една маса седеше жена. Марион се огледа и тръгна колебливо към нея.

Очите й бяха затворени и устата й бе залепена със сиво тиксо. Към нея бе прикачена тръбичка с вода или нещо друго, изтичащо от торбичка. Марион веднага позна жената, беше я виждала много пъти. Беше приятелка на дядо. И приличаше на индианка. Марион харесваше Миа. Миа винаги се шегуваше с нея, казваше й, че е сладка, винаги й даваше хубави неща, когато дядо не гледа. Сега беше умряла. Беше умряла на стола със залепена с тиксо уста.

Марион Мунк спря безпомощно насред стаята, оглеждайки се трескаво наоколо. Там имаше коридор с обувки и ботуши, точно като вкъщи. И врата. Входна врата. Тя предпазливо се промъкна към нея. Тъпите дрехи й пречеха и издаваха тъпи звуци. Дали да се осмели да отвори вратата? Кой знае какво имаше зад нея, в тази къща, където всичко бе толкова странно.

— Стой!

Стресна се от строгия глас на крещящата жена зад себе си.

— Стой! Стой!

Марион Мунк сложи ръка на дръжката на вратата, отвори я и се втурна навън в мрака, колкото я държаха краката.

84

Кариане Колета мразеше да продава лотарийни билети. Продажбата на лотарийни билети бе най-ненавистното й занимание. Четиринайсетгодишното момиче дори обмисляше да напусне оркестъра само заради тъпите билети. Нямаше нищо против да работи, за да печели пари, не — тя, например, беше събирала камъни и брала ягоди, просто ненавиждаше да продава гадните билети. Кариане Колета беше срамежлива, именно затова не обичаше да продава лотарийни билети. Трябваше да звъни по вратите и да говори с хората.

Кариане Колета се уви по-плътно в якето си и се спусна по пътя към фермата на Том Лауриц Ларшен. Защо все пак да не почука на вратата на Ларшен, всичко ще мине добре. Свиневъдът беше доста странен, но пък мил, много пъти бе разговаряла с него. Последния път купи почти цялата пачка. Дали и този път щеше да има късмет? Кариане Колета отвори вратата и влезе в двора.

Том Лауриц Ларшен се прочу, след като някой отсече главата на една от свинете му. Писаха за случая в „Хамар Арбайдербла“. При това няколко пъти. Първо, когато главата изчезна, и после, когато се появи. „Местно прасе, намерено побито на кол в хода на разследването на детеубийствата“ пишеше във вестника и дори имаше снимка на Ларшен и на помощника му.

Кариане Колета знаеше всичко за изчезналите момичета, прочела бе всяка дума за случая, написана във вестниците. Проведоха и специални срещи, за да говорят за тях, най-напред в училище, после в оркестъра, сетне в общинския център. Събраха се всички, не само родителите на момичета на предучилищна възраст, а цялото село. Запалиха свещи в памет на убитите момиченца, а тя самата участва в създаването на група във фейсбук за изразяване на съболезнования. Не е трудно да се създаде група във фейсбук. Просто си седиш на компютъра, а не като сега, когато трябва да говори с някого. Отиде до къщата и почука на вратата. Навън вече се смрачаваше, но от кухненския прозорец светеше. Чуваше се и музика, значи той си беше вкъщи. Тя пое дъх и се съсредоточи, опита да се усмихне.

— Здравей! — поздрави Ларшен и я погледна добронамерено. — Пак ли продаваш лотарийни билети?

Ох, слава Богу, благодаря, не се налага да казва нищо.

— Да — кимна тя с облекчение.

— Влез тогава — отвърна Ларшен и се загледа в тъмнината зад нея. — Сама ли обикаляш толкова късно? — попита я той, когато влязоха в кухнята.

— Да — потвърди срамежливо Кариане.

— Какво е този път?

Том Лауриц Ларшен вече бе извадил портфейла си и стоеше с него в ръка.

— Отиваме на турне. В Швеция.

— О, сигурно ще бъде страхотно!

— Да, предполагам — откликна Кариане учтиво.

— Нямам особено голям късмет — засмя се Ларшен и извади стотачка от портфейла си. — Но е редно да подкрепяме младежта, нали?

— Благодаря — усмихна се Кариане. — Струват по двайсет крони и имате шанс да спечелите кошница за плодове, кафе и неща, които сами сме изработили.

— О, сигурно няма да спечеля, но ще купя билети — смигна Ларшен. — За съжаление имам само сто крони, това е неприятното.

Сто крони. Пет билета. Значи се налага да продължи да обикаля тази вечер. Беше го отлагала до последно. Уговорката беше на репетицията на следващия ден да предаде парите, а тя имаше още много непродадени билети.

