СТИВЪН КИНГ

ТЪМНАТА КУЛА

ТЪМНАТА КУЛА VII

Част 7 от „Тъмната кула“

Превод от английски: Адриан Лазаровски, 2005

chitanka.info

ТОЗИ, който говори, без да слуша, е ням

Следователно, Верни читателю,

тази последна книга от цикъла

за Тъмната кула, е посветена на теб.

Дълъг живот и приятни нощи!

Нима не чувах? Та шумът бе титаничен,

и все по-силен ставаше; в ушите

ми прозвънтяха гръмко имената

на всичките ми паднали другари,

а жребият им тежък, безвъзвратен

вековната си скръб връз мен стовари.

И ето че съзрях ги — тук, край мене

по склоновете бяха наредени

последния останал жив да зърнат

очите им… Рога старинен вдигнах,

до устните си в миг го долепих

и възвестих:

„Чайлд[1] Роланд Кулата достигна“.

Робърт Браунинг

„Чайлд Роланд Кулата достигна“

Роден съм

с револвер в ръката.

Дойде часът

на сетната разплата.

„Бед Кампъни“

В какво се превърнах?

Изгубих всички другари —

всеки предан приятел

си отива накрая.

Ако искаш, ела

в гнусните ми владения —

да дарявам със болка

е мойто умение.

Трент Резнър[2]

19

99

РЕПРОДУКЦИЯ

РАЗКРИТИЕ

РАЗПЛАТА

РАВНОСМЕТКА

[1] Childe (англ.) — младеж с благородно потекло, комуто предстои да бъде посветен в рицарство. — Б. пр. ↑

[2] Вокалист и основател на индъстриъл групата „Найн Инч Нейлс“. — Б. пр. ↑

ПЪРВА ЧАСТ:

МАЛКИЯТ ЧЕРВЕН КРАЛ

ДАН-ТЕТ

ПЪРВА ГЛАВА

КАЛАХАН И ВАМПИРИТЕ

ЕДНО

Навремето татко Дон Калахан беше католическият свещеник на градче, наречено Сейлъмс Лот, което вече не фигурираше на нито една карта. На него обаче не му пукаше особено. Отдавна бе престанал да отдава значение на това кое е реално и кое — не.

Сега този някогашен свещеник държеше езически предмет в ръката си — миниатюрна костенурка, направена от слонова кост. На клюнестата й муцуна имаше пукнатина, а на черупката й — драскотина във формата на въпросителен знак, ала във всяко друго отношение статуетката бе изключително красива.

Красива и могъща. Калахан имаше чувството, че от нея струи електрически ток.

— Колко е прекрасна — прошепна той на момчето до него. — Това костенурката Матурин ли е? Тя е, нали?

Момчето се казваше Джейк Чеймбърс — то бе извървяло дълъг път, за да се върне почти до началната точка на пътешествието си, което бе започнало тук, в Манхатън.

— Не знам — рече хлапето. — Тя я нарича skölpadda. Навярно ще ни помогне, ала едва ли ще убие опустошителите, които ни чакат там. — Той кимна към „Дикси Пиг“, чудейки се дали бе имал предвид Сузана или Мия, когато бе употребил местоимението за женски род. Преди щеше да каже, че няма никакво значение, защото двете жени бяха здраво впримчени една в друга. Сега обаче нещата бяха различни… или съвсем скоро щяха да се променят.

— Готов ли си? — обърна се Джейк към Калахан, а въпросът му означаваше: Готов ли си да останеш? Да се биеш? Да убиваш?

— О, да — отвърна спокойно Калахан. Той пусна изящната костенурка с мъдрите очи и надрасканата коруба в джоба на ризата си, където подрънкваха допълнителните патрони за рюгера му, след което потупа статуетката, за да се увери, че е на сигурно място. — Ще стрелям, докато не свършат куршумите ми или не ме убият. Ако куршумите ми свършат, преди да ме убият, ще започна да ги млатя… с дръжката на пистолета.

Настъпилата пауза бе толкова кратка, че Джейк изобщо не й обърна внимание, ала точно тогава Бялото проговори на отец Калахан. Това беше нещо, което той познаваше от много отдавна, още откакто бе момче, въпреки онези години на безверие, когато напълно бе забравил за тази изначална сила. Тези дни обаче бяха отминали и Бялото отново бе негово, за което белокосият мъж благодареше на Господ.

Джейк кимна и каза нещо, което Калахан не чу много добре. То и без това нямаше значение. Онова, което имаше значение, бе изреченото от другия глас — гласът, принадлежащ на нещо

(Ган)

прекалено велико, за да бъде наречено Бог.

Момчето трябва да продължи — му каза гласът. — Каквото и да се случи тук, както и да се развият събитията, момчето трябва да продължи. Твоето участие в историята почти приключи. Неговото още не е.

Преминаха покрай хромираната табела (ЗАТВОРЕНО ЗА ЧАСТНО ТЪРЖЕСТВО), а приятелят на Джейк — пухкавият рунтавелко — припкаше помежду им, вирнал озъбената си муцунка. Когато изкачиха стъпалата към заведението, момчето бръкна в платнената торба, която Сузана-Мия бе взела от Кала Брин Стърджис, и сграбчи две от чиниите — оризиите. Те звъннаха приглушено, когато ги притисна една до друга, след което Джейк се обърна към по-възрастния си спътник и каза:

— Да видим твоето оръжие.

Калахан вдигна рюгера, който момчето бе взело от Кала Ню Йорк, и се замисли как оръжието отново се бе озовало тук — животът е колело и всички казваме „благодаря, сай“. Някогашният свещеник вдигна пистолета и го допря за секунда до слепоочието си, сякаш щеше да се дуелира. После докосна джоба на ризата си, издут от патроните и костенурката. Така наречената skölpadda.

Джейк кимна.

— Влезем ли веднъж вътре, не трябва да се отделяме нито за миг един от друг. Винаги един до друг, с Ко помежду ни. Влизаме на три. Започнали веднъж, няма да спрем, докато не загинем.

— Няма да спрем.

— Точно така. Готов ли си?

— Да. Божията любов да е с теб, момче.

— И с теб, татко. Едно… две… три. — Джейк отвори вратата и в следващия момент тримата се озоваха сред мъжделивата светлина и апетитния силен аромат на печено месце.

ДВЕ

Докато поемаше към неизбежната си (както си мислеше) смърт, Джейк си спомни две неща, които Роланд Дисчейн, неговият истински баща, беше казал. „Битките, продължаващи пет минути, раждат легенди, които живеят хилядолетия.“ И „Няма нужда да умираш щастлив, когато удари часът ти — важното е да си отидеш от този свят удовлетворен, че си изживял живота си от началото до края, защото всичко служи на ка.“

Джейк Чеймбърс огледа вътрешността на „Дикси Пиг“, изпълнен с удовлетворение.

ТРИ

Възприемаше света кристално ясно. Сетивата му бяха толкова изострени, че подушваше не само миризмата на печеното месо, но и розмарина, с който бе подправено, и чуваше както спокойния ритъм на дишането си, така и бълбукането на кръвта си, която се изкачваше към мозъка му от едната страна на врата му и се спускаше към сърцето му от другата.

Спомни си и нещо друго, което Роланд беше казал — че и най-кратката битка, от първия изстрел до последния повален воин, изглежда дълга в очите на участващите в нея. Времето ставало еластично и се разтягало до точката на изчезване. Момчето бе кимнало разбиращо при тези думи, макар че тогава изобщо не бе схванало смисъла им.

Ала сега изведнъж го осъзна.

Първата му мисъл беше, че враговете им бяха твърде много — прекалено много. Предполагаше, че са около стотина, като мнозинството от тях бяха от вида, наричан от татко Калахан „отрепки“ — както от мъжки, така и от женски пол. Тук-там сред тях се виждаха и вампирите — значително по-слаби от отрепките (някои бяха източени и стройни като шпаги), с пепелява кожа и тела, обгърнати от синя аура.

Ко стоеше до Джейк — на мъничката му лисича муцунка бе изписано сурово изражение и той ръмжеше гърлено, вперил поглед в неприятелите им.

В този миг момчето си даде сметка, че миризмата на печено месо, която се носеше из въздуха, изобщо не беше на свинско.

ЧЕТИРИ

„През цялото време трябва да сме на три метра разстояние един от друг, отче“ — това беше казал Джейк, когато още бяха навън, на тротоара. Сега момчето със задоволство отбеляза, че докато се приближаваха към бюрото на оберкелнера, Калахан, който вървеше от дясната му страна, веднага се отдалечи на предварително уговорената дистанция.

Момчето му бе казало и да крещи с всичка сила — толкова дълго, колкото може — и някогашният свещеник тъкмо отвори уста да изпълни заръката му, когато гласът на Бялото отново проговори в главата му. Този път изрече само една дума, ала тя беше напълно достатъчна.

Skölpadda.

Калахан, който продължаваше да държи рюгера до дясната си буза, бръкна с лявата си ръка в джоба на ризата си. Макар и сетивата му да не бяха изострени до краен предел като тези на младия му спътник, той забеляза доста неща: оранжево-пурпурните електрически факли по стените, свещите на всяка маса, поставени в стъклени свещници с още по-ярък, халоуинско ярък цвят, лъскавите салфетки. В лявата част на помещението се виждаше гоблен, на който бяха изобразени пируващи рицари и техните дами, разположили се на дълга маса за угощения. Калахан имаше чувството — не знаеше точно кое го бе навело на тази мисъл, понеже различните знаци бяха неясни и едва доловими, — че присъстващите току-що се бяха успокоили след някакво произшествие; нещо от рода на малък пожар в кухнята или автомобилна катастрофа на улицата.

„Или жена, която ражда например — помисли си Калахан, докато сграбчваше Костенурката. — Винаги е хубаво да има известна пауза между предястието и основното блюдо.“

— Ето ги и ка-майчетата от Гилеад! — извика някакъв възбуден, нервен глас. Някогашният свещеник беше абсолютно сигурен, че не принадлежеше на човек — беше прекалено бръмчащ, за да е човешки. В този момент в дъното на помещението отецът зърна нещо, което приличаше на чудовищен хибрид между птица и човек. Носеше прави дънки и обикновена бяла риза, ала главата, която се подаваше от яката, бе покрита с лъскави тъмножълти пера. Очите на съществото приличаха на капки течна смола.

— Спипайте ги! — изкрещя страховитото до нелепост създание и отметна салфетката си. Под нея се виждаше някакво оръжие — Калахан предположи, че е пистолет, ала изглеждаше досущ като излязло от „Стар Трек“. Как точно ги наричаха? Бластери? Зашеметители?

Нямаше значение. Калахан разполагаше с далеч по-добро оръжие и искаше да се увери, че всички в ресторанта ще го видят. Той помете приборите и стъкления свещник от най-близката маса, след което дръпна покривката и я захвърли на пода. Последното нещо, което му се искаше, беше да се подхлъзне на ленената материя в съдбоносния момент. После — с пъргавина, на която не мислеше, че е способен — се качи първо на един от столовете, а след това и на масата. Вдигна така наречената skölpadda високо във въздуха, държейки я за плоския корем, като по този начин даде възможност на всички присъстващи добре да я огледат.

„Мога да им изпея нещо — помисли си Калахан. — Навярно «Лунната светлина се превръща в теб» или «Оставих сърцето си в Сан Франциско».“

В този момент бяха изминали точно трийсет и четири секунди, откакто бяха влезли в „Дикси Пиг“.

ПЕТ

Гимназиалните учители, изправяли се пред голяма група ученици, ще ви кажат, че тийнейджърите, дори когато току-що са се изкъпали и са се привели в спретнат вид, буквално смърдят на хормоните, които телата им толкова активно произвеждат. Всяка група хора, подложени на стрес, излъчва подобна миризма и Джейк веднага я долови и на това място със станалите си свръхчувствителни сетива. Когато минаха покрай бюрото на оберкелнера (баща му винаги го наричаше „Централата на изнудваните“), миризмата на присъстващите стана едва доловима — мирис на хора, които се връщат към нормалния си ритъм след някакъв инцидент. Ала когато човекът-птица изкрещя в далечния ъгъл, присъствието на клиентите в заведението стана много по-осезаемо за носа на момчето. Миризмата им имаше известен металически привкус, който също като кръвта бе напълно достатъчен, за да разпали гнева и чувствата му. Да, Джейк бе видял как Птицоглавият отмята салфетката на масата си; да, бе видял оръжието под нея; да, веднага бе разбрал, че Калахан беше изключително лесна мишена, както бе застанал горе на масата. Ала тези неща не притесняваха толкова момчето, за разлика от мобилизиращото оръжие, което представляваше устата на Птицоглавия. Джейк тъкмо замахна с дясната си ръка, възнамерявайки да хвърли първата от деветнайсетте си чинии и да ампутира главата, където се намираше тази уста, когато Калахан вдигна костенурката.

„Няма да има ефект, не и тук“ — помисли си момчето, но преди още съзнанието му да артикулира тази идея, то си даде сметка, че имаше ефект. Позна го по миризмата им. Агресивността им беше изчезнала, а малцината, които тъкмо се надигаха от масите си — червените дупки в челата на отрепките зееха и сините аури на вампирите сякаш ставаха по-наситени, — тупнаха обратно на местата си, като че ли мускулите им изведнъж бяха спрели да им се подчиняват.

— Спипайте ги, това са онези, за които Сейър… — изписка Птицоглавият, след което изведнъж замлъкна. Лявата му ръка — ако можете да наречете ръка грозната му лапа, завършваща с ястребови нокти — докосна дръжката на високотехнологичното му оръжие и веднага се отдръпна, а хищният блясък напусна очите му. — Това са тези, за които Сейър… С-С-Сейър… — отново пауза. Тогава подобното на птица същество каза: — О, сай, какво е това прекрасно нещо, дето го държиш?

— Знаеш какво е — отвърна Калахан. Джейк помръдна и някогашният свещеник, който не бе забравил какво му бе казал младият стрелец пред вратата на „Дикси Пиг“ — „Гледай всеки път, когато погледна надясно, да виждам лицето ти на три метра от мен“ — слезе от масата и тръгна редом с него, продължавайки да държи миниатюрната статуетка високо над главата си. Почти можеше да вкуси тишината в ресторанта, но…

Имаше и друго помещение. Груб смях и дрезгави, пиянски подвиквания — съдейки по звука, някъде съвсем наблизо имаше празненство. Вляво. Зад гоблена, изобразяващ пируващите рицари и техните дами. „Там става нещо — помисли си Калахан — и то определено не е традиционната за братството на Лосовете игра на покер.“

Чу задъханото дишане и приглушеното ръмжене на Ко зад вечно озъбената му физиономия — перфектна малка машина. После долови и другия звук. Някакво тракане, придружено от бързо трополене. От тази комбинация зъбите на Калахан изтръпнаха, а кожата му внезапно изстина. Нещо се движеше под масите.

Ко беше първият, който видя приближаващите се насекоми, и веднага застина неподвижно като ловно куче, надушило следа — вдигнал едната си лапа във въздуха и издал главата си напред. В продължение на няколко секунди единствената негова част, която помръдна, бе тъмната и кадифена кожа на муцуната му, която първо се отдръпна назад, за да разкрие здраво стиснатите му, остри като игли зъби, после се отпусна, скривайки ги, и накрая отново потрепна.

Хлебарките ги връхлетяха. Каквото и да представляваха, явно костенурката Матурин, която татко Калахан държеше в ръката си, не означаваше нищо за тях. Някакъв дебелак, облечен в смокинг с карирани ревери, заговори нерешително, с почти въпросителен тон, на Птицоглавия:

— Не трябва да стигат по-далеч от тук, Мейман, нито пък да се върнат. Нали ни казаха да…

В този миг Ко се хвърли напред, а иззад здраво стиснатите му зъби се разнесе силно ръмжене. То изобщо не приличаше на звуците, които издаваше обикновено четириногият им приятел, и напомни на Калахан за балончетата от комиксите: „Аррррррр!“

— Не! — извика разтревожено Джейк. — Недей, Ко!

При вика на момчето пиянските крясъци и смехът зад гоблена рязко секнаха, сякаш съществата там внезапно бяха разбрали, че в ресторанта става нещо.

Ко не обърна никакво внимание на предупреждението на Джейк. Той схруска три от хлебарките една след друга, а пукотът от трошащите се черупки отекна с отвратителна яснота в притихналото помещение. Подобното на скункс зверче не направи никакъв опит да изяде гадините — само подхвърляше труповете, всеки от които бе с размерите на мишка, във въздуха, като отмяташе рязко глава и отпускаше смъртоносната хватка на челюстите си.

Другите хлебарки отстъпиха под масите.

„Ето какво е било предназначението му — помисли си Калахан. — Навярно някога, много отдавна, всички събратя рунтавелковци са били използвани за това. Направили са ги такива, тъй както някои породи териери са били развъдени да…“

Ала в този миг мислите му бяха прекъснати от дрезгав вик, раздал се иззад гоблена:

— Човеци! — изкрещя презрително гласът, добавяйки след секунда: — Ка-човеци!

Някогашният свещеник изпита абсурдното желание да извика „Gesundheid![1]“.

Но преди да изкрещи или да направи каквото и да било, гласът на Роланд изведнъж изпълни главата му.

ШЕСТ

— Продължавай напред, Джейк!

Озадачен, младият стрелец се обърна към отец Калахан. Момчето вървеше с кръстосани ръце, готово да запрати оризиите към първата отрепка или вампир, който дръзнеше да помръдне. Ко отново бе заел позиция до петата му и въпреки че не спираше да върти муцунката си, очите му пламтяха в очакване на нова плячка.