— Във всеки случай е по-добре от нищо. — Ларшен й даде стотачката и взе подадените му билетите. — Бъди внимателна — заръча й угрижено на стълбите.

Той се вторачи в мрака след нея и сбърчи нос. След като изчезна свинската глава, явно му беше станало нещо. При миналото й посещение не се бе притеснил толкова много.

Кариане Колета прекоси двора и излезе през вратата. Изкачи се по пътя към моста „Вик“. Чудеше се дали да не се прибере вкъщи и да зареже продажбата на билети. В този момент пред очите й ненадейно се разигра невероятна сцена.

В началото не разбра какво вижда. Не беше възможно. В Танген — най-скучния град на света — тук никога нищо не се случваше. Отсреща имаше малка къща. Тя не знаеше кой живее в нея, всъщност мислеше, че е необитавана, никой никога не беше виждал там да влизат или да излизат хора. Сега вратата зееше и по стълбите слизаше малко момиченце. Беше облечено в странна рокля и силно ридаеше. Кариане Колета веднага го позна. Беше го виждала във вестниците. Имаха негова снимка в групата във фейсбук. Това беше момиче номер пет. Това беше Марион Мунк.

Кариане стоеше със зяпнала уста, без да помръдва. Момиченцето се затича надолу по стълбите и падна веднага щом стъпи на чакъла. След него с големи крачки заслиза жена. Марион се изправи, погледна назад, изплака и продължи да тича. Жената подире й бе много побърза, настигна я с един скок, запуши устата й с ръка, издърпа я обратно в къщата и затвори вратата.

После всичко утихна.

Кариане Колета беше в шок. Беше изпуснала пачката билети, парите и телефона си на земята.

Наведе се бързо, вдигна телефона и набра 1-1-2 с треперещи пръсти.

85

Лукас остави пистолета на земята и пъхна ключа в катинара. Сега навън беше хладно, усещаше студения вечерен полъх по врата си. Отключи катинара и повдигна тежкия дървен капак. Освети тъмната стая долу. Светлината се плъзна по стълбата и се блъсна в бетонния под няколко метра по-надолу. Той затъкна пистолета в колана на панталона си и заслиза надолу по стълбата. Момчето и Ракел седяха, загърнати в одеяло. Лукас насочи фенерчето към тях, но го отпусна, когато видя, че си закриват очите от яркия лъч светлина.

— Аз съм Иисус — съобщи той възможно най-спокойно. — Не се бойте, нищо няма да ви сторя.

Освети наоколо и намери каквото търсеше — туба, оставена пред рафт с картонени кутии. Момчето и Ракел колебливо се приближиха към него по бетона.

— Можем ли да си ходим? — попита несигурно момчето.

— Да, вървете — отвърна Лукас. — Вървете с Божията благословия. Портите са отворени.

При разминаването в студеното помещение за момент погледът му срещна очите на момчето.

— Благодаря — изрече то и неуверено докосна ръката му.

— Аз съм Иисус — повтори Лукас с усмивка и освети стълбата пред двете деца. Изчака ги да излязат от шахтата и насочи светлината към рафтовете, за да вземе тубата. Беше тежка, но успя да я качи по стълбата, влачеше я по стъпалата с фенера под мишница. Затвори шахтата, спря за момент и се загледа в звездите. Рядко бе виждал нещо толкова красиво. По цялото небе проблясваха надежда и радост. Озарен от щастие, пое по площадката.

Пасторът стоеше в църквата при олтара в дъното, с гръб към входа. Чу го да влиза и се обърна.

— Как мина? — засмян, пасторът тръгна към Лукас с разтворени обятия, но спря изумен насред църквата, виждайки какво държи Лукас в ръка. Извадил пистолета от пояса си, той бе насочил дулото му към гърдите на пастора.

— Лукас? Какво правиш?

— Спасявам те — усмихна се Лукас и бавно се приближи към белокосия мъж.

— Какво говориш, сине мой? — пасторът стисна зъби. — Ела, сине мой. Дай ми пистолета. Не знаеш какво правиш.

Протегна ръце към русия младеж.

— Шшш — очите на Лукас блестяха. — Не усещаш ли?

— Какво? — заекна пасторът.

— Че Дяволът те е обсебил.

— Говориш безсмислици, синко — каза нервно белокосият мъж.

— Не — възрази сериозно Лукас. — Дяволът се е настанил в теб, но не е късно. Аз съм изпратен на земята, за да те спася. Това е призванието ми.

— По дяволите, Лукас — заекна пасторът.

— Виждаш ли? — кимна Лукас. — Дяволът е обладал сърцето ти. Говори през устата ти. Не правим така с нашите деца. Не правим така с хората. Ние им помагаме, не им вредим. Това не е Божията воля. Вината не е твоя. Ти си невинен. Дяволът те е подмамил. Накарал те е да го пуснеш в душата си. Обладал я е. Накарал те е да желаеш зло на другите. Не е нужно да чакаме повече. Нека да се отправим заедно към небето.

— Дай ми пистолета, проклетнико — изкрещя пасторът в трескава възбуда, но вече беше късно.

Лукас натисна спусъка, простреля белокосия мъж два пъти в гърдите и пусна пистолета на пода. От силата на изстрела пасторът отлетя назад и остана легнал да се бори за въздух. Лукас отвори тубата и се захвана да излива съдържанието й по протежение на стените. Не бързаше. Нямаше закъде да бързат. Миризмата на бензин започна да се разнася из малката църква. Пастор Симон лежеше по гръб на земята с полуотворена уста, наблюдаваше Лукас с паника в очите и ръце, спазматично вкопчени в гърдите си.

Каква красота, помисли си Лукас, при вида на прясната кръв, стичаща се на тънки струйки по изметения под. Изпразни останалото съдържание на тубата около олтара и се върна при пастора. Сега той се бе хванал за шията, опитваше се да каже нещо, но от устата му излизаше само бълбукане.

— Не бой се — успокои го Лукас и го погали по беловласата глава.

Изправи се и извади запалка от джоба си. Провери дали работи. Загледа се в потрепващото пламъче. Започна от единия ъгъл. Бензинът бързо се възпламени. Отиде от другата страна, доближи запалката до пода, запали, продължи напред и така, докато цялата църква се изпълни с пламтяща светлина. Захвърли запалката, върна се при пастора, коленичи до него и го хвана за ръката. Пламъците обхващаха цялата църква — завесите, стените, настилката, олтара. Лукас се усмихна и си затананика. Още веднъж погали нежно пастора по буйните бели коси.

— Виждаш ли Дявола? Сега те напуска. Не е ли красиво? — смееше се младежът.

Пасторът се взираше ужасен в него. Тялото му трепереше. Кръвта шуртеше на бързи потоци от дупките в гърдите му.

Пламъците се извисиха до тавана. Всичко гореше.

— Ще се видим у дома, татко — усмихна се Лукас.

И затвори очи.

86

Холгер Мунк се промъкваше бавно към старата малка къща с чувството, че нещо не е наред. Прозорците бяха заковани. На покрива имаше голяма дупка. Къщата изглеждаше необитавана от години. Сякаш щеше да се срути всеки момент. Възможно ли е Карен да живее тук? В тази съборетина? Странно. Колкото повече се приближаваха, толкова повече го обземаше усещането за нещо сбъркано.

— „Делта“, всички екипи, тук „9“ — прошепна той в интеркома и същевременно усети как телефонът в джоба му вибрира.

— Някой забелязва ли нещо?

— Нищо — прозвуча тихо отговорът в ухото му.

Виждаше как Къри пристъпва от крак на крак само на няколко метра от него с приготвен пистолет. Колегата му безмълвно вдигна рамене.

Какво чакаме?

Не беше възможно тази къща да е обитаема. Дали не бе построила скривалище под нея? Стаичката от филма на Кисе. Доколкото можеше да се прецени от краткия видеоклип, тя бе прекалено малка. Не беше изключено да има няколко такива стаички, разположени една до друга. И все пак…

Трескаво се мъчеше да вземе решение. Нямаха абсолютно никакво време за губене. Тя беше отвлякла Марион. Беше отвлякла Миа. Бяха длъжни да направят нещо. Дали не беше вече прекалено късно?

Вече е прекалено късно.

Дори не смееше да се замисля за последствията, ако беше вярно. За Мириам. За Мариане. За всички. За всички в отдела. Не на последно място за него самия.

— „9“, тук „Делта 1“ — чу се тихият глас в ухото му. — На позиция сме и сме готови да влезем. Сигнал за действие? Край.

Вече безкрайно нетърпелив, Къри пак вдигна рамене. Изглеждаше готов на всичко и ако Мунк не дадеше скоро заповед, сам щеше да щурмува обекта.

Мунк приклекна на коляно само на няколко метра от постройката и се опита да си създаде по-добра представа за ситуацията, а през това време отново усети телефонът в джоба му да вибрира.

Не, нямаше начин да е възможно. Не беше правдоподобно. Да изградиш малко, изолирано помещение под земята, да, но цял апартамент, в който да живееш?