— Продължаваме заедно — каза Джейк. — Те са изплашени, татко! А ние сме съвсем близо! Отвели са я оттук… през това помещение… и после са минали през кухнята…

Някогашният свещеник не му обърна никакво внимание. Като продължаваше да държи костенурката високо във въздуха (както някой изследовател би държал фенера си в дълбока пещера), той се обърна към гоблена. Тишината, която се бе възцарила зад изображението на пируващите рицари, бе много по-зловеща от доскорошните хриптящи викове и трескавия, гъргорещ смях. Тази тишина бе като насочен пистолет. А момчето се беше заковало на мястото си.

— Върви, докато още можеш — каза Калахан, опитвайки се гласът му да звучи спокойно. — Настигни я, ако можеш. Това е заповедта на твоя дин. Такава е и волята на Бялото.

— Но ти не можеш да…

— Тръгвай, Джейк!

Отрепките и вампирите в „Дикси Пиг“, били те под въздействието на така наречената skölpadda или не, замърмориха неспокойно, когато този вик прогърмя из ресторанта. Реакцията им бе напълно обяснима, понеже гласът, който се разнесе от устата на Калахан, не принадлежеше на някогашния свещеник.

— Това е единственият ти шанс и трябва да се възползваш от него! Намери я! Заповядвам ти като твой дин!

Очите на Джейк се разшириха от изумление, когато чу гласа на Роланд. Устата му зейна отворена и той се огледа смаян наоколо.

В секундата преди гобленът вляво от тях да бъде разкъсан, Калахан осъзна зловещия хумор на картината и си даде сметка за това, на което първоначално не бе обърнал внимание — печеното, което бе основното ястие за угощението, имаше човешка форма; рицарите и техните дами ядяха човешка плът и пиеха човешка кръв. Това, което гобленът изобразяваше в действителност, бе пиршество на канибали.

После древните създания, гуляещи зад гоблена, разкъсаха скверния параван и изскочиха навън, надавайки зловещи крясъци зад огромните си зъби, които не позволяваха на уродливите им усти да се затворят. Очите им бяха черни и изглеждаха слепи, а кожата по скулите и челата им, както и по ръцете им, бе осеяна със стърчащи зъби. Също като вампирите в голямата зала, телата им бяха заобиколени от аури, но не със син, а с толкова тъмен отровновиолетов цвят, че изглеждаха почти черни. От ъгълчетата на очите и устите им се стичаше отвратителна сукървица и те издаваха неразбираеми звуци, а някои даже се смееха; Калахан имаше впечатление, че вместо да артикулират звуците, те просто ги отхапваха от въздуха, сякаш бяха нещо, което можеше да бъде разкъсано на парчета.

Някогашният свещеник ги познаваше. Естествено, че ги познаваше. Нима не се бе озовал тук благодарение на един от тях? Това бяха истинските вампири, тези от първи тип, държани като скрито оръжие, и сега ги пускаха срещу тях.

Миниатюрната статуетка в ръката му ни най-малко не ги забави.

Калахан видя как Джейк се взира в чудовищните същества с пребледняло лице и блеснали от ужас очи, които сякаш всеки момент щяха да изскочат от орбитите си, забравил за целта им при страховитата гледка.

Без да знае какво щеше да излезе от устата му, докато не го чу, някогашният свещеник изкрещя:

— Първо ще убият Ко! Ще го убият пред очите ти и ще излочат кръвта му!

Четириногият им приятел излая, когато чу името си. Погледът на момчето като че ли се проясни за момент, ала Калахан нямаше време да следва съдбата на момчето по-нататък.

— Костенурката няма да ги спре, но поне държи останалите на разстояние. Куршумите също няма да ги спрат, но…

Пронизан от усещане за déjà vu — и защо не, нали бе преминал през всичко това в дома на едно момче на име Марк Петри, — Калахан бръкна под разгърдената си риза и извади разпятието, което носеше там. То изтрака в дръжката на рюгера и увисна под него, излъчвайки ярко синьо-бяло сияние; двете древни чудовища, които се носеха най-отпред, тъкмо щяха да го сграбчат, когато внезапно се отдръпнаха назад, пищейки от болка. Някогашният свещеник видя как кожата им зацвърча и започна да се втечнява и тази гледка го изпълни със свирепа радост.

— Махнете се от мен! — извика Калахан. — Божията сила ви заповядва! Христовата сила ви заповядва! Ка от Средния свят ви заповядва! Силата на Бялото ви заповядва!

Въпреки това едно от създанията се хвърли напред — уродлив скелет в старинен, обрасъл с мъх вечерен костюм. На врата му висеше някакъв древен орден… Малтийски кръст може би? Вампирът замахна с ноктестите си пръсти към разпятието, ала отецът свали ръка в последната секунда и лапата на чудовището загреба въздуха на два сантиметра над него. В този момент Калахан се хвърли напред и заби върха на кръста в жълтеникавата кожа на челото на древната твар. Златното разпятие потъна в плътта като нажежен шиш в буца масло. Създанието с овехтелия костюм нададе гъргорещ вик на агония и заотстъпва назад. Някогашният свещеник отдръпна кръста си. За един кратък миг, преди древното създание да прикрие с лапи челото си, Калахан зърна раната, която кръстът му беше причинил, след което някаква гъста, жълтеникава сукървица започна да се процежда между ноктестите пръсти на създанието. Коленете му се подгънаха и то се строполи на пода между две маси. Събратята му мигом се отдръпнаха от него и закрещяха от възмущение и гняв, докато лицето на вампира се изкривяваше навътре под уродливите му ръце. Аурата му потрепна като свещ и изчезна, след което единственото, което остана от древната твар, бе локва жълтеникава, втечнена плът, която се процеждаше като бълвоч от ръкавите на сакото и крачолите на панталоните му.

Калахан закрачи бързо към останалите. Страхът му се беше изпарил. Сянката на срама, надвиснала над него от момента, в който Барлоу беше отнел разпятието му и го бе счупил, също бе изчезнала.

„Най-накрая свободен — помисли си той. — Най-накрая свободен, велики Боже Всемогъщи, най-накрая съм свободен.“ После си каза: „Вярвам, че това е изкупление. А това е добре, нали? Доста добре всъщност.“

— Ххх’рррли я! — изпищя един от вампирите, вдигайки ръце, за да закрие лицето си. — Гадна дрънкулка на Госсс’ода на оссцете, х’рррли я, ако ти стисска!

„Гадна дрънкулка на Господа на овцете, точно така. Но защо тогава се свиваш от страх?“

В дома на семейство Петри Калахан не се бе осмелил да отговори на предизвикателството на Барлоу и това го бе погубило. Тук обаче, в „Дикси Пиг“, някогашният свещеник насочи разпятието към съществото, което бе дръзнало да проговори.

— Няма да подлагам на съмнение вярата си заради твар като теб, сай — изрече Калахан, а думите му отекнаха ясно в залата. Почти бе успял да изтика древните до свода, откъдето бяха излезли. По ръцете и лицата на стоящите най-отпред се бяха появили грозни тъмни тумори, разяждащи пергамента на древната им кожа като киселина. — И никога не бих захвърлил такъв стар приятел — за нищо на света! Но да го прибера? Добре, щом толкова искаш… — и при тези думи отецът прибра разпятието под ризата си.

Неколцина от вампирите веднага се хвърлиха напред, а препълнените им от зъби усти се изкривиха в зловещи усмивки. Калахан протегна ръце към тях. Пръстите му (и дулото на рюгера) засияха, сякаш бяха обгърнати от сини пламъци. Очите на костенурката също грейнаха, а черупката й заблестя.

— Отдръпнете се от мен! — извика някогашният свещеник. — Божията сила и силата на Бялото ви заповядват!

СЕДЕМ

Когато страховитият шаман се обърна към Предците, Мейман от тахийните почувства как чудесното, прелестно обаяние на Костенурката помръква. Той видя, че момчето е изчезнало, и това го разтревожи, ала се утеши с мисълта, че то е затънало още по-дълбоко с кълчищата, вместо да избяга оттук. Намереше ли обаче вратата към Федик и минеше ли веднъж през нея, Мейман щеше да бъде сполетян от страшни неприятности. Защото Сейър отговаряше пред Уолтър О’ Дим, а Уолтър се подчиняваше единствено на Пурпурния крал.

Сега обаче нямаше смисъл да мисли за това. Всяко нещо с времето си. Първо трябваше да оправят кашата с шамана и да насъскат Предците отгоре му, и едва тогава да се заемат с момчето. Можеха да го излъжат, че приятелят му го вика — току-виж това подействало…

Мейман (Човекът-канарче за Мия, Птицоглавият за Джейк) се запрокрадва напред и сграбчи Андрю — дебелака със смокинга с карираните ревери — с едната си ръка, хващайки още по-тлъстата му приятелка с другата, след което кимна към обърнатия с гръб към тях Калахан.

Тирана завъртя рязко глава, но Мейман отвори човката си и й изсъска заплашително. Тя се сви стреснато — Дета Уокър вече бе успяла да забие ноктите си в маската, която Тирана носеше, и сега тя висеше на парцали около челюстта и шията й. В средата на челото й червената й раничка се отваряше и затваряше като хрилете на умираща риба.

Мейман се обърна към Андрю и го пусна за момент, колкото да посочи към някогашния свещеник, след което се ухили зловещо и прокара ноктестата си лапа пред гърлото си в красноречив жест. Дебелакът кимна и отблъсна ръцете на жена си, която се опитваше да го задържи. Под човешката маска се виждаше как отрепката в крещящо яркия смокинг набира смелост. Той се хвърли напред със сподавен вик и обгърна шията на Калахан не с дланите си, а с дебелите си предмишници. В същия миг тлъстата му половинка изкрещя и блъсна статуетката от слонова кост от ръката на отеца. Изящната skölpadda тупна на тъмнопурпурния килим, отскочи под една от масите и така (като едно хартиено корабче, което някои от вас може би си спомнят) изчезна завинаги от тази история.

Предците продължаваха да стоят на разстояние от някогашния свещеник, както и вампирите от трети тип, които се хранеха в голямата зала, ала отрепките усетиха подходящия момент и започнаха да пристъпват напред — отначало колебливо, а после и по-уверено. Те обградиха Калахан, застинаха за миг, след което се нахвърлиха отгоре му с цялото си числено превъзходство.

— Пуснете ме, в името на Бога! — извика някогашният свещеник, ала от думите му нямаше никакъв ефект. За разлика от вампирите съществата с червените дупки в челата изобщо не реагираха на името на Бога на Калахан. Единственото, което му оставаше, бе да се надява, че Джейк няма да спре, нито пък ще се върне; че той и Ко ще отидат бързо като вихър при Сузана и ще я спасят, ако това е по силите им. Или ще загинат с нея, ако не успеят. И ще убият бебето й, ако им се удаде такъв шанс. Господи Боже всемогъщи, как се бе заблуждавал само! Трябваше да отнемат живота на нероденото още в Кала, когато имаха тази възможност.

Нещо се впи дълбоко във врата му. Вампирите щяха да дойдат всеки момент, без значение дали беше с разпятие или без. Щяха да се нахвърлят върху него като акули, каквито всъщност си бяха, веднъж само да подушат кръвта му. „Помогни ми, Боже, дай ми сили!“ — замоли се Калахан и почувства как силата се влива в него. Той се завъртя наляво, докато ноктите се впиваха в ризата му, раздирайки я на парцали. Изведнъж усети, че дясната му ръка се освобождава за миг, а рюгерът продължаваше да е между пръстите му, които го стискаха с желязна хватка. Някогашният свещеник го насочи към потното, пламтящо от омраза лице на тлъстака на име Андрю и допря дулото на пистолета (купен за самозащита в далечното минало от параноичния баща на Джейк) до меката червена рана, зейнала по средата на челото на отрепката.

— Не-е-е-еее, няма да посмееш! — изписка Тирана и докато се протягаше към оръжието, предницата на роклята й най-накрая се разкъса и огромните й гърди изскочиха на свобода. Бяха покрити с груба четина.

Отецът дръпна спусъка. Изстрелът прогърмя оглушително в голямата зала. Главата на Андрю експлодира като кратуна, пълна с кръв, оплисквайки създанията, скупчени зад него. Разнесоха се писъци на ужас и потрес — отрепките не можеха да повярват, че това се случва в действителност. Калахан дори имаше време да си помисли: „Май не очаквахте да стане така, нали?“ Както и: „Това достатъчно ли е, за да ме приемете в клуба? Ставам ли за стрелец вече?“

Може би не. Калахан впери поглед в човека-птица, който стоеше точно пред него на две маси разстояние — човката му се отваряше и затваряше, а гърлото му трепереше от вълнение.

Някогашният свещеник се усмихна и се подпря по-удобно на лакътя си, докато кръвта от разкъсаното му гърло попиваше в пода, след което се прицели с рюгера на Джейк.

— Не! — извика Мейман, вдигайки уродливите си ръце към лицето си в напълно безполезен опит за защита. — Не, НЕ МОЖЕШ…

„Мога и още как“ — помисли си отецът, обзет от почти детински възторг, и отново натисна спусъка. Мейман направи две неуверени крачки назад, после още една; блъсна се в някаква маса и се сгромоляса върху нея. Три жълти пера увиснаха във въздуха над главата му, поклащайки се лениво по пътя си към пурпурния килим.

В този миг до ушите на Калахан достигна свиреп рев — не на страх, а на глад. Мирисът на кръвта му най-накрая бе достигнал до преситените ноздри на древните вампири и вече нищо не бе в състояние да ги спре. Ето защо, ако не искаше да се присъедини към тях…

Татко Калахан, навремето отец Калахан от Сейлъмс Лот, насочи цевта на рюгера към себе си. Без да губи време в излишно търсене на вечността, криеща се в тъмнината на дулото на пистолета, той го притисна силно под брадичката си.

— Хайл, Роланд! — продума някогашният свещеник и разбра,

(вълната те са на гребена на вълната)

че го бяха чули. — Хайл, Стрелецо!

Показалецът му се натегна върху спусъка в момента, в който древните чудовища се нахвърлиха върху него. Калахан бе погребан под зловонието на ледения им, безкръвен дъх, но ни най-малко не изпитваше страх от тях. Напротив — никога преди не се беше чувствал толкова силен. Най-щастливите години от живота му бяха онези, когато бе прекарал като обикновен бродяга — не като Калахан свещеника, а като Калахан скитника. Сега имаше чувството, че съвсем скоро ще може да поднови този живот и да се скита накъдето поиска, изпълнил дълга си… и това беше хубаво.

— Нека откриеш своята Кула, Роланд, да влезеш вътре и да се изкачиш до върха й!

Зъбите на отдавнашните му врагове, тези древни братя и сестри на онова същество, което се наричаше Курт Барлоу, се впиха в него като отровни жила, ала Калахан изобщо не ги усети. Той се усмихна, докато натискаше спусъка, и този път избяга от тях завинаги.

[1] Наздраве (нем.). — Б. пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

НА ГРЕБЕНА НА ВЪЛНАТА

ЕДНО

Докато караха по черния път, извеждащ ги от къщата на писателя в Бриджтън, Еди и Роланд се натъкнаха на оранжев пикал с надпис „Централно електрозахранване на Мейн“. Близо до него стоеше мъж с жълта каска и жилетка в сигнален цвят и подрязваше клоните, застрашаващи увисналите електрически жици. Дали Еди усети нещо тогава — някакво раздвижване в силата? Нещо като предвестник на вълната, която се надигаше по Пътя на Лъча, носейки се към тях? По-късно си мислеше, че е било точно така, ала не можеше да каже със сигурност. Господ му бе свидетел, че се чувстваше доста странно, и защо не? Колко хора се бяха срещали със своите създатели? Добре де… Стивън Кинг не бе сътворил Еди Дийн — младият мъж, чийто Ко-Оп Сити се намираше в Бруклин, вместо в Бронкс — не, не още, не и през 1977… но Стрелеца бе сигурен, че след известно време писателят щеше да направи точно това. Как иначе той и Роланд щяха да се озоват тук?

Еди отби и спря пред пикапа на електрозахранването, слезе от колата и попита изпотения мъж с градинарските ножици за пътя към Търтълбек Лейн в Ловъл. Човекът с жълтата каска му обясни пространно как да стигне дотам, след което добави:

— Ако наистина сте решили да отидете там днес, трябва да поемете по шосе № 93. Или Блатистия път, както го наричат местните.

После вдигна ръка към Еди и предизвикателно го изгледа, като че ли очакваше непознатият да започне да спори с него, въпреки че младият стрелец не бе проронил и думичка, след като бе задал въпроса си.

— Знам, че е по-дълъг с десетина километра и друса като дърт педал, но днес просто не можете да минете през Ийст Стоунхам. Ченгетата са го блокирали. Направо бъка от щатски куки и местни дървеняци… има даже и от полицейското на Оксфорд Каунти.

— Майтапиш се — каза му Еди. Това беше най-безопасният отговор, за който се сети в момента.

Човекът с жълтата каска мрачно поклати глава.

— Май никой няма представа к’во точно е станало, ама се знае, че са се гърмели — с автомати може би — и е имало експлозии. — Мъжът потупа очуканото, полепнало със стърготини уоки-токи на колана си. — Даже чух и думичката с „т“ на няколко пъти, и да ти кажа честно, хич не бях изненадан.

Еди нямаше и най-бегла представа каква е тази думичка с „т“, но знаеше много добре, че Роланд искаше да продължат. Буквално усещаше нетърпението на своя дин в главата си и имаше чувството, че почти можеше да види онзи нетърпелив жест на Стрелеца, който означаваше: „Да тръгваме! Да тръгваме!“

— Говоря за тероризъм — каза човекът от електрозахранването, след което понижи глас. — Хората не вярват, че нещо такова може да стане в Америка, братле, но имам новини за теб — може! Може и да не е днес, но рано или късно ще се случи. Някой ден ще взривят я Статуята на свободата, я Емпайър Стейт Билдинг — левичарите, десничарите или шибаните араби. Има толкова много откачалки.