Защо, за бога, някой би се захванал с това? Нима не е несравнимо по-лесно да се престрои малко мазето на къща, която не е пред рухване?

— „9“? — пак се чу по интеркома.

Не само Къри изгаряше от нетърпение, целият отряд бе на нокти.

Телефонът извибрира за пореден път в джоба му, подобно на разгневена оса. Какво става, по дяволите? Измъкна го с предпазливо, но бързо движение и го погледна, закривайки светлината на дисплея с ръка.

Видя пропуснато повикване от Лудвиг Грьонли и на екрана проблесна съобщение.

Грешно място!!! Свидетел е видял Марион. Обади се!!!

— До всички „Делта“, всички „Делта“, тук „9“ — съобщи той рязко и решително по интеркома. — Имаме нова локация. Прегрупирайте се и изчакайте ново нареждане. Повтарям: не влизайте, имаме нова локация, прегрупирайте се и изчакайте ново нареждане.

Стана, тръгна със забързани стъпки към колата и набра номера на Лудвиг Грьонли.

87

Емилие Исаксен седеше зад волана в колата си и се движеше по черен път, който водеше навътре в гората. Тя дълго обмисля дали да тръгне, или не — все пак бе обещала на Торбен пица — но хлапето изглеждаше доволно от шоколада и банана в чантата й. Не знаеше точно защо, ала имаше чувството, че е спешно. Тобиас. Нямаше го от седмица. Беше тръгнал към някаква секта в гората, при християнките, както се бе изразил Торбен, и сега не й даваше мира мисълта, че той е там някъде и се нуждае от помощ в този момент. Налагаше се да направи нещо, макар вероятно да бе напразно; тя дори не знаеше къде се намира това място. Подразни я мудната реакция на полицията и реши да вземе нещата в свои ръце, а и Торбен, разположил се на седалката до нея, се подсмихваше, омазан с шоколад по ъгълчетата на устните, и изглеждаше съвсем щастлив.

Никога не се бе натъквала на подобен случай. Предстоеше й да намери нов дом за тези момчета. На всяка цена, недопустимо е подобно отношение към деца. Всъщност Емилие Исаксен бе толкова ядосана, че изпитваше желание да удари с юмрук волана, но се въздържа заради малкия. И въпреки всичко се колебаеше дали е взела правилното решение. Навън вече бе тъмно. Единствената светлина идваше от предните фарове, пътят криволичеше и беше обграден с дървета. Ако изневиделица от гората излезе лос, няма да успее да спре навреме. Затова караше бавно. Колата се влачеше по чакълената настилка и не стигаше лошата видимост, ами по предното стъкло запръскаха и малки дъждовни капчици. Служба за закрила на детето. Не познаваше добре практиката, но положително има процедура, сигурно ще се наложи да се пишат писма, да се викат родителите, да им се даде време да обяснят, купища бумащина, вероятно съдебно дело… Как така просто ще вземеш децата от семействата им, само това липсваше! Но в този случай бе невъзможно дори да се свържеш с родителите…

Имаше позната от Службата за закрила на детето, Агнете. Запознаха се на час по аеробика и няколко пъти пиха кафе заедно. Реши да й звънне, само да се измъкнат от този отвратителен черен път. Интересуваше я какво е най-добре да се направи.

Дъждът се усилваше и вече наистина трудно се виждаше през предното стъкло. Не беше разумно да продължават. Все пак в колата й има малко момче. Най-добре е да се връщат. Да оставят на полицията да издирва Тобиас, а тя ще се погрижи за Торбен. Ще даде на момченцето още храна, ще му приготви топло легло. Ще се свърже със Службата за закрила на детето. Ще започне процедура, за да осигури на тези момчета добър приемен дом с надеждни, отговорни възрастни, които ще ги обичат и ще се грижат за тях, така, както е редно да се грижиш за деца.

Започна да се оглежда къде да обърне колата и неочаквано насред пътя изникнаха два силуета, хванати за ръка, заслепени от светлината на предните фарове.

Тобиас.

Сърцето на Емилие Исаксен едва не изхвръкна от гърдите й, когато видя как децата се дръпнаха изплашени от внезапната среща с кората и се изгубиха в гората.

Спря рязко, остави двигателя включен, вдигна ръчната спирачка и изскочи навън в дъжда.

— Тобиас — извика тя.

Никъде не се чуваше и звук. Само тежък дъжд плющеше по чакъла и барабанеше злокобно по бронята на автомобила.

— Тобиас — повторно извика учителката; водата се стичаше по лицето й. — Аз съм, Емилие. Не се бой. Покажи се. Дойдох, за да те отведа. Тобиас? Там ли си?

След няколко секунди — на Емилие й се сториха цяла вечност — няколко клонки се раздвижиха недалеч от нея и скоро между дърветата колебливо се подадоха две озадачени лица.

— Емилие? — плахо се отзова Тобиас и се приближи бавно.

— Да — усмихна се тя. — Добре ли си? Всичко ли е наред с теб?

Красивото момче изглеждаше изтощено и объркано, но поне беше живо.

Благодаря. Слава Богу.

— Това е Ракел. — Тобиас нерешително посочи момичето, спотайващо се зад него.

Девойката, облечена в широка, тежка сива рокля, с бяло боне, сякаш излязла от друго столетие, стоеше зад Тобиас, трепереше и не смееше да се покаже.

— Има нужда от помощ — каза Тобиас и едва сега Емилие забеляза колко отпаднало е момичето, очите му се затваряха и едва стоеше на краката си.

— Сядайте. — Емилие отвори задната врата.

— Тобиас! — извика Торбен, когато видя брат си да се качва изнемощял в колата.

Малкото момченце разкопча за секунда предпазния колан, скочи на задната седалка и силно прегърна брат си.

Емилие седна зад волана и намери място, подходящо за обратен завой.

— Добре ли сте? — попита тя, когато вече се движеха надолу пътя.

Тя намери погледа на Тобиас в огледалото. Момчето все още изглеждаше много объркано, но, независимо какъв ужас бяха преживели, сякаш бавно осъзнаваше, че е в добри ръце.

— Добре сме — гласът на Тобиас трепереше. — Ще ни помогнеш ли?

Момчето погледна Емилие в огледалото.

— Разбира се — кимна тя. — Всичко ще се оправи, Тобиас, гарантирам.

Емилие Исаксен караше по тесния черен път толкова бързо, колкото смелостта й позволяваше.

И се насочи към града.

88

За втори път в рамките на по-малко от час Холгер Мунк седеше в колата с бинокъл и екипа на „Делта“, готов да проникне в сграда, този път в правилната. Със сигурност. Едно момиче я бе видяло. Марион. Излизала тичешком точно от тази къща. Само за да я хванат пак. Карен Нилун. Момичето познаваше местността и знаеше за какво говори, вече нямаше никакво съмнение. И докато Мунк имаше усещането, че грешат със старата съборетина, която бяха обсадили преди малко, сега всичко изглеждаше съвсем истинско. Старата, червена постройка бе позанемарена, но видимо обитаема. От прозорците излизаше някак прекалено слаба светлина, сякаш са покрити с фолио, та да не се вижда какво има вътре. Лек дим се вдигаше бавно от тухлен комин на покрива. Идилична селска къщичка. Отвън. Но всички, застанали в готовност пред нея, знаеха, че отвътре нещата стоят по съвсем различен начин. Карен Нилун се намираше вътре. Беше убила четири шестгодишни момичета. Беше съсипала живота на невинни родители, баби и дядовци, сестри и братя, приятелки, съседи и им бе причинила ужасна болка, която никога нямаше да премине. Подмамила беше Мунк да вярва, че може би го очаква любов. Той усети надигащата се в гърдите му омраза, челото му гореше, ръцете му се потяха, но се опита да запази спокойствие. Да действа професионално. Тя държеше Марион в плен. Марион е жива. Във всеки случай е била жива преди по-малко от час. Холгер Мунк не смееше да мисли дали Миа е вътре и какво й се е случило.

Налагаше се да действат бързо, но не прекалено бързо. Изискваше се да преценят ситуацията, да разположат всички екипи. Мунк хвърли бегъл поглед надолу по пътя, където преди малко бяха спрели три линейки със загасени светлини, за да не всяват смут. Къри седеше неспокойно на задната седалка и удряше пистолета в бедрото си. Ким Колсьо, в обичайната си поза на истукан, се намираше на предната седалка, вперил поглед във вратата, през която скоро щяха да влязат.

— „Делта 1“, тук „9“, отговорете.

— „9“, тук „Делта 1“, на позиция сме. Край.

— „Делта 2“, тук „9“, отговорете.

— „9“, тук „Делта 2“, трябват ни няколко минути. Край.

— „Делта 2“, тук „9“, прието, чакаме. Край.

— Какво става, по дяволите? — попита Къри нетърпеливо от задната седалка.

— Изчакваме — отговори Мунк лаконично.

— Какво чакаме? Миа е вътре, мамка му.

Гологлавият полицай вече губеше самообладание, барабанеше с пръсти по крака си и бе присвил очи, изпълнени с ярост.

— Чакаме „Делта 2“ да заемат позиция — обясни Мунк възможно най-сдържано.