Еди, който бе запознат с последвалите десет години от американската история, кимна.

— Може би си прав. Благодаря за информацията.

— Просто се опитах да ти спестя малко време — вдигна рамене мъжът с жълтата каска. Еди му обърна гръб и тъкмо отваряше вратата на форда на Джон Кълъм, когато човекът от електрозахранването продължи: — Да не си се бил, господине? Не ми изглеждаш много добре, пък и накуцваш…

Да, Еди наистина бе участвал в бой — бе улучен в ръката и десния прасец, но нито една от тези рани не беше сериозна — той дори бе забравил за тях след последвалите събития. Сега отново го заболяха. Защо, за Бога, бе отхвърлил предложените му от Арон Дипно таблетки перкосет?

— Да — рече младият стрелец след кратка пауза, — точно затова отивам в Ловъл. Кучето на един човек ме ухапа и сега отиваме да си поговорим. — Съзнаваше, че историята е съшита с бели конци, но какво от това — в края на краищата не беше писател. Това беше работа на Кинг. Във всеки случай набързо скалъпената версия бе достатъчно добра, за да успее да се напъха зад волана на форда, без мъжът с жълтата каска да го засипе с още въпроси, а за момента това бе най-важното. Еди запали двигателя и отново подкара колата.

— Разбра ли откъде трябва да минем? — попита Роланд.

— Да.

— Добре. Всичко се сгромолясва наведнъж, Еди. Трябва да се доберем до Сузана колкото се може по-скоро; същото трябва да сторят и Джейк, и отец Калахан. Бебето всеки момент ще се роди, каквото и да представлява. А може вече и да се е родило.

„Завийте надясно, когато се върнете на Канзас Роуд“, бе казал служителят на Еди (Канзас — също като в приказката за Дороти, Тото и леля Ем; всичко се сгромолясва наведнъж) и той направи точно това. Този път ги насочи на север. Слънцето се бе скрило зад дърветата вляво от тях и сянката им покриваше и двете ленти на шосето. Младият стрелец имаше абсолютно реалното усещане, че времето се изплъзва между пръстите му като приказно скъп плат, който е прекалено фин и гладък, за да може да бъде задържан. Настъпи газта и старичкият форд на Джон Кълъм, чийто двигател вече се закашляше, започна да увеличава скоростта си. Когато стигна до осемдесет километра в час. Еди реши да не пришпорва повече вехтата машина. Канзас Роуд имаше много завои, а на всичкото отгоре бе и в ужасно състояние.

Роланд бе извадил листа от джоба на ризата си и съсредоточено го изучаваше. Еди се съмняваше, че неговият дин може да разчете документа — писмеността на този свят бе доста по-различна от тази в Гилеад и винаги щеше да бъде мистерия за него. В горната част на листа, над колебливия, ала четлив почерк на Дипно (и безценния подпис на Калвин Тауър), се мъдреха усмихнат нарисуван бобър и думите „СПОСОБЕНТ НА ВАЖНИ НЕЩА“. Глупав каламбур, ако изобщо можеше да се нарече така.

„Не харесвам тъпите въпроси и няма да играя тъпи игрички“ — помисли си Еди и внезапно се усмихна. Това беше позиция, към която Роланд все още се придържаше — младият стрелец бе сигурен в това, независимо от обстоятелството, че докато пътуваха с Блейн Моно, животът им бе спасен от няколко тъпи въпроса, изстреляни в подходящия момент. Отвори уста, за да изтъкне, че това, което навярно представляваше най-значимият документ в историята на света — по-важен от Хартата на свободата. Декларацията за независимостта и теорията на Айнщайн за относителността — имаше за заглавие глупав каламбур, ала преди да каже и една дума, вълната ги връхлетя.

ДВЕ

Стъпалото му се хлъзна от педала на газта и това беше хубаво, защото в противен случай двамата стрелци можеха сериозно да пострадат, а не бе изключено и да загинат. Когато вълната ги заля, управлението на стария форд галакси на Джон Кълъм отиде на последно място в списъка с приоритети на Еди Дийн. Усещането можеше да се сравни с момента, в който влакчето на ужасите се издига до върха по време на първата си обиколка, поколебава се за момент… поклаща се… полита надолу… и ти внезапно пропадаш в бездната; топлият летен въздух те шиба в лицето и гърдите, а стомахът ти се рее във висините, останал нейде далече зад теб.

В този момент Еди забеляза, че всичко в колата на Кълъм се е разлетяло във въздуха — пепелта от лулата му, два молива и един кламер от таблото, неговият дин и — да, приятели и съседи! — самият той, преданият ка-май на своя дин. Нищо чудно, че бе изгубил стомаха си! (Младият стрелец не осъзнаваше, че самият автомобил, спрял встрани от пътя, също се рееше във въздуха, клатушкайки се на петнайсетина сантиметра над земята като лодка сред невидимо море.)

После обрамченият с дървета селски път изчезна. Бриджтън изчезна. Светът изчезна. Разнесе се звънът на тодашните камбанки, отблъскващ и гнусен, и на Еди му се прииска да заскърца със зъби… само дето зъбите му също бяха изчезнали.

ТРИ

Също като Еди и Роланд имаше ясното усещане, че първо е повдигнат, а после увисва, сякаш земната гравитация бе изгубила властта си над него. Той чу камбанките и се почувства издигнат отвъд стената на съществуването, ала си даваше сметка, че това не е истински тодаш — поне не приличаше на онзи, в който бяха изпаднали преди. Сегашното преживяване му напомняше за това, което Ванай наричаше авен кал — тази фраза означаваше „понесен от вятъра“ или „вдигнат на гребена на вълната“. Само дето кал, за разлика от по-обичайната дума кас, се използваше за обозначаване на естествени стихии с чудовищни измерения — не вятър, а ураган; не вълна, а цунами.

— Навярно самият Лъч ще ти проговори, Габи — каза Ванай в съзнанието му — Габи, старият подигравателен прякор, с който го наричаше Ванай, защото момчето на Стивън Дисчейн бе толкова необщително. Накуцващият, изключителен учител бе спрял да го използва (навярно по настояване на Корт) в годината, когато Роланд навърши единайсет. — Няма да е зле да изслушаш внимателно това, което ще ти каже.

— Целият съм слух — отвърна Стрелеца и внезапно пропадна. Чувстваше се безтегловен и му се повдигаше.

Звъннаха още камбанки. После Роланд отново се издигна във въздуха — този път се рееше над стая, пълна с празни легла. Един поглед му бе достатъчен, за да разбере, че това бе мястото, където Вълците отвеждаха децата, които отвличаха от граничните земи. В далечния ъгъл на стаята…

Нечия ръка го сграбчи за китката — нещо, което Роланд смяташе за невъзможно в това състояние. Стрелеца погледна наляво и видя Еди, който се рееше до него съвсем гол. И двамата бяха голи — дрехите им бяха останали далеч зад тях в света на писателя.

Синът на Стивън Дисчейн вече беше забелязал онова, което сочеше спътникът му. В далечния ъгъл на стаята се виждаха две легла, приближени плътно едно до друго. На едното от тях лежеше бяла жена. Краката й — Роланд нямаше никакви съмнения, че бяха същите, които Сузана бе използвала по време на тодашната им разходка из Ню Йорк — бяха широко разтворени. Някаква жена с глава на плъх — една от тахийните, веднага си каза Стрелеца — се бе навела между тях.

До бялата жена лежеше тъмнокожа, чиито крака свършваха малко под коленете. Въпреки че се рееше гол и му се повдигаше, Роланд никога досега не се беше чувствал толкова радостен да види някого. И Еди се чувстваше по същия начин. Неговият дин чу възторжените му викове в центъра на главата си и протегна ръка, за да го накара да замълчи. Трябваше да го накара да замълчи, защото Сузана гледаше към тях и най-вероятно ги беше видяла, така че ако проговореше, бе от жизненоважно значение Роланд да чуе всяка дума, която тя кажеше. Словата можеха да излязат от нейната уста, ала бе много вероятно Лъчът да бъде този, който говори; Гласът на Мечока или на Костенурката.

И двете жени имаха метални качулки на главите си, свързани от сегментирани стоманени маркучи.

— Нещо като апарат за четене на мисли — каза Еди, а гласът му отново изпълни вътрешността на главата му, заличавайки всичко друго. — А може би…

— Замълчи! — прекъсна го неговият дин. — Замълчи, Еди, в името на баща си!

Облечен в бяло мъж взе зловещо изглеждащ форцепс от близкия поднос и блъсна плъхоглавата сестра настрани. После се наведе, взирайки се между краката на Мия, и вдигна инструмента над главата си. Съвсем наблизо, облечен с тениска с някакъв неразбираем за Стрелеца надпис (на езика от света на Сузана и Еди), бе застанал тахийн с глава на свирепа кафява птица.

„Той ще ни усети — помисли си Роланд. — Ако останем тук достатъчно дълго, ще ни усети и ще вдигне тревога.“

Сузана гледаше право към него, а очите й под края на металната качулка трескаво се въртяха в орбитите си. Въпреки това в тях се четеше яснота и разбиране. Определено ги виждаше, право казвам, сай.

Тя пророни една-единствена дума и след миг на необяснимо, ала напълно надеждно прозрение, Роланд разбра, че тя бе произнесена не от Сузана, а от Мия. Навярно Гласът на Лъча бе достатъчно чувствителен, за да осъзнае до каква степен бе застрашен, и искаше да се защити по този начин.

Думата, която Сузана изрече, беше чиссит; синът на Стивън Дисчейн я чу в главата си, защото бяха ка-тет и ан-тет; освен това видя как се оформя беззвучно на устните й, когато взорът й се насочи към мястото, където се рееха те — свидетели на нещо, което се случваше в някакво друго къде и кога точно в този момент.

Ястребоглавото същество погледна нагоре — може би проследяваше погледа на Сузана, а може би бе дочуло звъна на камбанките с необичайно чувствителните си уши. Тогава лекарят смъкна форцепса и го пъхна под нощницата на Мия. Тя изпищя; Сузана също изкрещя заедно с нея. И сякаш безтелесното присъствие на Роланд можеше да бъде издухано от силата на комбинираните им викове като отронен лист, понесен от октомврийския вятър. Стрелеца усети как се издига рязко, напускайки това място, ала без да изгубва връзката си с този свят. В съзнанието му изплува яркият спомен за това как майка му се надвесва над него, докато той лежи в креватчето си — намира се в детската стая, украсена с най-различни цветове, и едва сега разбира цветовете, които е приел за даденост, когато е бил малко момче; тогава ги е приел с присъщата за децата негласна убеденост, че всичко е магия.

Прозорците на детската стая са от разноцветно стъкло, представящо багрите на Дъгата, разбира се. Той си спомня как майка му се надвесва над него — лицето й е обляно от тази прелестна пъстра светлина, а качулката й е отметната назад, така че може да проследи извивката на шията й с детските си очи

(всичко е магия)

и любящата си душа; спомня си как си мисли, че може да я ухажва и да я спечели от баща си, ако и тя го иска; как биха могли да се оженят, да си имат собствени деца и да живеят вечно в приказното царство, наречено Пъстроцвет; спомня си как тя му пее, как Габриел Дисчейн пее на малкото си момче, докато големите му очи се взират съсредоточено в нея, главичката му е облегната на възглавницата, а лицето му грее, обагрено от многобройните преливащи един в друг цветове на скиталческия му живот. Веселата песничка, която майка му пее, звучи така:

Рожбо мила, отиди

и малини набери.

Чъссит, чассит, чиссит,

кошничката напълни си.

„Да напълня кошницата си“ — мисли си Роланд, докато се рее безтегловен из мрака, а ужасният звън на тодашните камбанки отеква в зловеща близост. Странните думи от третия стих ни най-малко не са лишени от смисъл, напротив — това са древни числа, обясни майка му, когато я попита. Чъссит, чассит, чиссит: седемнайсет, осемнайсет, деветнайсет.

„Чиссит е деветнайсет — помисли си Стрелеца. — Естествено, всичко е деветнайсет.“ В следващия момент той и Еди отново биват озарени от светлина — гнусна оранжева светлина — и съзират Джейк и Калахан. Роланд вижда и Ко — четириногият им приятел е застанал до петата на момчето, козинката му е настръхнала, а набръчканата му муцунка разкрива острите му зъби.

„Чъссит, чассит, чиссит — произнася наум Стрелеца, докато съзерцава своя син — толкова малко момче, заобиколено от толкова много врагове в трапезарията на «Дикси Пиг». — Чиссит е деветнайсет. Трябва да напълня кошницата си. Ала каква е тази кошница? Какво изобщо означава това?“

ЧЕТИРИ

Дванайсетгодишната кола на Джон Кълъм (която бе на сто и шейсет хиляди километра, ала въпреки това собственикът й разправяше, че животът й едва е запо-о-очнал) се поклащаше лениво над банкета покрай Канзас Роуд в Бриджтън, като ту предните, ту задните й гуми целуваха земята. Двамата мъже вътре, които изглеждаха не само припаднали, но и прозрачни, се люлееха в унисон с движенията на форда подобно на трупове в потънала лодка. Около тях се рееха всички онези боклуци, типични за старите автомобили, използвани усилено от собствениците си — моливи, кламери, пепел от лула, най-старият фъстък на света и монетите, търкулнали се незнайно кога под седалките, борови иглички и даже една от постелките. В тъмнината на жабката се чуваше как разни неща се блъскат във вратичката й, опитвайки се да излязат навън.

Ако някой минеше оттук, без съмнение щеше да си глътне езика при гледката на всички тези предмети — че и хора! Хора, които може би са мъртви! — реещи се из въздуха, сякаш се намираха в космическа капсула. Ала никой не мина наблизо. Тези, които живееха от отсамната страна на Лонг Лейк, стояха и зяпаха към другия бряг на езерото, макар че вече нямаше какво да се види. Дори димът се беше разсеял.

Фордът на Джон Кълъм се люлееше над земята, а Роланд от Гилеад се издигаше бавно към тавана, докато тилът му не се опря в покрива на колата, а краката му не се простряха зад него. Отначало воланът попречи на Еди да последва примера му, ала не след дълго едно странично люшкане на автомобила му помогна да се освободи и младият мъж също се понесе нагоре със замечтано изражение, изписано на лицето. Сребриста ивица слюнка се проточи от ъгълчето на устата му и увисна като гирлянда във въздуха, блестяща и изпълнена с миниатюрни мехурчета, покрай покритата му със засъхнала кръв буза.

ПЕТ

Роланд знаеше, че Сузана бе видяла както него, така и Еди — ето защо бе положила толкова усилия, за да произнесе тази едничка дума. Джейк и Калахан обаче изобщо не ги бяха забелязали. Момчето и отецът бяха влезли в „Дикси Пиг“ — постъпка или безкрайно храбра, или безкрайно глупава — и сега цялото им внимание бе концентрирано върху онова, което бяха заварили там.

Ала независимо дали постъпката им беше безразсъдна или не, Роланд се чувстваше страшно горд от Джейк. Той видя, че момчето бе установило канда между себе си и Калахан — така се наричаше разстоянието (го никога не бе едно и също в две различни ситуации), което не позволяваше на двама изправени пред превъзхождащ ги противник стрелци да бъдат повалени с един изстрел. И двамата бяха готови да се сражават. Калахан държеше пистолета на Джейк… и още нещо; някаква миниатюрна статуетка. Роланд бе почти сигурен, че става въпрос за кан-тах, едно от малките божества. Момчето носеше оризиите на Сузана в пазарската чанта, която бе дошла при тях незнайно вече откъде.

Стрелеца се загледа в една дебела жена, чийто човешки облик свършваше до врата. Маската, която носеше над тлъстата си тройна брадичка, висеше съдрана на парцали. Докато наблюдаваше плъхоподобното същество, Роланд внезапно разбра толкова много неща. Някои от тях биха му се изяснили и по-рано, ако вниманието му — също като това на момчето и отеца в настоящия момент — не беше фокусирано върху други неща.

Отрепките на Калахан например. Навярно бяха тахийни — рожби нито на Първоначалието, нито на естествения свят, а презрени същества, дошли от бездната между двете. Определено не бяха от онези създания, които Стрелеца познаваше като бавните мутанти — те се бяха появили вследствие на неразумните войни и гибелните експерименти на древните. Не, отрепките от „Дикси Пиг“ бяха чистокръвни тахийни — или кан-той, както ги наричаха някои… Трябваше да се досети за това. Колцина служеха на съществото, известно като Пурпурния крал? Част от тях? Повечето?

Всички?

Роланд си каза, че ако верният отговор беше третият, то пътят към Тъмната кула наистина щеше да е доста труден. Стрелеца и без това не обичаше да се взира отвъд хоризонта, а в неговия случай липсата на въображение определено беше благословия.

ШЕСТ

Той видя онова, което трябваше да види. Въпреки че кан-той — отрепките на Калахан — бяха обградили от всички страни Джейк и отеца (те дори не бяха забелязали двете същества зад тях, които пазеха изхода към Шейсет и първа улица), някогашният свещеник ги бе омаял със статуетката, тъй както Джейк бе успял да омае и хипнотизира минувачите с ключа, който бе намерил на запустелия парцел. Една жълта отрепка с тяло на човек и глава на птица имаше някакво оръжие под ръка, ала не направи никакво усилие да го вземе.

Проблемът беше другаде и набитото око на Роланд, обучено да съзира всички възможни капани и засади, веднага го откри. Той видя скверната пародия на Последната задруга на Елд на стената и осъзна истинското й значение броени секунди преди гобленът да бъде разкъсан. Да не говорим за миризмата — не просто на печено месо, а на човешко месо. Би разбрал всичко това доста по-рано, ако имаше време да помисли… обаче животът в Кала Брин Стърджис му отпускаше съвсем малко време за размисъл. В Кала, също както в книжките с приказки, едно нещо следваше веднага след друго.

Ала вече нещата бяха ясни, нали така? Отрепките не можеха да бъдат нищо друго освен тахийни — детски страшилища, ако така ви звучи по-добре. Съществата зад гоблена представляваха онова, което Калахан наричаше „вампири от първи тип“ и които Роланд познаваше като „Предците“ — навярно най-ужасяващите и могъщи създания, оцелели след креенето на Първоначалието. Тахийните може и да зяпаха с възхищение сигула, който Калахан държеше в ръка, ала Предците изобщо нямаше да се трогнат от миниатюрната статуетка.

Множество крайници затрополиха по пода и Стрелеца забеляза хлебарките, изпълзяващи изпод масата. Беше ги виждал и преди и появата им прогони всички съмнения, които хранеше по отношение на скритото зад гоблена. Това бяха паразитите, кръвопийците, следовниците на Предците — техните бълхи. Навярно не бяха опасни, когато четириногият им опустошител бе наблизо, ала синът на Стивън Дисчейн добре знаеше, че когато дребните лечители са толкова многобройни, Предците със сигурност не са далеч.

И докато Ко се хвърляше към хлебарките, Роланд от Гилеад направи единственото нещо, което му хрумна — гмурна се към Калахан.

В Калахан.

СЕДЕМ

Отче, аз съм тук.

Хайл, Роланд. Какво…

Нямаме време. ИЗВЕДИ ГО ОТТУК! На всяка цена! Изведи го оттук, докато все още можеш!

ОСЕМ

И някогашният свещеник се опита. Момчето, естествено, изобщо не искаше да тръгва. Загледан в него през очите на свещеника, Роланд си помисли с известна горчивина: „Трябваше да го обуча по-добре в предателството, макар че, боговете са ми свидетели, направих всичко, па което съм способен.“

— Върви, докато още можеш — каза Калахан, опитвайки се гласът му да звучи спокойно. — Настигни я, ако можеш. Това е заповедта на твоя дин. Такава е и волята на Бялото.

Това трябваше да го накара да се раздвижи, ала не помогна — момчето продължи да спори (беше досущ като Еди, помисли си Роланд) — а Стрелеца не можеше да чака повече.

Татко, остави на мен.

Последният стрелец от Гилеад пое контрола, без да чака отговор. Вече усещаше как вълната — авен кал — започва да отслабва, а Предците щяха да връхлетят Джейк и Калахан всеки момент.

— Тръгвай, Джейк! — изкрещя той, използвайки устата и гласните струни на Калахан като високоговорители. Ако се бе замислил как точно да направи това, едва ли щеше да успее, но за щастие мисленето не беше сред обичайните му подходи и той се зарадва, когато видя как очите на момчето се ококориха от изумление. — Това е единственият ти шанс и трябва да се възползваш от него! Намери я! Заповядвам ти като твой дин!

После, също както в болничното отделение със Сузана, почувства как отново бива подхвърлен нагоре като нещо, изпразнено от съдържание, и бива издухан от съзнанието на отеца като пухче на глухарче. За миг се опита да се върне обратно, подобно на плувец, съпротивляващ се на силно подводно течение, ала това се оказа невъзможно.

— Роланд! — Това бе гласът на Еди, изпълнен с ужас. — Исусе, Роланд, какви са тези същества?

Гобленът бе разкъсан и създанията, които изскочиха навън, бяха древни и уродливи, вещерските им лица бяха осеяни с растящи зъби, устите им зееха отворени заради чудовищните зъби, дебели колкото китката на Стрелеца, а набръчканите им брадички, по които бяха полепнали парченца месо, лъщяха от кръв.

И въпреки това — богове, о, богове! — момчето продължаваше да стои тук!

— Първо ще убият Ко! — извика Калахан, само че Роланд не мислеше, че това бе Калахан. Най-вероятно Еди използваше гласа някогашния свещеник така, както Стрелеца го бе използвал преди малко. По някакъв начин спътникът му бе открил или по-спокойно течение, или повече сила. Достатъчна, за да се вмъкне в съзнанието на Калахан, след като синът на Стивън Дисчейн бе издухан оттам. — Ще ги убият пред очите ти и ще излочат кръвта му!

Това най-накрая подейства. Момчето се обърна и се затича, а Ко го следваше по петите. Мина точно пред птицоглавия тахийн и между две от отрепките, ала никой не направи и най-малкото усилие да го задържи. Клиентите на „Дикси Пиг“ продължаваха да се взират с нямо обожание в Костенурката в ръката на Калахан, омагьосани и хипнотизирани.

Предците не обърнаха никакво внимание на бягащото момче — Роланд бе сигурен, че щяха да постъпят точно така. Татко Калахан му бе разказал историята за онзи от тях, който бе дошъл в градчето Сейлъмс Лот, където беше католически свещеник. Отецът бе оцелял след преживяното — нещо не съвсем обичайно за онези, които са се изправяли срещу чудовища, след като са изгубили оръжията си и сигулите на силата, — но древната твар бе накарана Калахан да пие от скверната й кръв, преди да го пусне. Така онзи вампир го беше белязал за тези тук.

Калахан бе вдигнал сигула разпятие към вампирите, ала преди Стрелеца да е успял да зърне нещо повече, беше засмукан отново в тъмнината. Звънът на камбанките се разнесе отново, подлудявайки го с отвратителния си звук. До ушите му достигнаха виковете на Еди — гласът на младия му спътник сякаш идеше нейде много отдалеч. Роланд започна да го търси пипнешком в мрака, докосна ръката му, изгуби я, сетне отново я намери и я сграбчи. Двамата се запревъртаха във въздуха, вкопчени здраво един в друг, опитвайки се да останат заедно, надявайки се да не се изгубят в лишената от врати тъмнина, която се простираше между световете.

ТРЕТА ГЛАВА

ТЕЛЕФОННОТО ОБАЖДАНЕ НА ЕДИ

ЕДНО

Еди се завърна в стария форд на Джон Кълъм в същото състояние, в което се събуждаше понякога от тийнейджърските си кошмари — свит на кълбо, задъхан и разтреперан от ужас, напълно дезориентиран — не знаеше нито кой е, нито къде се намира.

Трябваше му секунда да разбере, че той и Роланд се реят като неродени близнаци в майчината утроба, само дето това не беше никаква утроба. Някакъв молив и кламер се поклащаха пред очите им, както и някаква жълта пластмасова кутия, която младият стрелец разпозна като осемпистова магнетофонна ролка. „Не си губи времето, Джон — помисли си Еди. — По няколко години магнетофоните ще изчезнат като динозаврите.“

Нещо го одраска по тила. Навярно това беше лампичката за осветление на стария автомобил. По дяволите, мислеше си, че…

В този миг гравитацията се възстанови и те паднаха, а множеството реещи се около тях предмети последваха примера им. Постелката, която се полюшваше пред очите им, се приземи върху волана, а Еди се фрасна в горната част на предната седалка, която му изкара въздуха. В същия миг и Роланд се строполи до него, падайки на болящия го хълбок. Неговият дин нададе кратък вик и се настани на мястото си.

Младият му спътник отвори уста да каже нещо, ала преди да успее, гласът на Калахан изпълни главата му:

— Хайл, Роланд! Хайл, Стрелецо!

Какви ли психически усилия бе положил отецът, за да им проговори от този далечен свят? Отвъд думите му се чуваха някакви отвратителни, екзалтирани писъци. Кошмарен вой, който никак не приличаше на човешки език.

Разширените и озадачени очи на Еди срещнаха прозрачносиния поглед на неговия дин. Младият мъж улови лявата ръка на Стрелеца и си помисли: „Отива си. Велики Боже, мисля, че татко Калахан си отива…“

— Нека откриеш своята Купа, Роланд, да влезеш вътре…

… и да се изкачиш до върха й! — въздъхна Еди.

Намираха се в стария форд галакси на Джон Кълъм, паркиран — малко накриво, но иначе напълно безопасно — на отливката встрани от Канзас Роуд, в сенчестите часове на късния летен следобед, ала пред очите на Еди блестеше пъкленото оранжево сияние на този ресторант, който не беше никакъв ресторант, а бърлога на човекоядци. Самата мисъл, че може да има такива неща, че покрай скривалището им всеки ден минават хора, които дори не подозират какво има вътре и не усещат гладните очи, които ги оглеждат преценяващо…

След което, преди да е успял да си помисли нещо друго, той извика от болка, когато призрачните зъби се впиха във врата, страните и корема му; устните му бяха разкъсани от свирепите целувки на чудовищата, а тестисите му сякаш бяха забучени на пламтящ шиш. Той изкрещя, махайки във въздуха със свободната си ръка, докато Роланд не го сграбчи, опитвайки се да го усмири.

— Спокойно, Еди. Спокойно. Няма ги вече. — Кратка пауза. После връзката се разпадна и болката заглъхна. Еди видя, че в очите на неговия дин проблясват сълзи. — Той също си отиде. Отецът.

— Ами вампирите? Нали знаеш, канибалите? Те дали… Дали… — Ед не можеше да завърши мисълта си. Представяла, че татко Калахан може да се е превърнал в един от тях, бе твърде ужасяваща, за да бъде изречена па глас.

— Не, Еди. Ни най-малко. Той… — Роланд вдигна револвера, който продължаваше да носи. Резбованата стомана проблесна под следобедните слънчеви лъчи. После Стрелеца допря дулото под брадичката си за момент, поглеждайки към по-младия си спътник.

— Избягал е от тях — промълви Еди.

— Право казваш — отвърна му Роланд, Представи си които разгневени са сега.

Еди кимна и внезапно се почувства изтощен. Раните му отново го заболяха. Не, по-скоро заридаха.

— Добре — рече той. — Сега остави това нещо там, където му е мястото, преди да си се застрелял с него. — Когато Стрелеца послуша съвета му, добави: — Какво се случи с нас? В тодаш ли изпаднахме, или имаше още един Лъчетръс?

— Мисля, че беше по малко и от двете рече неговият дин. — Нарича се авен кал нещо, подобно на огромна океанска вълна, която се разпространява по протежението на Пътя на Лъча. Бяхме вдигнати на гребена й.

— И благодарение на нея видяхме онова, което искахме да видим, така ли?

Последният стрелец от Гилеад се замисли върху думите му за момент, но после поклати категорично глава.

— Видяхме онова, което Лъчът пожела да видим. И отидохме там, където той поиска да отидем.

— Роланд, ти учил ли си тия неща, когато си бил малък? Старата ти дружка Ванай преподавал ли ти е… откъде да знам, Анатомия на лъчите и багрите на дъгата?

Неговият дин се усмихна.

— Да, предполагам, че сме учили подобни неща по история и Summas Logicales.

— Сумало-_какво_?

Стрелеца не отговори. Взираше се през страничното стъкло на колата на Кълъм, опитвайки се да нормализира дишането си и да възвърне спокойствието си. Не беше особено трудно — не и тук; тази част на Бриджтън почти не се отличаваше от един запустял парцел в Манхатън. Защото наблизо имаше мощен източник. Не сай Кинг както Роланд първоначално беше вярвал, а потенциалът на сай Кинг… това, което сай Кинг бе способен да сътвори, ако разполагаше с достатъчно време. Дали писателят също не беше понесен на гребена на авен кал… а може би той самият бе създал вълната, която го бе повдигнала?

„Никой не може да се издърпа сам за връзките на обувките си, без значение колко упорства“ — им беше казал Корт, когато Роланд, Алан и Джейми бяха още невръстни малчугани. Корт, чийто самоуверен, ала сърдечен тон постепенно бе заменен от грубо и сурово отношение, когато наближи часът на изпитанието за последната му трупа от повереници. Корт обаче г решеше за връзките. Навярно при сегашните обстоятелства човек би могъл да се издърпа сам. Или да даде живот на цяла вселена от пъпа си, както според преданията бе сторил самият Ган. Кинг бе автор на истории — това не го ли правеше творец и създател? А не беше ли именно това същността на сътворението — да направиш от нищо нещо, да съзреш вселената в зрънце пясък

или да се издърпаш сам за връзките на обувките си?

Какво изобщо нравеше в момента? Седеше тук, отдаден на философски размишления, докато двама членове на неговия катет бяха изгубени?

— Накарай тази каруца да тръгне — обърна се Роланд към Еди, опитвайки се да не обръща внимание на опияняващото жужене, което чуваше, дали беше Гласът на Лъча или гласът на Ган Създателя, Стрелеца нямате представа. — Трябва да отидем до Търтълбек Лейн в Ловъл и да видим дали ще съумеем да открием начин да стигнем до Сузана.

И не само до нея. Ако Джейк бе успял да се изплъзне от чудовищата в „Дикси Пиг“, той също щеше да се насочи към тъмнокожата жена. Роланд ни най-малко не се съмняваше в това.

Еди посегна към скоростния лост — въпреки всички сътресения двигателят на стария форд галакси не беше угаснал, — ала в последния момент отдръпна ръката си. Когато се обърна към Стрелеца, очите му бяха помръкнали.

— Какво те тормози. Еди? Каквото и да е, изплюй бързо камъчето. Бебето ще се роди всеки момент, а може и да се е родило вече. Съвсем скоро Сузана няма да им трябва повече.

— Знам — отвърна младият му спътник. — Но не можем да отидем в Ловъл. — Лицето му се изкриви, сякаш тези думи му бяха причинили физическа болка. Роланд си каза, че навярно бе точно така. — Не още.

ДВЕ

И двамата останаха безмълвни за известно време, заслушани в сладостното жужене на Лъча — жужене, което от време на време се превръщаше в радостни гласове. Стояха в колата, загледани в сгъстяващите се сенки на дърветата, където се криеха милиони лица и милиони истории, О, можеш ли да кажеш неоткрита врата, можеш ли да кажеш изгубено.

Еди почти очакваше неговият дин да му се разкрещи нямаше да е за пръв път — или да го цапне по главата, както учителят на Стрелеца, Корт, обичал да прави, когато поверениците му не успявали да схванат урока си. Младият мъж даже се надяваше да стане така. Едно кроше в челюстта можеше да прочисти главата му по Шардик.

„Само дето проблемът не е в замъглената ти кратуна и ти много добре го знаеш — каза си Еди. — Главата ти е по-бистра от неговата. Ако не беше така, досега сто пъти да си зарязал този свят и да си хукнал в търсене на Сузана.“

Роланд проговори сякаш след цяла вечност:

— За какво ни беше това в такъв случай? Това? — Гой се наведе и вдигна сгънатия лист хартия с измъчения почерк на Арон Дипно. Стрелеца го гледа известно време, след което го подхвърли в скута на младия си спътник с гримаса на отвращение.

— Знаеш колко я обичам — рече Еди с приглушен, напрегнат глас. — Знаеш това.

Неговият дин кимна, без да го удостои с поглед. Взорът му бе насочен надолу към износените му, прашни ботуши и мръсния под на колата. Тези сведени очи, този поглед, който го отбягваше — него. Еди Дийн от Ню Йорк, който боготвореше своя дин, — бяха на крачка да разбият сърцето му. Въпреки това младият стрелец остана непреклонен. Вече не можеха да си позволят лукса да правят грешки. Мачът щеше да свърши съвсем скоро.

— Щях да отида при нея веднага, още в този миг, ако знаех, че това е правилното решение — продължи той. — Още в тази секунда, Роланд! Обаче трябва да довършим работата си в този свят. Защото този свят е еднопосочен. Напуснем ли днешния ден — 9 юли 1977 — никога повече няма да можем да се върнем. Ние…

— Еди, вече минахме през всичко това — погледът на Роланд продължаваше да е забит в краката му.

— Така е, но доколко го разбрахме? Има още един куршум, който трябва да изстреляме, и още една оризия, която да хвърлим. Ето защо дойдохме в Бриджтън, по дяволите! Бог ми е свидетел, че исках да отидем в Търтълбек Лейн веднага щом Джон Кълъм ни разказа, ала си помислих, че трябваше да видим писателя и да си поговорим с него. И се оказах прав, нали? — Гласът му звучеше умолително. — Нали?

Роланд най-накрая погледна към него и Еди въздъхна облекчено. И без друго се чувстваше достатъчно ужасно, за да издържи и този сведен поглед на своя дин.

— Едва ли ще има голямо значение, ако останем малко по-дълго тук — не спираше младият стрелец. — Ако се концентрираме върху двете жени, които лежат една до друга на тези две легла, Роланд — ако се концентрираме върху Сюз и Мия както ги видяхме последния път — навярно ще съумеем да вникнем в онова, което им се е случило до този момент. Не смяташ ли?

Стрелеца не каза нищо. Еди очакваше с трепет отговора му, без да осъзнава, че бе затаил дъха си. Най-накрая неговият дин кимна. Подобно нещо не би било възможно, ако на Търтълбек Лейн се натъкнеха на някоя от онези врати, които Роланд наричаше „порталите на древните“, защото те бяха създадени така, че да извеждат само на едно и също място. Откриеха ли обаче магическа врата, останала още от времето, преди Първоначалието да започне да крее — да, тогава можеха да отидат там, където им се искаше. Все пак не биваше да се забравя, че и тези портали можеха да бъдат коварни — бяха го изпитали на собствения си гръб в Пещерата на гласовете, когато вратата изпрати в Ню Йорк Джейк и татко Калахан вместо Роланд и Еди, разбивайки на пух и прах всичките им планове в Земята на деветнайсетицата.