— Успокой се, Къри — обади се Ким, все така неподвижен на предната седалка.

— Да му се не види — чу се неочаквано отзад.

Всичко се случи толкова бързо, че Мунк не успя да реагира. Къри вече беше отворил задната врата и вървеше към къщата.

Мунк слезе бързо от колата, а Ким го последва с бясна скорост. Искаше да извика, но не рискува да изплаши Карен.

По дяволите.

Набра максимално поносимата за тежкото му тяло скорост. Носеше се по чакъления път, през дворната врата, по каменните плочки и миг преди да стигне до стълбите, Къри завъртя дръжката на вратата и връхлетя в къщата.

И после сякаш всичко мина на забавен кадър. Мунк съзря изненаданите очи на Карен и в този момент се чу изстрел. Хванаха я неподготвена. Очевидно изобщо не беше очаквала това, но русорижата жена все пак успя да обърна цевта към Къри, който се хвърли настрани, когато пушката гръмна.

Дали го уцели?

Къри, проклет идиот!

Тя стоеше, обърната право към него все така не забавен кадър. Стискаше толкова силно оръжието, че кокалчетата на ръцете й съвсем бяха побелели. Сякаш отвори уста, за да каже нещо, когато пръстът й докосна спусъка, но пред очите на Холгер Мунк сцената вече не се разиграваше нереално бавно.

Той насочи оръжието си и стреля два пъти. Веднъж. В шията. Още веднъж. Право в сърцето. Карен Нилун се олюля, падна назад и остана безжизнена на пода, а бликналата кръв мудно се стичаше по гърдите и ръцете й.

И тогава забеляза Миа. Седеше завързана за един стол до стената. С тиксо на устата. Абокат на ръката й, свързан със статив.

О, не.

О, не, по дяволите, не, не, не.

Холгер Мунк остана парализиран пред безжизнената си колежка; не забелязваше как всички нахлуват зад гърба му. Ким. Екипът на „Делта“. Лекарят. Екипът за спешна помощ. Стоеше безмълвен и наблюдаваше хората, които изглеждаха отдалечени на десетки километри от него: отвързаха колежката му от стола и я изнесоха към линейката. Не забеляза кога Къри стана от пода, хвана се за ръката и тръгна, като го подкрепяха надолу по стълбите. Холгер Мунк не можеше да дойде на себе си. Внезапно обаче Ким застана пред него с разтреперана малка фигурка в ръце.

Марион.

Беше жива.

В лошо състояние, но дишаше.

— Линейка — извика Холгер Мунк и помогна на колегата си да свали момиченцето по стълбите.

— Лекар, трябва ни лекар!

И този път линейките не се движеха безшумно. Проглушителен кортеж от сини лампи и сирени потегли от малката селска къща и профуча с бясна скорост през вечерния мрак към Е6.

7

89

Чакалнята пред интензивното отделение в болница „Юлевол“ гъмжеше от народ. Една медицинска сестра излиза няколко пъти и учтиво помоли да изчакат другаде, но Мунк само я отпъди с ръка.

Настроението в помещението беше потиснато. Габриел Мьорк седеше на един стол с ръце, отпуснати в скута. За първи път пред него нямаше екран, просто се взираше с празен поглед във въздуха. Анете и Лудвиг, седнали на дивана, се сместиха да направят място на Ким и Шире. Целият отдел седеше в малката стаичка, всички лица бяха сериозни и никой не говореше.

Анете току-що бе разговаряла с Микелсон по телефона отвън. Когато се върна в помещението, смигна на Мунк, а Мунк й отговори с полуусмивка. После пак се възцари угнетителна атмосфера.

Къри се разхождаше напред-назад и отказваше да седне, не можеше да накара дребното си, набито тяло да се отпусне.

— Дяволите да ги вземат — изруга Къри и замахна с ръка. — Няма ли да ни кажат нещо?

— Седни — изкомандва Анете. — Няма да узнаем нищо, преди самите те да са наясно, това е положението.

— По дяволите — повтори Къри и продължи да крачи по синия линолеум.

— Иска ли някой кафе? — попита Лудвиг и стана.

Лицето на опитния полицай беше мрачно и ситуацията за него бе също толкова тягостна, колкото и за останалите, събрали се тук.

Мириам се появи на вратата. Мунк отиде към нея и я прегърна.

— Добре ли си?

Дъщеря му го стисна за ръката.

— Чудесно, вече съм много добре.

Видя Ким на дивана, втурна се към него и обви ръце около шията му.

— Благодаря. — Тя изтри една сълза от бузата си.

— Боже Господи, бива ли така?! — възкликна Ким. — Просто си вършех работата.