— Какво още трябва да направим? — попита Стрелеца. В гласа му не се усещаше гняв, но на младия му спътник му се стори, че долавя умора и колебливост.

— Каквото и да е, ще бъде доста трудно. Мога да ти гарантирам това.

Еди взе договора за продажбата и се загледа в него така мрачно, сякаш беше Хамлет, вперил взор в черепа на бедния Йорик, след което отново погледна към Роланд.

— Това ни осигурява собствеността над празния парцел с розата в него. Трябва да го занесем на Моузес Карвър от корпорация „Холмс Дентал“. Само дето нямам никаква представа къде ли може да е той.

— Ако става въпрос за това. Еди, дори не знаем дали е жив — изтъкна Стрелеца.

Младият мъж се изсмя дивашки.

— Право думаш, сай, казвам благодаря. Какво ще кажеш да обърна каруцата и да се върнем при онзи Стивън Кинг, Роланд? Ще му изкрънкаме двайсет или трийсет долара — ако не си забелязал, братко, нямаме и пукнат цент — и ще го накараме да ни измисли един печен частен детектив, който да изглежда като Ботарт и да рита задници като Клинт Истууд. Така ще можем да го накараме да издири този Карвър вместо нас!

Еди разтърси глава, сякаш искаше да я прочисти. Жуженето на гласовете галеше приятно слуха му… идеалната противоотрова на гадните тодашни камбанки.

— Искам да кажа, че жена ми е затънала в страшни неприятности някъде по трасето, нищо чудно и вече да е изядена жива от вампири или от вампирски хлебарки, а аз си седя в колата с човек, чието основно умение е да застрелва хората, и се опитвам да му обясня как смятам да основа една шибана корпорация!

— Спокойно, Еди — каза Роланд. Гой самият изглеждаше достатъчно спокоен за човек, който не искаше да остане и минута повече в този свят. — Просто ми кажи какво чувстваш, че трябва да сторим, преди пръстта от това къде и кога завинаги да падне от подметките ни.

И Еди му каза.

ТРИ

Роланд беше чувал голяма част от това и преди, яла не бе разбирал напълно сложността на ситуацията, в която се намираха. Да, те притежаваха парцела на Второ Авеню, но доказателството за собствеността им се заключаваше всичко на всичко в един собственоръчно написан документ, който едва ли щеше да издържи на щурма на адвокатите, които корпорация „Сомбра“ можеше да насъска срещу тях.

Еди искаше да предаде договора за продажбата на Моузес Карвър, ако можеше, и да го уведоми, че неговата кръщелница Одета Холмс — която се водеше безследно изчезнала от тринайсет години, смятано от 1977 — е жива и здрава и повече от всичко на света иска Карвър да поеме попечителство не само над празния парцел, но и над розата, растяща в границите му.

Моузес Карвър — ако бе още жив — трябваше да бъде убеден да слее така наречената корпорация „Тет“ с „Холмс Дентал“ (или обратното). Нещо повече! Той трябваше да посвети остатъка от живота си (а младият стрелец нямаше никаква представа на колко години е Карвър), за да създаде корпоративен гигант, чиято истинска цел да бъде да осуетява всяка стъпка на другите два корпоративни гиганта — „Сомбра“ и „Порт Сентрал Позитроникс“. Да ги задуши, ако е възможно, и да им попречи да се превърнат в чудовището, оставило гибелния си отпечатък по цялото протежение на Средния свят и нанесло смъртоносна рана на Тъмната кула.

— Май трябваше да оставим документа на сай Дипно — замисли се Роланд, след като изслуша младия си спътник. — Той би могъл да открие този Карвър, да отиде при нето и да му разкаже всичко вместо нас.

— Не, направихме добре, че го взехме — поклати глава Еди. Това бе едно от малкото неща, за които бе абсолютно сигурен. — Ако бяхме дали договора за сделката на Арон Дипно, вече нищо нямаше да е останало от нето.

— Смяташ, че Тауър ще промени решението си и ще накара своя приятел да унищожи документа?

— Мога да ти го гарантирам — рече младият стрелец. — Но дори и Дипно да остане непреклонен пред нескончаемото дуднене на старата си дружка: „Изгори го, Арон, те ме принудиха да го направя и сега ще ме прецакат, знаеш това много добре, изгори го и ще кажем на ченгетата за тези копелета“ — смяташ ли, че Моузес Карвър ще повярва на толкова откачена история?

Роланд се усмихна мрачно.

— Не мисля, че точно това ще представлява проблем, Еди. Защото — само помисли за миг — каква част от откачената ни история всъщност стигна до ушите на Арон Дипно?

— Недостатъчна — съгласи се спътникът му. Той затвори очи и ги притисна силно с дланите си. — Сещам се само за един човек, който може да убеди Моузес Карвър да направи онова, от което се нуждаем, ала тя е заета с други неща. Пък и се намира в 1999. Дотогава кръстникът й най-вероятно ще е умрял, както и Дипно… а може би и Тауър.

— Добре, какво можем да направим без нея? — попита неговият дин. — Какво според теб трябва да сторим?

Еди си мислеше, че навярно Сузана би могла да се върне през 1977 без тях, тъй като за разлика от тях не бе идвала в това кога и къде. Току-виж би могла да дойде тук и в тодаш, ала това едва ли щеше да свърши работа. Изведнъж му хрумна, че може би жена му нямаше да успее да се прехвърли в това време и място, тъй като беше част от техния ка-тет (а те вече бяха минали оттук), но не можеше да каже със сигурност — четенето на дребния шрифт никога не е било сред силните му страни. Гой се обърна да попита какво мисли неговият дин по въпроса, ала Роланд го изпревари:

— Ами нашия дан-тет? — попита.

Макар че Еди знаеше смисъла на думата — тя означаваше „невръстен бог“ или „малък спасител“ — отначало не разбра какво искаше да каже с нея по-възрастният му спътник. После обаче му просветна. Нима техният уотърфордски дан-тет не им беше заел колата, в която седяха в този момент, кажи благодаря, сай?

— Кълъм? За него ли говориш, Роланд? За човека с колекцията от бейзболни топки с автографи?

— Право казваш — отвърна Стрелеца. Говореше с онзи сух тон, под чиято повърхност бе стаен дремещ гняв. — Само не изпадай във възторг от тази идея, моля те!

— Но… ти нали му каза да се разкара! И той се съгласи да направи това!

— А според теб гой беше ли ентусиазиран да посети приятеля си във Върмонт?

— Върмонт — поправи го Еди, неспособен да потисне усмивката си. Устните му може и да се усмихваха, ала в душата му бе пропълзял смут. Мъжът на Сузана си помисли, че ужасният стържещ звук, който чуваше във въображението си, най-вероятно се дължеше на двупръстата дясна ръка на Роланд, която бъркаше в дулото на револвера му.

Стрелеца сви рамене, сякаш искаше да каже, че няма никакво значение дати Кълъм говори за Върмонт или баронство Гарлан.

— Отговори на въпроса ми — настоя той.

— Ами…

Кълъм изобщо не беше ентусиазиран от идеята. От самото начало бе реагирал като някой от тях вместо като някой от тревопасните, сред които живееше (Еди разпознаваше тревопасните много лесно, тъй като той самият беше един от тях, докато Роланд не го от влече и не започна да му преподава уроци по убиване). Кълъм явно бе заинтригуван от стрелците и беше любопитен по каква работа бяха дошли в малкото му градче. Роланд обаче бе непреклонен по отношение на онова, което искаше, а хората имаха склонност да се подчиняват на заповедите му.

Сега той направи онзи характерен жест с дясната си ръка, с който изразяваше нетърпението си. „Побързай, в името на баща си. Изсирай се или ставай от гърнето.“

— Мисля, че всъщност хич не му се тръгваше — рече Еди. — Това обаче не означава, че все още е в дома си в Ийст Стоунхам.

— Но е там. Не е отишъл никъде.

Младият стрелец щеше да зяпне от изненада, ала в последния момент се овладя.

— Откъде знаеш? Да не би да можеш да го докоснеш?

Неговият дин поклати глава.

— Тогава как… Ка.

— Ка. Ка? Какво точно означава тази шибана дума?

Лицето на Роланд имаше измъчен и уморен вид, а кожата му беше бледа.

— Познаваме ли някого другиго в тази част на света?

— Не, но…

— Значи е той — Стрелеца говореше с безизразен глас, сякаш съобщаваше някакъв житейски факт, известен дори и на малките деца — „горе“ е над главата ти, а „долу“ там, където краката ти се допират до земята.

Спътникът му тъкмо щеше да му каже, че това е пълна глупост, нищо повече от тъпо суеверие, ала в последния момент се отказа. Като изключим Арон Дипно, Калвин Тауър, Стивън Кинг п отвратителния Джак Андолини, Джон Кълъм бе единственият човек, когото познаваха в тази част на света (или на това ниво на Кулата, ако така предпочитате). Пък и след всичко онова, което) Еди бе видял през последните няколко месеца — по дяволите, през последната седмица — какъв беше гой, че да се присмива на суеверията?

— Добре — въздъхна младият стрелец. — В такъв случай най-добре да опитаме.

— Как да се свържем с него?

— Можем да му звъннем от Бриджтън. Но в една история, Роланд, незначителен персонаж като Джон Кълъм никога няма да дойде от резервната скамейка, за да спаси положението. Просто няма да бъде реалистично.

— В живота — каза Стрелеца — това се случва непрекъснато.

Спътникът му се засмя. Какво друго можеше да стори? Това си беше съвсем роландовско.

ЧЕТИРИ

БРИДЖТЬН 2

ХАЙЛАНД ЛЕЙК 3

ХАРИСЪН 5

УОТЪРФОРД 9

СУИДЪН 13

ФРАЙБЪРГ 36

Тъкмо бяха отминали този знак, когато Еди каза:

— Защо не потършуваш в жабката, Роланд? Току-виж ка. Лъчът или нещо друго ни оставили малко монети за телефон…

— Жабката? — попита недоумяващо Стрелеца.

— Капакът точно пред тебе.

— Аха.

Мъжът с двата пръста на дясната си ръка се опита да дръпне капака към себе си, но без резултат. Тогава го натисна навътре и жабката се отвори. Там цареше страшен безпорядък, който бе станал още по-голям от краткия период на безтегловност на форда. Имаше квитанции от кредитни карти, някаква много стара тубичка, която Еди разпозна като „паста за зъби“ (Роланд различи надписа ХОЛМС ДЕНТАЛ от едната й страна), някаква снимка на усмихващо се младо момиче — най-вероятно племенницата на Кълъм, — яздещо пони, пръчка, която Стрелеца взе за експлозив (Еди каза, че било сигнална ракета за извънредни обстоятелства), списание и кутия с пури. Роланд не можеше да разбере думата, изписана па кутията, ала си мислеше, че може да е древни. Той показа кутията на спътника си, чиито очи грейнаха.

— Пише „ДРЕБНИ“ — рече Еди. — Може и да излезеш прав за Кълъм и ка. Отвори я, Роланд, направи го, моля аз.

Детето, което му бе подарило тази кутия, я бе снабдило с очарователна (и доста нескопосана) кукичка отпред, благодарение на която да се затваря добре. Стрелеца отмести кукичката, отвори кутията и показа на Еди изобилие от сребристи монети.

— Достатъчно ли са да се обадим в къщата на сай Кълъм? — попита той.

— Да — кимна младият мъж. — Мисля, че са достатъчно да се обадим и до Феърбанкс, Аляска. Но ако Кълъм е потеглил за Върмонт, няма да ни свършат никаква работа.

ПЕТ

Централният площад на Бриджтън бе обграден от магазин и пицария от едната страна и кино („Вълшебният фенер“) и универсален магазин („Ренис“) от другата. Между тях имаше пейки и три монетни телефона.

Еди загреба от кутията с дребни на Джон Кълъм и даде на своя дин шест долара в монети по двайсет и пет цента.

— Искам да отидеш там — каза, сочейки към магазина — и да ми вземеш опаковка аспирин. Ще го разпознаеш ли, когато го видиш?

— Астин. Ще го разпозная.

— Искам от най-малката опаковка, защото шест долара не са много пари. После иди до съседната сграда — на мястото, където пише „Бриджтън — пица и сандвичи“. Ако са ти останали шестнайсет от тези монети, кажи им, че искаш един хоуги.

Ролаттд кимна, ала това не бе достатъчно за Еди.

— Искам да чуя как го произнасяш.

— Хоги.

— Хоуги.

— ХУУГ-и.

— Хоу… — Еди млъкна. — Роланд, можеш ли да кажеш „бедняче“?

— Бедняче.

— Добре. Значи, ако са ти останали шестнайсет монети, поискай да ти дадат бедняче. Можеш ли да кажеш „с много майонеза“?

— С много майонеза.

— Да. А ако са ти останали по-малко от шестнайсет монети, поискай сандвич със салам и сирене. Сандвич, не хамбургер.

— Сандич със слам.

— Горе-долу бива. И недей да качваш нищо друго, освен ако не е абсолютно наложително.

Стрелеца кимна. Еди беше прав — щеше да е по-добре да не дърдори много-много. На хората им трябваше само един поглед, за да разберат, че не беше от тези места. И без това го отбягваха, така че беше най-добре да не влошава нещата.

Роланд потупа с ръка лявото си бедро, когато се обърна към улицата — стар навик, който не му донесе нужното облекчение в този момент, понеже и двата револвера се намираха в багажника на форда, увити в коланите с амунициите.

Преди Стрелеца да отвори вратата. Еди го сграбчи за рамото. Неговият дин се обърна и му хвърли изумен поглед.

— Имаме една приказка в нашия свят, Роланд казваме, че еди-кой си се е хванал за сламка.

— И какво означава това?

— Това каза мрачно по-младият мъж. — това, което правим. Пожелай ми късмет, човече. Стрелеца кимна.

— Така да бъде, желая ги късмет, сай. И на двама ни.

Гой отново се обърна към вратата, когато спътникът му отново го задържа.

— Гледай да не те убият на улицата предупреди го Еди, след което започна да имитира говора на Кълъм: — Летоониците бъързат като беесни. И не яздят коне.

— Гледай да се обадиш, Еди — каза Роланд и излезе от форда. Стрелеца пресече главната улица на Бриджгън бавно и уверено, със същата поклащаща се походка, с която бе прекосил хиляди други улици в хиляди друг и градчета.

Известно време Еди остана загледан в нето, след което отвори вратата и се приближи до телефона. Когато прочете указанията за ползване, вдигна слушалката и набра номера на „Справки“.

ШЕСТ

Не е отишъл във Върмонт, бе казал Стрелеца с абсолютна убеденост, когато говореше за Джон Кълъм. И защо? Защото Кълъм стоеше в края на редицата и нямайте на кого другиго да се обадят. Другояче казано, проклетата стара ка на Роланд от Гилеад.

След няколко секунди операторката изкашля телефонния номер на Джон Кълъм. Еди се опита да го запомни — навремето това му се удаваше до такава степен, че понякога Хенри му викаше „малкия Айнщайн“, — ала сега не бе особено уверен, че ще се справи. Нещо се бе случило или с мисловния му процес като цяло (в което младият мъж не вярваше), или със способността му да помни определени артефакти от света, в който бе живял (което звучеше по-правдоподобно). Когато поиска номера за втори път и го надраска върху насъбралия се прах в телефонната будка, младият мъж се запита дали все още би могъл да прочете роман, или да проследи сюжета на даден филм по променящите се образи на екрана. Съмняваше се. Пък и какво значение имаше? Във „Вълшебният фенер“ в съседство прожектираха „Междузвездни войни“ и Еди си помисли, че ако извърви пътеката на живота си и достигне до полянката в края на пътя, без да види за пореден път Люк Скайуокър и без да чуе отново хриптящото дишане на Дарт Вейдър, изобщо няма да се оплаква.

— Благодаря ви, госпожо — каза на операторката и тъкмо щеше да набере номера на Кълъм, когато чу няколко бързи експлозии зад гърба си. Стрелеца се извърна светкавично — сърцето му щеше да се пръсне, а дясната му ръка се спусна към бедрото му в търсене на липсващия револвер, очаквайки да зърне я Вълци, я опустошители, я онова противно копеле Флаг…

Ала онова, което видя, бе един кабриолет, пълен със смеещи се, глуповато изглеждащи ученици с изгорели от слънцето лица. Един от тях току-що бе хвърлил наниз пиратки, останали от Четвърти юли — децата от Кала Брин Сгърджис биха ги нарекли фойерверки.

„Ако имах оръжие на хълбока си, можеше вече да съм застрелял неколцина от тези хлапета — помисли си Еди. — Като искаш да говориш глупости, започни с това.“ Да. Добре. А можеше и да не ги застреля. И в двата случая трябваше да си признае, че вече представляваше заплаха за по-цивилизованите места.

— Ще го преживея някак си — измърмори Еди, след което добави голямата мъдрост и любимия съвет на всеки наркоман по отношение на дребните житейски проблеми: — Оправяй се.

Той позвъни на Джон Кълъм от стария телефон с шайба и когато един глас — може би пра-пра-пра-пра-пра-пра-прадядото на Блейн Моно — му каза да пусне деветдесет цента, младият мъж пусна цял долар. Нали спасяваше света, мамка му.

Телефонът иззвъня веднъж… иззвъня два пъти… и от другата страна на линията вдигнаха слушалката!

— Джон! — почти изкрещя Еди. — Ама това е суперяко! Джон, обажда се…

Гласът обаче вече му говореше. Младият стрелец все пак бе дете на осемдесетте и знаеше, че това не предвещава нищо добро.

— … домът на Джон Кълъм от „Кълъм — поддръжка и настаняване“ — думите бяха произнесени с типичния провлачен говор на стария им познайник. — Току-що ме викнаха навънка, де да знам защо, и не мога да кажа със сигурност кога точно ще се върна. Ако това ви причинява неудобства, моля ви за извинееение, но можете да се обадите на Гари Кроуел на 926–55.55 или на Джуниър Баркър на 929–4211.

Първоначалният потрес на Еди беше изчезнал — изчее-еезнал, както би се изразил Кълъм — някъде по времето, когато записаният глас го уведоми, че не може да каже със сигурност кога ще се прибере. Защото Кълъм беше там — в малката си хобитова къщурка на западния бряг на езерото Кийуейдин, и си седеше на дивана или на някой от двата хобитови стола. Седеше си там и прослушваше съобщенията на раздрънкания си телефонен секретар от средата на седемдесетте. Еди знаеше това, защото… ами…

Защото просто знаеше.

Нескопосаният запис не можеше да прикрие напълно закачливите нотки, които пропълзяха в гласа на Кълъм към края на съобщението;

— Та, ако искате още малко да си поприказвате сами, викам да ми оставите съобщение след бибипкането. Кратко, ей!

Младият стрелец изчака „бибипкането“ и започна:

— Обажда се Еди Дийн, Джон. Знам, че си там, и мисля, че очакваш моето обаждане. Не ме питай защо мисля така, понеже да ти кажа честно, не знам, но…

Нещо изпука в ухото му и гласът на Кълъм — живият му глас — каза:

— Здрасти, синко, грижиш ли се добре за старата количка?

За миг Еди беше прекалено смаян, за да отговори, защото характерният говор на уотърфордския им спасител бе превърнал въпроса в нещо съвсем различно: „Грижиш ли се добре за старата Куличка?“

— Момче? — Гласът от другата страна на линията звучеше тревожно. — Там ли си още?

— Тук съм — отвърна младият мъж, — както и ти. Мислех си, че ще ходиш във Върмонт, Джон.

— И аз тъй смятах, ама ей ся ще ти обясня. На туй място не е имало таквиз вълнения от 1923, когато изгоря „Саут Стоунхам Шу“. Ченгетата са блокирали всички пътища около града.

Еди беше сигурен, че полицаите пропускаха хора през загражденията при показване на необходимите документи, ала реши да насочи разговора другаде:

— Да не би да искаш да ми кажеш, че не можеш да намериш изход от града, където да няма куки?

Кратка пауза. През това време младият стрелец усети нечие присъствие зад лакътя си. Нямаше нужда да се обръща; бе сигурен, че това е Роланд. Кой друг от този свят миришеше — едва доловимо, но така характерно — на други светове?

— Ох, хубуу — въздъхна Кълъм най-накрая. — Може би знам един-два пътя през гората, дето водят до Ловъл. Лятото беше сухичко, тъй че едва ли ще ни затруднят.

— Един или два?

— Добре, да ги кажем три или четири — отново мълчание, което Еди не наруши. В момента се забавляваше. — Пет или шест — поправи се Кълъм. Събеседникът му го слушаше безмълвно. — Осем — каза накрая собственикът на лодкарницата и когато Еди не можа да се въздържи и се засмя, Кълъм също се присъедини към него. — Какво си си наумил, синко?

Младият мъж погледна към своя дин, който държеше опаковка аспирин между двата останали пръста на дясната си ръка. Взе го с благодарност.

— Искам да дойдеш тук в Ловъл — рече в слушалкага. — Май трябва да проведем още едно съвещание в крайна сметка.

— Ам’ че хубуу, да ти кажа правичката, аз очаквах нещо подобно — каза уотърфордският им спасител, — макар че не си давах сметка за това. Все си виках, че трябва да отида до Монпелие, и все си намирах някаква работа, все изникваше нещо, дето трябваше да го оправя. Ако беше звъннал преди пет минути, нямаше да можещ да се свържеш, щот’ приказвах по телефона с Чарли Биймър — онзи, дето убиха жена му и балдъзата му в престрелката. И тогаз си помислих: „Абе, я да взема да почистя тая кочина, преди да се метна на камиона.“ Както ти рекох, нещо ме човъркаше да ги правя тез неща, за да вися тук и да те чакам да се обадиш. Къде ще ходите? В Търтълбек Лейн?

Еди отвори шишенцето и погледна алчно към белите таблетки. Станеш ли веднъж наркоман, завинаги ще си останеш такъв, помисли си.

— Ам’че хубуу — рече, без да осъзнава, че е започнал да усвоява доста регионални диалекти след срещата с Роланд на онзи самолет, кацащ на летище „Кенеди“. — Беше казал, че пътят не е нищо повече от трикилометрово отклонение от шосе № 7, нали така?

— Точно тъй — потвърди собственикът на лодкарницата. — Има някои много хубави къщи покрай Търтълбек. — Кратка пауза. — И кат’ се замисля, повечето от тях се продават. Напоследък доста пришълци се появяват там. Сигурно и това съм ви казал. А таквиз неща изнервят хората, а богаташите могат да си позволят да се разкарат от това, дет’ не ги оставя да спят посред нощ.

Еди не можеше да чака повече; той изсипа три хапчета в дланта си и ги лапна, наслаждавайки се на горчивия им вкус, докато се разтваряха върху езика му. Ала колкото и ужасна да беше болката, би изтърпял и двойно повече, стига да можеше да чуе някакви известия от Сузана. Тя обаче мълчеше. Младият стрелец предполагаше, че този вид комуникация между тях бе престанал да съществува с раждането на проклетото бебе на Мия.

— Няма да е зле да държите пищовите си под ръка, щом искате да отидете на Търтълбек в Ловъл — каза Кълъм. — Аз лично ще метна пушкалото си в камиона, преди да дам газ.

— Защо не? — съгласи се Еди. — Нали ме питаше за колата си — като стигнеш отклонението, само се огледай.

— Ам’ че да, туй старо галакси много ми липсва, да знайш — рече Джон. — Кажи ми нещо, синко. Няма да ходя във Върмонт, ама имам чувството, че смятате да ме изпратите някъде, ако склоня. Ще ми кажеш ли къде, а?

Еди си помисли, че Марк Твен навярно би нарекъл следващата глава от живота на Джон Кълъм „Един янки от Мейн в двора на крал Артур“, ала реши да не го казва.

— Ходил ли си някога в Ню Йорк?

— Ам’ че да. Имах четирийсет и осем часов престой там, докато бях войник. Отидох до Рейдио Сити Мюзик Хол и Емпайър Стейт Билдинг, туй си спомням. Сигур’ съм се отбил и другаде, щот’ портфейлът ми олекна с трийсет кинта и няколко месец по-късно разбрах, че съм пипнал гонорея.

— Мога да те уверя, че този път ще бъдеш прекалено зает, за да се заразиш отново — каза му Еди. — Вземи кредитните си карти. Знам, че имаш няколко, понеже видях квитанциите в жабката. — Младият мъж изпита безумното желание да провлачи последната дума като жаааабката, но не го направи.

— Ровил си вътре, тъй ли? — попита спокойно Кълъм.

— Ам’ че да, да беше взел да я подредиш малко. Ще се видим В Ловъл, Джон — и при тези думи затвори. Погледна към кесията, която Роланд носеше, и повдигна вежди.

— Това е сандич „бедняче“ — каза неговият дин. — С много майонеза, каквото и да представлява това. Лично аз не бих искал сос, който да прилича толкова много на мъжко семе, но… да ти е сладко.

Младият му спътник облещи очи.

— ’Баси как ми стимулираш апетита!

— Право ли думаш?

Еди трябваше да си напомни за пореден път, че Стрелеца почти нямаше чувство за хумор.

— Да, да. Хайде да потегляме. Мога да изям сандвича си с мъжко семе и сирене и докато карам. Пък и трябва да обсъдим как точно ще действаме с Кълъм.

СЕДЕМ

И двамата бяха единодушни, че трябваше да действат по следния начин — да кажат на Джон Кълъм такава част от историята си, каквато доверието му (и здравият му разум) биха понесли. После, ако всичко се развиваше гладко, щяха да му поверят жизненоважния документ за продажбата и да го изпратят да поговори с Арон Дипно, с изричната заповед да говори само с Дипно — вманиаченият букинист Калвин Тауър в никакъв случай не трябваше да е наблизо.

— Кълъм и Дипно могат да обединят усилията си, за да открият Моузес Карвър — каза Еди, — и смятам, че мога да дам на Джон достатъчна информация за Сюз — интимни неща, — за да убеди кръстника и, че още е жива. После обаче… ами, всичко зависи от това доколко убедителни ще бъдат двамата. И дали ще се съгласят да дадат всичко от себе си за корпорация „Тет“ в последните си години. Хей, та те мотат да ни изненадат! Мога да си представя Кълъм с костюм и вратовръзка — как обикаля из страната и спъва по всякакъв начин бизнеса на „Сомбра“! — Младият мъж се замисли, наклонил глава на една страна, след което кимна усмихнато. — Да. Представям си го много ясно.

— Ами ако кръстникът на Сузана се окаже един дърт чешит? — изтъкна Роланд — Такива типове често говорят на свой собствен език, когато са ан-тет. Май трябва да дам на Джон Кълъм нещо, което да му помогне да убеди Карвър да се включи на наша страна.

— Някакъв сигул?

— Да.

Еди беше заинтригуван.

— Какъв по-точно?

Ала преди неговият дин да успее да отговори, забелязаха нещо, което накара мъжа на Сузана да натисне с всички сили спирачката. Вече бяха в Ловъл на шосе № 7. На отбивката пред тях, олюлявайки се като пиян, се виждаше изгърбен старец със заплетена и стърчаща във всички посоки бяла коса. Бе облечен с размъкната и мръсна дреха, която в никакъв случай не можеше да бъде наречена роба. Кокалестите му ръце и крака бяха осеяни с отвратителни белези и язви с тъмночервен цвят. Беше бос и ноктите на краката му бяха остри и жълтеникави, със заплашителен вид, а под едната си мишница държеше странен дървен предмет, наподобяващ счупена лира. Еди си помисли, че едва ли някой би изглеждал по не на място тук — единствени те пешеходци, които бяха забелязали, бяха джогинг-любителите — по всяка вероятност летовници, — които изглеждаха толкова спортно с техните найлонови шорти, бейзболни шапки и тениски (на една от фланелките се мъдреше забавният надпис НЕ СТРЕЛЯЙТЕ ПО ТУРИСТИТЕ).

Създанието, което се тътреше покрай храсталаците на шосе № 7, се обърна към тях и от гърлото на Еди се изтръгна неволен вик. И двете му очи кървяха около основата на носа му, което напомни на младия стрелец за яйце с двоен жълтък, пържено в тиган. От едната му ноздра стърчеше остър зъб, като че ли самата кост бе прораснала навън, ала навярно най-зловещо беше зеленикавото сияние, което се излъчваше от лицето на уродливата твар. Сякаш кожата му бе намазана с тънък слой фосфоресцираща боя.

В мига, в който и то ги видя, съществото веднага се хвърли в храстите, захвърляйки нацепената си лира.

— Боже мили! — извика Еди. Ако това беше пришълец, надяваме се никога повече да не среща друг.

— Спри, Еди! — нареди му Роланд, след което удари с длан по таблото на стария форд, докато колата отбиваше встрани от пътя, недалеч от мястото, където бе изчезнало гнусното създание.

— Отвори задния сандък — каза Стрелеца, докато отваряше вратата — и извади шестострела ми.

— Роланд, нямаме никакво време, а и Търтълбек Лейн е на пет километра на север. Мисля, че трябва да…

— Затваряй си глупавата уста или го дай! — изрева неговият дин и се втурна към дърветата. Пое си дълбоко дъх и когато изкрещя след гнусната твар, кожата на Еди настръхна. И преди беше чувал този глас на Роланд — един или два пъти, — но помежду им беше лесно да забрави, че във вените му течеше Кралска кръв.

Той изрече няколко думи, които младият стрелец не разбра, след което каза следното:

— Дойди тук. Отроче на Родърик, покварено и изгубено, и коленичи пред мен. Роланд, син на Стивън, от родословието на Елд!

Никакъв ефект. Еди отвори багажника на форда и извади револвера на своя дин. Когато му го подаде, той го грабна от ръцете му, без дори да го погледне, камо ли да му благодари, и го препаса на кръста си.

Минаха трийсет секунди. Мъжът на Сузана тъкмо понечи да каже нещо, когато храсталаците край шосето се размърдаха и след няколко секунди отвратителното създание се появи пред очите им. Докато се клатушкаше към тях с наведена глава. Еди забеляза мокрото петно отпред на дрехата му и подуши ацетоновата миризма на урина — остра и отблъскваща.

Съществото падна на колене и вдигна уродливата си ръка към челото в подобие на старинен жест-, изразяващ преданост, от който младият стрелец почувства как очите му се насълзяват.

— Хайл, Роланд от Гилеад, Роланд от Елд! Ще ми покажеш ли някакъв сигул, драги?

Преди време, когато минаха през градчето Ривър Кросинг, една стара жена на име леля Галита беше дала на Стрелеца сребърно кръстче, висящо на изящна сребърна верижка. Оттогава той непрекъснато то носеше на врата си. Сега синът на Стивън бръкна под ризата си и го показа на коленичилата твар — бавен мутант, умиращ от лъчева болест, каза си Еди — и създанието нададе възторжен дрезгав вик.

— Искаш ли да намериш покой в края на своя път, Отроче на Родърик? Искаш ли да намериш покоя на полянката в края на пътя?

— Да, сай, право думаш, драги — рече създанието през сълзи, след което започна да ломоти на някакъв неразбираем за Еди език. Гой огледа и двете посоки на шосе № 7, очаквайки да види приближаващи се коли и камиони — все пак беше разгарът на летния сезон, — ала не се виждаха никакви превозни средства. Досега поне имаха късмет.

— Колцина от твоите се намират тук? попита Роланд, прекъсвайки злочестото същество. После извади револвера от кобура и го вдигна на нивото на ризата си.

Отрочето на Родърик посочи с ръка към хоризонта, без да надига глава.

— Делах, Стрелецо — каза то, — защото световете тук са тънки, кажи анро кон фа; сей-сей десийн фанно биллет кобайр кал. Аз Чевин девир дан правя. Зашшщото ми е тъшшшно за тяххх. Кан-той, кан-тах, кан-Дискордия, авен ла кам мах кан. Май-ми? Иффин лах ваинен, етх…

— Колцина дан-девар?

Пришълецът се замисли върху въпроса на Роланд, после разпери пръстите си (бяха десет, отбеляза Еди) пет пъти. Петдесет. Ала петдесет какво? Мъжът на Сузана нямаше никаква представа.

— Ами Дискордия? — попита остро Стрелеца. — Истина ли казваш?

— Да, сай, право ти думам аз, Чевин от Чайвен, син на Хамил, менестрел от Южните равнини, които нявга бяха мой дом.

— Кажи името на града, който се намира най-близо до замъка Дискордия, и ще те освободя.

— О, Стрелецо, всички там са мъртви.

— Не мисля така. Кажи го.

— Федик! — изкрещя Чевин ог Чайвен, скитащият се музикант, който никога не бе подозирал, че животът му ще свърши на такова далечно, странно място — не равнините на Средния свят, а планините на Западен Мейн. Създанието надигна ужасното си сияещо лице към Роланд и разпери ръце, сякаш го разпъваха. — Федик, в най-затънтената част на Тъндърклап, на Пътя на Лъча! Лъчът на Шардик и Матурин, Пътят към Тъмната ку…

В този миг револверът на Роланд проговори. Куршумът уцели коленичилия пришълец в средата на челото, съсипвайки окончателно съсипаното му лице. Докато окаяното същество падаше назад, Еди видя как плътта му се превръща в зеленикав дим, ефимерен като крило на стършел. За миг младият стрелец зърна реещите се зъби на Чевин от Чайвен, наподобяващи призрачен коралов пръстен, след което и те изчезнаха.

Роланд прибра револвера обратно в кобура, след което разпери двата останали пръста на дясната си ръка и си вдигна към лицето си в благославящ жест.

— Дарявам те с покой — изрече Стрелеца. После разкопча колана си и отново го омота около оръжието.

— Роланд, това дали… от бавните мутанти ли беше?

— Предположих, че така ще си помислиш… горкото създание — въздъхна неговият дин. — Отрочетата на Родърик идват нейде отвъд земите, които познавам, макар че преди светът да се промени, бяха предани на Артур Елд. — Той се обърна към Еди, а сините му очи горяха на умореното му лице. — Сигурен съм, че Мия е решила да отиде във Федик, за да роди бебето си, и там е завела и Сузана. Край последния замък. Първо трябва да отидем във Федик, а после ще се върнем към Тъндърклап. Добре е да знаеш това.

— Той каза, че тъгува за някого. За кого?

Роланд поклати глава, без да отговори на въпроса му. Покрай тях профуча камион на „Кока-кола“, а някъде на запад изтрещя гръмотевица.

— Федик от Дискордия — замислено промълви последният стрелец от Гилеад. — Федик от Алената смърт. Ако успеем да спасим Сузана — и Джейк — ще потеглим обратно в посока към Калите и ще се върнем чак когато свършим работата си там. А когато отново се насочим на югоизток…

— Какво? — попита разтревожено Еди. — Какво ще сторим тогава?