— Не, благодаря, наистина. Благодаря — повтори тя и пак го прегърна, после отиде при Къри и направи същото.

Къри изглеждаше почти смутен от вниманието. Кимна на Мириам и я прегърна силно.

— Тя добре ли е? — попита Мунк и се доближи до дъщеря си.

— Марион е супер. — Дъщеря му изтри още една сълза от лицето си. — С Юханес е. Беше изтощена, но е учудващо жизнена. Пита за дядо си.

Мунк се усмихна.

— Нещо ново за Миа? — попита Мириам със сериозен тон.

— Не — отвърна Мунк и над очите му отново надвисна дълбока резка.

По коридора мина лекарка с документи в ръце.

— Йон Ларшен? — попита тя и погледна насъбралите се.

— Къри — повика го Анете и посочи лекарката.

— Какво? — стресна се Къри.

— Пита за теб.

Той се обърна.

— Йон Ларшен? — повтори лекарката и погледна листа си.

— Да, аз съм. — Къри вдигна ръка. Държеше другата плътно притисната към тялото.

— Ще ви погледнем ли?

— Не, не, няма нужда. — Той й махна със здравата ръка.

Мунк погледна строго колегата си, който все още избягваше очите му. Къри едва не бе провалил цялата операция, изложил беше на опасност живота на всички с безразсъдното си поведение, но това сега щеше да почака, нямаше голямо значение, щеше да го порицае по-късно.

Надзърна към вратите на отделението, но още не се долавяше никакво раздвижване.

— Все пак е по-добре да ви видим — настоя лекарката и се усмихна на Къри.

Той въздъхна и неохотно я последва по коридора.

— Дръжте ме в течение — извика и им се закани със здравата си ръка.

— Довечера ще има ли разпит? — попита Анете и погледна Мунк.

— Не, не, ще изчакаме. — Той прокара пръсти през брадата си. В същия момент вратите се отвориха и към тях се приближи лекар.

— Близките на Миа?

Много ръце се вдигнаха едновременно.

— Как е тя? — попита Мунк и тръгна към лекаря.

— Беше на косъм. Но прескочи трапа.

Облекчението в малкото помещение се усети буквално физически. Габриел стана и прегърна Анете. Ким се усмихваше до ушите.

— Можем ли да я видим? — попита Мунк.

— Много е слаба — отвърна лекарят. — Но ще пуснем един човек. Стига да е за кратко.

— Аз — каза Мунк.

Свали си палтото, подаде го на Мириам и последва лекаря към входа на отделението.

Миа лежеше със затворени очи, когато влязоха.

— Не стойте дълго — предупреди строго лекарят, след което изчезна.

Мунк се приближи до леглото и сложи длан върху ръката й. Тя бавно отвори очи, видя го и се усмихна.

— Пушил ли си? — прошепна.

— Отдавна не съм. — Мунк също се усмихна.

— Това е добре за теб. — Миа отпусна клепачи.

Той внимателно стисна ръката й.

— Хванахме ли я? — попита немощно тя.

— Хванахме я — отвърна Мунк.

— А Марион?

— Марион е добре.

Миа отвори очи и слабо се усмихна.

— Наистина ли?

— Настина — увери я Мунк.

Видя как тялото й изведнъж се отпусна. Ръката й напълно се предаде в неговата, а главата й потъна по-дълбоко във възглавницата.

— Ще ми идваш ли на гости? — попита тихо Миа.

— На остров Хитра ли?

Тя бавно кимна.

— Може би на почивка — отвърна Мунк. — Но предпочитам да останеш тук. Имам нужда от компания.

— Добре — измърмори Миа и затвори очи.

Лекарят пъхна глава през вратата и си посочи китката. Мунк му направи знак, че е разбрал.

Пак погледна Миа. Спеше.

ГЕОГРАФСКИ НАИМЕНОВАНИЯ, ИЗПОЛЗВАНИ В КНИГАТА

Акершелва — река, минаваща през Осло. Условно разделя града на традиционно по-бедната, работническа източна и богатата западна част.

Боргсисел — всъщност Боргарсисел — историческа, средновековна административна област в североизточна Норвегия, от източната страна на Ослофиорд.

Боре — селище в община Хортен, известно с църквата си от XII в. и с гробищните си могили, датиращи от викингско време.

„Бьолер“ — югоизточно предградие на Осло, граничещо с областта Йостмарка.

Валдрес — обширна долина в южна Норвегия. Намира се между Осло и Берген.

„Вернес“ — летище, обслужващо Тронхайм.

„Гардермуен“ — главното летище на Осло.