— Тогава няма да спрем, докато не достигнем Кулата — Роланд вдигна треперещите си ръце и се загледа в тях, а после отново се обърна към младия си спътник. Лицето му бе изморено, ала непреклонно. — Никога не съм се намирал по-близо. Чувам как всичките ми изгубени другари и изгубените им бащи ми шепнат. Шепотът им се носи от самия дъх на Тъмната кула.

Мъжът на Сузана го изгледа за минута, очарован и изплашен, след което положи почти физически усилия, за да разведри ситуацията.

— В такъв случай — каза, докато се връщаше към форда, — ако някой от тези гласове ги подшушне какво да кажем на Кълъм — за най-добрия начин да го убедим да направи онова, което искаме, — гледай да ме уведомиш.

След тези думи младият стрелец отвори вратата и се качи в колата, преди Роланд да може да му отговори. В съзнанието си продължаваше да вижда как неговият дин вдига огромния си револвер. Виждаше го как се прицелва в коленичилата фигура и натиска спусъка. Това беше човекът, когото наричаше свой дин и приятел. Можеше ли да каже със сигурност, че Роланд нямате да направи същото с него… или със Сюз… или с Джейк… ако сърцето му подскажеше, че така ще се приближи към своята Кула? Отговорът на този въпрос беше отрицателен. И въпреки това продължаваше да върви с него. Щеше да продължава да върви с него дори и да бе сигурен в дълбините на сърнето си — Боже опази! — че Сузана е мъртва. Защото така трябваше. Защото Роланд беше станал нещо много повече от дин или приятел за него.

— Мой баща — промълви Еди под носа си, точно преди Стрелеца да отвори вратата и да се качи във форда.

— Каза ли нещо. Еди? — попита го неговият дин.

— Да — кимна младият му спътник. — Казах, че обеща да не се бавим.

Роланд кимна. Еди запали двигателя и отново подкара форда на Джон Кълъм към Търтълбек Лейн. Все така в далечината, макар и по-близо от предния път, изтрещя гръмотевица.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДАН-ТЕТ

ЕДНО

Бебето щеше да се появи на бял свят съвсем скоро, когато Сузана Дийн се огледа наоколо и отново преброи враговете си, както я беше учил Роланд. „Никога не откривай огън — беше й казал той, — докато не разбереш числеността на противниците си. Изключение правят следните два случая — или е невъзможно да прецениш силите им, или си решила да умреш в този ден.“ Искаше й се да се отърве от ужасния, ровичкащ в мислите й шлем, ала каквото и да бе предназначението му, той изобщо не й попречи да преброи съществата, решили да почетат с присъствието си раждането на мъничето на Мия. И това бе добре.

На първо място Сейър — мъжът, който командваше парада. По-точно отрепката с едно от онези червени петна, пулсиращи в центъра на челото му. После Скоутър — лекарят между краката на Мия, който трябваше да поеме бебето. Сейър бързо бе сложил доктора на мястото му, когато гой беше започнал да се държи арогантно, но сега очевидно нямаше да му пречи в изпълнението на професионалния му дълг. Освен Сейър имаше още пет отрепки, ала Сузана знаеше имената само на двама от тях. Този с муцуната на булдог и масивното, изпъкнало шкембе, се наричаше Хейбър. До него стоеше птицеподобното същество с покритата с кафяви пера глава и злобните ястребови очи. Името му беше или Джей, или Джий. Общо седем. Всичките бяха въоръжени с автоматични пистолети с огромни дръжки. Патлакът на Скоутър се подаваше изпод бялата му лабораторна престилка всеки път, когато лекарят се наведеше към родилката. Сузана вече си бе заплюла това оръжие и смяташе съвсем скоро да си го прибере.

Към тези седем трябваше да се прибавят и трите бледи, бдителни човекоподобни същества, застанали зад Мия. От тъмносините им аури Сузана заключи, че бяха вампири — навярно от онези, които Калахан наричаше „трети вид“. (Някогашният свещеник ги бе сравнил веднъж с рибата лоцман, коя то се навърта край озъбените усти на акулите.) Това правеше десет. Двама от вампирите носеха арбалети, а третият държеше нещо като електрически меч, чието сияещо острие едва се подаваше от дръжката. Ако успееше да се добере до пистолета на Скоутър („когато го гепиш, милинка“, поправи се тя — бе чела „Силата на позитивното мислене“ и все още вярваше на всяка дума, която преподобният Пийл беше написал), щеше да го насочи първо към мъжа с електрическия меч. Само Господ знаеше какви рани можеше да нанесе това оръжие и тъмнокожата жена искаше да остане непросветена по този въпрос.

Сред насъбралите се имаше и една медицинска сестра с глава на голям кафеникав плъх. Пулсиращото червено око в центъра на челото й караше Сузана да вярва, че всички останали отрепки носеха човешки маски, за да не плашат потенциалните си жертви, когато излизаха по улиците на Ню Йорк. Навярно не всички маски прикриваха физиономии на плъхове, ала тъмнокожата жена бе сигурна, че никой от тях не изглежда като Робърт Гуле[1].

И доколкото можеше да види, плъхоглавата сестра бе единствената, която не носеше оръжие.

Всичко на всичко единайсет. Единайсет в тази огромна и пустееща болница, която — Сузана нямаше никакви съмнения — едва ли се намираше нейде из Манхатън. И ако наистина възнамеряваше да ги направи на кайма, трябваше да направи това, докато вниманието им бе съсредоточено върху бебето на Мия — безценното й мъниче.

— Излиза, докторе! — извика сестрата нервно и възторжено.

Така беше. Сметките на Сузана бяха прекъснати от най-силната болка, която бе изпитвала през живота си. Вълната на агонията връхлетя и двете жени, погребвайки ги под талазите си. Те закрещяха, а Скоутър започна да вика на Мия да се напъне, да се напъне СЕГА!

Сузана затвори очи и също се напъна, понеже това бе и нейното бебе все пак… или поне едно време беше. Тя почувства как болката изтича от нея като вода, оттичаща се в тъмен канал, и изведнъж бе обзета от тъга, каквато не бе изпитвала никога досега. Тъмнокожата жена бе прехвърлила бебето на Мия и това бяха последните няколко реда от живото послание, което тялото й трябваше да предаде. Беше дошъл краят. Каквото и да се случеше после, тази страница от живота й вече бе затворена, и Сузана Дийн нададе вик, в който се преплитаха облекчение и съжаление; вик, който прозвуча като песен.

И тогава, точно преди да започне кошмарът — който бе толкова ужасяващ, че щеше да помни най-малките подробности чак до деня, в който стигне до полянката в края на пътя — тя почувства как някаква малка, гореща длан я хваща за китката. Сузана завъртя глава, усещайки неприятната тежест на металната каска, и чу как ахна. Погледът й срещна този на Мия и тогава ничията дъщеря разтвори устните си и произнесе една-единствена дума. Тъмнокожата жена не можа да я чуе добре заради рева на Скоутър (лекарят се бе привел между бедрата на Мия, държейки форцепса на нивото на веждите си), ала все пак я чу и разбра, че ничията дъщеря се старае да изпълни обещанието си.

„Ще те освободя, ако имам тази възможност“ — бе казала похитителката й, а думата, която Сузана чу в съзнанието си и видя върху устните на раждащата жена, беше чиссит.

— Сузана, чуваш ли ме?

— Чувам те много добре — отвърна тъмнокожата жена.

— Нали не си забравила споразумението ни?

— Не съм. Ще ти помогна да избягаш с мъничето си от тези копелета, стига да мога. И…

— Убий ни, ако не можеш! — неистово завърши гласът. Никога по-рано не беше толкова силен. Навярно това се дължеше и на съединителния кабел, помисли си тъмнокожата жена. — Кажи го, Сузана, дъщеря на Дан!

— Ще ви убия и двамата, ако не…

Тя изведнъж замълча. Явно и Мия изглеждаше доволна от отговора, което беше супер, понеже не би могла да осъществи замисленото, ако от нея зависеха животите на майката и бебето. Погледът й случайно се спря на тавана на огромното помещение и там, над редиците от кревати, разделени от проходи, забеляза Роланд и Еди, По-точно техните неясни силуети, които ту се появяваха, ту се скриваха в тавана, наблюдавайки я като риби фантоми.

Разтърси я поредният пристъп на болка, макар и не толкова силна, Сузана чувстваше как напряга бедрата си и се напъва, но тези усещания постепенно отстъпваха към периферията на съзнанието й, губейки значение за нея. Това, което бе най-важно в момента, беше дали наистина виждаше онова, което си мислеше, че вижда. Не бе изключено претовареното й съзнание да е създало тази халюцинация, за да я успокои.

Почти щеше да повярва, че Роланд и Еди бяха халюцинация. Със сигурност щеше да направи така, ако двамата не бяха голи и заобиколени от странна колекция летящи дреболии: кибритена кутийка, един фъстък, тютюнева пепел, някаква монета. И автомобилна постелка, за бога! Автомобилна постелка с надпис „ФОРД“.

— Докторе, виждам гла…

Думите на сестрата заглъхнаха, заменени от недоволно изсумтяване, когато Скоутър я изблъска най-безцеремонно встрани и се наведе още по-надолу към интимното местенце на Мия, завирайки лицето си между краката й. Сякаш искаше да изтръгне мъничето със зъби, Човекът-ястреб — Джей или Джий — възбудено заговори на стоящия до него Хейбър на някакъв бръмчащ диалект.

„Те наистина са тук — помисли си Сузана. — Постелката за кола го доказва.“ Тъмнокожата жена не можеше да каже как точно парчето плат с надпис „ФОРД“ доказваше присъствието на Роланд и Еди; знаеше само, че не греши. Тя оформи с устни думата, която Мия й бе прошепната: чиссит. Беше сигурна, че това е някаква парола и отваря поне една врата, ако не и повече. Тъмнокожата жена не изпитваше никакви съмнения, че ничията дъщеря казва истината — двете жени бяха свързани не само от шлемовете, съединени посредством кабели, но и от по-първичния (и значително по-мощен) акт на раждането. Не, Мия не лъжеше,

— Напъни се, прокълната от боговете мързелива кучко! — почти изрева Скоутър и Роланд и Еди внезапно изчезнаха в тавана, сякаш бяха издухани от въздушния поток, изригнат от гърлото на лекаря. Според Сузана си беше точно така.

Тя се завъртя на една страна, усещайки мокрите кичури, залепнали за главата й — потта се изливаше на литри от тялото й — и се придърпа лекичко към Мия, към Скоутър и набраздената дръжка на пистолета на лекаря.

— Лежи си спокойно, сестричке, чуй ме, моля аз — каза една от отрепките и докосна рамото на Сузана. Ръката му беше студена и подпухнала, покрита с пръстени. От допира му по кожата на Сузана пробягаха тръпки. — Всичко това ще свърши след минута, а после всички светове ще бъдат променени. Когато този юнак се присъедини към Разрушителите в Тъндърклап…

— Млъквай, Строу! — изсъска му Хейбър и изблъска отрепката, която се опитваше да „утеши“ Сузана, след което отново насочи вниманието си към раждането.

Мия изви гръб и застена. Плъхоглавата сестра сложи ръце на бедрата й и ги притисна към леглото.

— Давай, давай, напъни корема си.

— Яж лайна, кучко! — изкрещя ничията дъщеря и Сузана усети далечния отглас от болката й, но това бе всичко. Връзката между тях се разпадаше.

Събирайки волята си, тъмнокожата жена извика в дълбините на собственото си съзнание:

— Хей! Хей! Позитронната госпожица! Там ли си още?

— Връзката… е прекъсната — каза приятен женски глас. Както и преди той отекваше в главата на Сузана, ала сега звучеше много слабо и напомняше радио, чийто сигнал едва се чува заради атмосферни смущения. — Повтарям: връзката… е прекъсната. Надяваме се, че ще запомните „Норт Сентрал Позитроникс“ с добро и занапред ще се обръщате към нас, когато изпитате нужда от просветление по духовните въпроси. Както и към корпорация „Сомбра“ — всепризнатия лидер в директната комуникация между съзнанията от десетхилядната година!

После дълбоко в мозъка на Сузана се разнесе мощно БИИИИИИИП, от което й затракаха зъбите, и връзката се разпадна. Изчезна не само приятният женски глас — изчезнаха всички усещания, свързани с раждането. Тъмнокожата жена имаше чувството, че е извадена от някакъв болезнен, смачкал цялото й тяло капан.

Мия отново закрещя и Сузана завика с нея. От една страна, защото не искаше Сейър и останалите да разберат за прекъснатата връзка между нея и ничията дъщеря, а, от друга, защото наистина й беше тъжно. Беше изгубила жената, която й бе станала като родна сестра.

— Сузана! Сюз, там ли си?

Тъмнокожата жена се надигна рязко на лакти, щом чу този глас, като за миг забрави напълно за лежащата до нея Мия. Този глас принадлежеше на…

— Джейк? Ти ли си, миличък? Чуваш ли ме?

— Да — извика той. — Най-накрая! Господи, с кого говореше? Продължавай да крещиш, ш да мога да те…

Гласът на момчето внезапно заглъхна, но не и преди Сузана да различи пукота на далечна стрелба. Дали Джейк стреляше но някого? Не мислеше така. По-скоро имаше чувството, че някой стреля по Джейк.

ДВЕ

— Хайде! — извика Скоутър. — Хайде, Мия! Напъни се! Заради живота си! Дай всичко от себе си! НАПЪНИ СЕ!

Сузана се опита да се придърпа по-близо до другата жена — Ох, тревожа се и търся успокоение, вижте колко съм притеснена и как търся утеха, — но отрепката на име Строу я дръпна назад, докато стоманеният сегментиран маркуч, съединяван! шлемовете им, не се опъна.

— Стой на разстояние от нея, кучко — процеди мъжът и в съзнанието на тъмнокожата жена за пръв път изплува мисълта, че няма да успее да се добере до пистолета на Скоутър. Или до който и да е пистолет.

Мия изкрещя отново, обръщайки се към непознат бог на непознат език. Когато се опита да повдигне горната половина на тялото си, сестрата — Алая, Сузана си помисли, че май се казваше Алая, — я натисна надолу, а лекарят нададе отсечен вик, явно доволен от развоя на събитията. Дори захвърли форцепса, който държеше.

— Защо направи това? — поиска да разбере Сейър. Чаршафите под разтворените крака на ничията дъщеря бяха подгизнали от кръв, а в гласа на боса се долавяше загриженост.

— Няма да ми трябват! — отвърна небрежно Скоутър. Тялото й е идеално развито за раждане на бебета. Може да изцвъка една дузина на нивата, а после да продължи да събира ориза. Ей го и малкия юнак — чистичък и здравичък, като на картинка!

Лекарят тъкмо щеше да се пресегне за най-големия леген, който стоеше на съседното легло, ала реши, че няма време, и напъха розовите си, непокрити от ръкавици ръце в цепнатината между бедрата на Мия. Този път, когато Сузана се опита да се придърпа към ничията дъщеря, Строу не й попречи. Всички присъстващи — и отрепките, и вампирите — наблюдаваха като омагьосани последния етап от раждането на младенеца, струпаше се в долната част на двете събрани едно до друго легла. Само Строу продължаваше да стои до Сузана. Вампирът с електрическия меч веднага беше понижен — тъмнокожата жена реши, че първият куршум трябва да попадне в отрепката до нея.

— Още веднъж! — извика Скоугър. — Заради бебето!

Подобно на отрепките и вампирите, и Мия бе забравила за Сузана. Изпълнените й както с физическа, така и с душевна болка очи не се откъсваха от Сейър.

— Мога ш да го запазя, сър? Моля ви, кажете ми, че мога, макар и за съвсем кратко време!

Той я хвана за ръката. Маската, която прикриваше истинското му лице, се усмихна.

— Да, скъпа моя — рече. — Мъничето ще остане при тебе още дълги години. Само се напъни още веднъж.

— Мия, не вярвай на лъжите му! — изкрещя Сузана, ала викът й не отиде никъде. А може би така беше по-добре. Навярно бе най-добре да я забравят за известно време.

Тъмнокожата жена насочи мислите си в друга посока.

— Джейк! Джейк! Къде си?

Никакъв отговор. Лошо. Моля те. Господи, направи така, че да не му се случи нищо лошо!

„А може би момчето е твърде заето. Бяга… крие се… бие се. Мълчанието му не означава непременно, че е…“

От устата на Мия се изсипа цяла серия ругатни, докато продължаваше да се напъва с всички сили. Устните на разтеглената й вагина се разтвориха още по-широко. От утробата й избликна още кръв — делтовидното петно на чаршафа под нея увеличаваше размерите си. И в този миг през пурпурната пелена Сузана зърна нещо като корона, обагрена в черно и бяло. Бялото беше кожа. Черното — коса.

После черното и бялото започнаха да чезнат в пурпурното и тъмнокожата жена си помисли, че бебето е решило да се върне обратно в утробата на майка си, че още не е готово за срещата си със света, ала на Мия, изглежда, й бе писнало да чака появата му на бял свят. Тя се напъна с всички сили, които й бяха останали, вдигнала треперещите си юмруци пред присвитите си очи, оголила здраво стиснатите си зъби. Вената на челото й тревожно пулсираше, а на шията й изпъкваше друга.

— Х-А-А-А-А-А-А-Й-Д-Е-Е-Е-Е-Е-Е-Е-Е! — извика тя. — КОМАЛА, КОПЕЛЕНЦЕ ТАКОВА! КОМАЛА-ЕЛА-ЕЛА!

— Дан-тет — измърмори Джей, Човекът-ястреб, и останалите подхванаха с благоговеен шепот:

— Дан-тет… дан-тет… комета дан-тет. — Пришествието на малкия бог.