Глома — най-дългата река в Норвегия. Устието й е в Ослофиорд, до Фредрикста.

„Грьонлан“ — квартал в Осло, на изток от река Акершелва.

Даушьоен — неголямо езеро в долината Маридален.

„Дисен“ — квартал в Осло, в североизточната част на града, застроен през 50-те години с редици долепени къщи и блокове.

Домширкеоден — провлак в езерото Мьоса, община Хамар, където се намират руините на средновековната Хамарска катедрала.

Йостмарка — гориста местност източно от Осло.

„Карл Бернер“ — площад в източната част на Осло.

„Карл Юхан“ — главната улица в Осло, свързва Централна гара на югоизток с кралския дворец на северозапад.

Колсос — планински хребет, както и местност западно от Осло.

Крукскуген — хълмиста горска местност в близост до Осло, в североизточна посока от града.

Ларвик — град и едноименна община в южна Норвегия. Разположен е на брега на Северно море, на около 105 км южно от Осло.

Литьона — няколко езера в Норвегия носят това име. В случая става въпрос за малко езеро, разположено северно от Осло, недалеч от Ларвик.

Маридален — долина на север от Осло, популярно място за разходки сред природата. Голяма част от площта й е заета от езерото Маридалсване, откъдето извира река Акершелва.

„Майорстюа“ — квартал, част от „Фрогнер“.

Мос — град в южна Норвегия. Разположен е на брега на Северно море, във фиорда Ослофиорд, на около 60 км южно от Осло и на север от Фредрикста.

Оркангер — град в южен Трьонделаг, на юг от Трокхаймския фиорд.

Осгорщран — малък пристанищен и курортен град в южна Норвегия, община Хортен, на западния бряг на Ослофиорд. Присъства в картините на Едвард Мунк, който е пребивавал там и чиято къща понастоящем функционира като музей.

„Плата“ — площад „Кристиан Фредерик“. Намира се до Централна гара Осло.

Рингерике — община в южна Норвегия с административен център Хьонефос.

Рюнван — езеро в Йостмарка.

Санвика — град в южна Норвегия, на около 15 км западно от Осло.

„Скьойен“ — квартал в западната част на Осло, граничещ с „Фрогнер“. По-рано индустриална зона, понастоящем съсредоточие на офис сгради.

„Скюлерю“ — квартал в югоизточната част на Осло, граничи с Йосгмарка.

Спикерсюпа — фонтан на площад „Айдсвол“ в центъра на Осло, който през зимата функционира като ледена пързалка.

Сьорлан — рибарско селище на острова Верьой във фюлке (област) Нурлан, северна Норвегия.

Танген — малко селище на брега на езерото Мьоса, на юг от Хамар.

„Торп“ — регионално летище и летище за нискотарифни полети, обслужващо Осло, на 110 км южно от града.

Тронхайм — град в централна Норвегия, административен център на фюлке Южен Трьонделаг. Разположен е в Тронхаймския фиорд, на Норвежко море.

Тронхаймски фиорд — третият по големина норвежки фиорд, централна Норвегия, проток на Норвежко море.

Трьонделаг — област в централна и най-северната част на южна Норвегия.

Трюван — малко езеро в областта Нурмарка, на север от Осло.

„Туршхов“ — квартал в Осло, на изток от река Акершелва, построен паралелно с индустриализацията на града.

„Тьойен“ — квартал в централната част на Осло, известен с многото имигранти и мултикултурната си обстановка. Там се намира и музеят на Едвард Мунк.

Филан — град, административен център на община Хитра.

Фредрикста — град и едноименна община в южна Норвегия. Разположен е на брега на Северно море, във фиорда Ослофиорд, около устието на река Глома, на около 85 км южно от Осло.

„Фрогнер“ — луксозен район в западната част на Осло, в непосредствена близост до центъра на града.

Хаделансвайен — път в североизточна посока от Осло.

Хамар — град и едноименна община в южна Норвегия, отстои на около 100 км северно от Осло.

Хитра — най-големият остров в Южна Норвегия, както и община, която освен него обхваща и няколко по-малки острова. Намира се във фюлке Южен Трьонделаг.

Хортен — община в южна Норвегия, на западния бряг на Ослофиорд, на около 75 км южно от Осло.

Хьовик — селище в района на Осло, в северозападна посока от града.

Хьонефос — град, намиращ се на 63 км северозападно от Осло.

Хюрюм — община в южна Норвегия, заема полуострова между Ослофиорд и Драменсфиорд.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

2

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

3

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

4

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

5

64

65

66

67

68

69

70

71

72

75

74

75

6

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

7

89

Географски наименования, използвани в книгата

Заслуги