Този път главата на бебето не само се показа, но направо се изстреля напред и Сузана видя ръчичките му, притиснати към омазаните му е кръв гърди, и малките му юмручета, които потрепваха неуверено. Видя сините очи — широко отворени и поразителни както със знанията, скрити в тях, така и с приликата с очите на Роланд. Видя черните като сажди ресници. Потях проблясваха миниатюрни капки кръв, подобни на рубини. Тъмнокожата жена забеляза — и навярно никога нямаше да го забрави — как долната устна на младенеца се впи за миг във вътрешната срамна устна на майчиното влагалище. После устичката му се разтвори и разкри перфектната редица малки зъбчета на долната му челюст. Те бяха напълно обикновени — не бяха нито кучешки, нито някакви бивни, — но само от гледката на зъби в устата на току-що родено бебе по гърба на Сузана пробягаха хладни тръпки. Същата реакция предизвика и пенисът на мъничето — необичайно голям и напълно възбуден. Тъмнокожата жена прецени, че бе по-дълъг от кутрето й.

Виейки от болка и щастие, Мия се повдигна на лакти; изпъкналите й очи създаваха впечатлението, че всеки момент ще изскочат от орбитите си, а от ъгълчетата им бликаха сълзи. В момента, в който Скоутър ловко пое бебето, тя се протегна и сграбчи здраво китката на Сейър. Босът извика от болка и се опита да изтръгне ръката си, но със същия успех можеше да пробва… да се освободи от хватката на заместник-шерифа в Оксфорд, щата Мисисипи. Благоговейният напев на отрепките и вампирите бе утихнал и за няколко секунди в болничната зала се възцари мъртвешка тишина. На фона на това безмълвие изостреният слух на Сузана долови хрущенето на костите в китката на мъжа с жълтия блейзър.

— ЖИВО ЛИ Е? — кресна Мия в изуменото лице на Сейър. От устата й хвърчаха пръски слюнка. — КАЖИ МИ, ПЪРШИВ ПЕДЕРАСТ ТАКЪВ, ЖИВО ЛИ Е МЪНИЧЕТО МИ?

Скоутър повдигна бебето така, че лицата им се оказаха на едно равнище. Погледът на кафявите очи на лекаря се срещна с пронизващия син взор на младенеца. Докторът го държеше във въздуха, а възбуденият член на новороденото стърчеше войнствено във въздуха. В този миг Сузана ясно забеляза пурпурния белег на лявата пета на бебето — сякаш то бе потопило крачето си в кръвта на майка си, преди да напусне завинаги утробата й.

Вместо да плесне мъничето по дупето, Скоутър си пое дълбоко дъх и го издиша директно в очи те на новороденото. Го примигна в комичното си (и определено човешко) изумление. После на свой ред си пое въздух, задържа го за момент и издиша. Може и да беше Крал на кралете или разрушител на светове, ала се впусна в живота също както повечето деца — с гневен вик. При този вик от очите на Мия отново избликнаха сълзи — този път на радост. Демоничните същества, събрали се край родилката, бяха верни слуги на Пурпурния крал, ала въпреки това не можаха да останат безразлични към събитието, на което току-що бяха станали свидетели. Те избухнаха в аплодисменти и смях, а Сузана, за голямо нейно възмущение, също се присъедини към тях. Когато чу този шум, бебето се заозърта наоколо, хвърляйки изумени погледи към присъстващи те.

По страните на родилката се стичаха сълзи, а от носа й бе провиснал прозрачен сопол, когато тя протегна ръце към мъничето си.

— Дай ми го! — проплака Мия, ничия дъщеря и майка на едното. — Дай ми да го подържа, моля аз, дай ми да подържа своя син! Дай ми да подържа мъничето си! Дай ми да подържа безценното си!

В този момент младенецът обърна глава в посоката, откъдето идваше майчиният му глас. Навярно Сузана би казала, че подобно нещо е невъзможно, както, разбира се, би казала същото и за бебе, родено с отворени очи, пълна със зъби уста и надървен член. Във всичко останало обаче мъничето на Мия й изглеждаше напълно нормално — пухкаво и закръглено, с пропорционални крачета и ръчички, човешко и следователно много сладко. Да, естествено, на петата му имаше родилно петно, но нима децата, които се раждаха с подобни белези, бяха малко? Нали и баща й се бе родил с червени ръце, ако семейните легенди казваха истината… Белегът на петата дори нямаше да се вижда — освен в случаите, когато детето бе на плажа.

Продължавайки да държи новороденото пред лицето си, Скоутър се обърна към Сейър. Настъпи кратка пауза, по време на която Сузана лесно можеше да сграбчи автоматичния пистолет на лекаря, но това изобщо не й мина през ума. Беше забравила за телепатичния вик на Джейк, както и за странното посещение на Роланд и съпруга й. Също като Джей, Строу, Хейбър и останалите тъмнокожата жена бе напълно погълната от появата на бебето в този стар, изнурен и изхабен свят.

Сейър кимна почти незабележимо и лекарят отпусна бебето Мордред, което продължаваше да плаче (и да гледа през рамо, явно търсейки майка си), в треперещите от очакване ръце на Мия.

Ничията дъщеря веднага го завъртя, за да го разгледа, и сърцето на Сузана застина от тревога и ужас. Защото Мия беше полудяла. Личеше си от блясъка в очите й; от начина, по който устните й едновременно се усмихваха и зъбеха, докато слюнката се стичаше по брадичката й — розова и гъста от кръвта, бликаща от прехапания й език, — ала най-страшен беше тържествуващият й смях. Естествено, с течение на времето можеше да дойде на себе си, но…

— Кучката нивга няма да се върне каза Дета без капка съчувствие. — Тежко и се отрази таз бременност и мръсницата не издържа. За нея всичко свърши и ти го знаеш не по-зле от мен.

— О, колко е красив! — мърмореше си Мия. — Какви сини очички имаш, каква бяла кожа — като небето, преди да завали първият сняг в Широземието! Циценцата ти са като малки ягодки, а пишлето и топките ти са гладки като прасковки! — Тя се огледа наоколо — погледът й се спря първо на Сузана, без изобщо да я разпознае, след което обходи и останалите. — Вижте мъничето ми, мухлъовци и недоносчета! Вижте безценното ми бебенце, сладкото ми момченце! — Ничията дъщеря крещеше, изискваше вниманието им, смееше се с обезумелите си очи и плачеше, изкривила зловещо устата си. — Вижте за какво се отказах от вечността! Вижте моя Мордред, вижте го много добре, защото няма да видите друг като него!

Дишайки тежко, тя покри изцапаното с кръв личице на бебето с целувки, докато не заприлича на пияна жена, опитваща се да си сложи червило. Ничията дъщеря се смееше и целуваше пухкавата двойна брадичка на новороденото, зърната му, пънчето, щръкналия му пенис, вдигайки го все по-нагоре е треперещите си ръце. Детенцето, което възнамеряваше да нарече Мордред, я гледаше отвисоко, а на лицето му бе изписан същият комичен израз на изумление. Когато майка му целуна коленете му и всяко пръстче на краченцата му, Сузана чу за пръв път в тази зала примлясващите звуци, съпровождащи кърменето; ала вместо Мордред да суче от майка си, тя смучеше миниатюрните му пръстчета.

ТРИ

„Твоето дете е гибелта на моя дин — хладно си помисли Сузана. — Ако не мога да сторя нищо друго, поне ще се опитам да го застрелям с пистолета на Скоутър. Това едва ли ще ми отнеме и две секунди.“

Като се имаше предвид бързината й — светкавичните й рефлекси на стрелец — повече нямаше и да й трябват. Обаче изведнъж откри, че не може да помръдне. Беше очаквала множество варианти за развоя на тази драма, но не и лудостта на Мия, и сега не знаеше как да действа. Внезапно й хрумна, че всъщност бе извадила голям късмет, когато връзката между тях, осигурена от технологията на „Норт Сентрал Позитроникс“, се бе разпаднала навреме. Ако не бе станало така, навярно сега щеше да бъде луда като Мия.

„Ами ако възстановят тази връзка, сестричке — не смяташ ли, че е най-добре да действаш сега, докато все още имаш тази възможност?“

Само че не можеше и точно там бе проблемът. Беше се превърнала в статуя, хипнотизирана от случващото се около нея.

— Достатъчно! — отсече Сейър. — Работата ти не е да го мляскаш, а да го кърмиш! Ако искаш да остане при теб, побързай! Дай му да суче! Или да му потърся кърмачка? Знаеш ли колко жени ще дадат очите си за такава възможност…

— Да… не… си… ПОСМЯЛ! — смеейки се, извика ничията дъщеря, но измъкна дясната си гърда от горната част на бялата нощница, която носеше, и приближи бебето към набъбналото зърно. Сузана разбираше защо Мия така привличаше мъжете — дори и сега гърдата й представляваше съвършена, увенчана с корал полусфера, предназначена по-скоро за мъжка ръка и страст, отколкото за бебешка уста. За момент мъничето я изгледа с недоумение, а личицето му се удари в зърното и се отдръпна от него, но след това се наведе, розовата му устичка обхвана щръкналата цицка и то започна да суче.

Ничията дъщеря погали сплъстените от кръв къдрици на пеленачето, без да спира да се смее. На Сузана този смях й приличаше на писък.

Тежки стъпки изтрополиха по пода — към събраните легла се приближаваше робот. Изглеждаше досущ като Анди, робота-вестоносец — същия кльощав, дългунест вид, същите електриковосини очи, същото лъскаво, снабдено с многобройни шарнири тяло. В ръцете си държеше голяма стъклена кутия, излъчваща зеленикава светлина.

— За какво е тази шибания? — попита Сейър. Гласът му звучеше раздразнено и недоверчиво.

— Инкубатор обясни Скоутър. — По-добре да се презастраховаме, вместо да съжаляваме впоследствие.

Лекарят се обърна към робота и кобурът, закачен на рамото му, се люшна към Сузана. Това беше прекрасна възможност — най-добрата, която някога щеше да има, — и тъмнокожата жена знаеше това, ала преди да успее да грабне пистолета, мъничето на Мия се промени.

ЧЕТИРИ

Сузана видя червената светлина, пробягваща по гладката кожа на бебето — от темето до петичката с родилното петно. Това не беше отражение — тъмнокожата жена можеше да се закълне, че сиянието се излъчваше от младенеца. Както и преди, бебето лежеше върху изпразнения корем на Мия, притиснало устичка към зърното й, когато изведнъж червената светлина бе последвана от чернота, обгръщайки със светкавична бързина тялото на малкия Мордред, докато не го превърна в тъмен гном, негатив на розовото бебенце, излязло от утробата на ничията дъщеря преди броени минути. В същото време тялото му започна да се сбръчква, крачетата му потънаха в коремчето му, а главата му се плъзна надолу към шията, която се бе издула като на жаба, повличайки със себе си и гърдата на Мия. Сините му очи изведнъж станаха катраненочерни, след което отново възвърнаха предишния си цвят.

Сузана се опита да закрещи, но не можа.

По туловището на новороденото изникнаха големи тумори, които се спукаха и оттам се показаха дълги крайници. Белегът на петата му се запази, но сега се бе преместил на корема му и наподобяваше пурпурния рисунък на паяка черна вдовица. Да, точно така — на корема на Мия сега лежеше едър паяк. Бебето обаче не бе изчезнало напълно някакъв бял израстък стърчеше на гърба на противното членестоного. Доколкото Сузана можеше да види, той представляваше миниатюрно, деформирано лице с блестящи сини точици — очи.

— Какво по… — попита ничията дъщеря, докато отново се надигаше на лакти. От гърдите й шуртеше кръв, която многокракото същество пиеше като мляко, без да разлее нито капка. Сейър стоеше до Мия, застинал неподвижно като истукан, с отворена уста и очи, които сякаш всеки момент щяха да се изстрелят като гюллета от черепа му. Каквото и да бе очаквал от това раждане — каквото и да му бяха казали да очаква — определено не беше това. Шокираното му изражение извика злобна радост у Дета — мъжът с жълтия блейзър приличаше досущ на комика Джак Бени миг преди да разсмее публиката.

В продължение на няколко секунди, изглежда, само Мия разбираше какво се случва, понеже лицето й започна да се удължава от ужас и болка. После усмивката й се възвърна — досущ ангелската усмивка на мадоната. Тя се протегна и погали продължаващото да се променя създание на гърдите й — черния паяк с миниатюрната човешка глава и червеното петно на мъхестия корем.

— Не е ли прекрасен? — изкрещя тя. — Нима синът ми не е прекрасен, нима не е ослепителен като лятно слънце?

Това бяха последните й думи.

ПЕТ

Лицето й не се вкамени, а застина. Бузите, челото и гърлото й, които бяха станали пурпурни от напъването и родилните болки, сега бяха придобили восъчния оттенък на цветове на орхидея, а погледът на блестящите й очи бе прикован в една точка. На Сузана изведнъж й се стори, че наблюдава не жената, лежаща на болничния креват, а рисунката на тази жена. Изключително майсторска рисунка, каквито правят на хартия с въглен и пастелни цветове.

Тъмнокожата жена си спомни как се бе върнала в хотел „Плаза Парк Хаят“ след първото си посещение на замъка Дискордия и как бе отишла във Федик след последното си съвещание с Мия. Как небето, замъкът и зъберите на крепостната стена се бяха разкъсали на две. Изведнъж, сякаш мисълта й го бе предизвикала, лицето на ничията дъщеря се раздра от линията на косата до брадичката. Изцъклените й, помътнели очи паднаха на една страна, устните й се разцепиха и внезапно образуваха двойна усмивка, а от пукнатината на лицето й не шурна кръв, а някакъв бял прах с дъх на спарено. Сузана си спомни думите на Т.С. Елиът

(кухи хора пълнени хора глава натъпкана със слама)

и Луис Карол

(да, ти си само една колода карти)

и в този миг дан-тетът на Мия надигна отвратителната си глава от първото си угощение. Сплесканата му е кръв уста се разтвори и той изправи горната половина на тялото си, опирайки се със задните си крайници на корема на мъртвата си майка, след което протегна предните си пипала към лежащата наблизо Сузана.

Отвратителното същество нададе тържествуващ крясък и ако бе избрало точно този момент, за да атакува другата жена, която го бе износила, съпругата на Еди Дийн по всяка вероятност би умряла заедно с Мия. Вместо това то насочи вниманието си към разлятата гърда, откъдето бе вкусил първо мляко, а после кръв… и я откъсна. Звукът от дъвченето му беше отвратителен — влажен и мляскащ. Миг по-късно чудовището се напъха в дупката, която бе направило, и бялото му човешко лице изчезна, докато белият прашец засипваше сплесканата физиономия на ничията дъщеря. Чу се гаден засмукваш звук — сякаш издаван от някаква огромна машина — и Сузана си помисли: „То изпива и последните капки течност, останали в нея, изцежда я до капка! Вижте го само! Вижте го как се подува! Като пиявица на шията на кон!“

Точно в този момент някой заговори на перфектен английски, с интонацията на истински британски джентълмен:

— Моля да ме извините, господа, но искам да ви попитам дали инкубаторът ще ви трябва в крайна сметка? Ситуацията се оказа доста различна, ако не възразявате, че го изтъквам.

Този глас освободи от вцепенението тъмнокожата жена. Тя се повдигна на едната си ръка и сграбчи пистолета на Скоутър с другата. После дръпна, но оръжието бе закопчано с ремък, минаващ през дръжката му, който не му позволяваше да излезе от кобура. Тогава показалецът й намери копчето на предпазителя и го освободи, след което насочи пистолета — както си беше в кобура — към гърдите на лекаря.

— Какво, мам… — започна Скоутър, ала в този момент тъмнокожата жена натисна спусъка със средния си пръст, като същевременно дръпна с всички сили оръжието към себе си. Ремъците, крепящи кобура за рамото на лекаря, издържаха, но по-тънкият, който минаваше през ръкохватката му, се скъса, и докато Скоутър падаше настрани, опитвайки се да разгледа димящата черна дупка в бялата си престилка, Сузана придоби пълен контрол над оръжието. Простреля Строу и вампира зад него — този с електрическия меч. За миг вампирът продължи да стои изправен, взирайки се като хипнотизиран в бога-паяк, който така напомняше на детенце в началото, след което тъмносинята му аура изчезна, последвана от плътта му. Празната му риза, затъкната в празните му сини дънки, остана за известно време във въздуха. После дрехите му се свлякоха на земята.

— Убийте я! — изкрещя Сейър, посягайки към пистолета си. — Убийте тая кучка!

Сузана се отдръпна от паяка, изгърбен над тялото на сплескващата се жена, която го беше родила, мъчейки се да свали шлема, докато се изтъркулваше от леглото. Черепът й бе пронизан от неистова болка, за която съпругата на Еди си помисли, че никога няма да отшуми, ала когато падна на пода, гадното устройство вече не беше на главата й. Каската увисна от едната страна на леглото, а от вътрешността й стърчаха кичури коса… нейната коса. Паякът, раздразнен от внезапното подръпване на майчиното му тяло, засъска ядосано.

Тъмнокожата жена се хвърли под леглото, когато серия изстрели отекнаха във въздуха. Един от куршумите рикошира в пружината и тя издаде силно ПРАНННГ. Видя стъпалата и косматите крака на плъхоглавата медицинска сестра и я простреля в коляното. Отрепката изпищя, обърна се и се отдалечи накуцвайки, като не спираше да вие от болка.

Сейър се наведе, насочвайки пистолета си към тази половина на импровизираното двойно легло, където лежеше Мия. В дюшека вече зееха три димящи дупки. Преди да пробие четвърта, един от крайниците на паяка го погали по бузата, разкъсвайки маската, която отрепката носеше, при което разкри косматата скула отдолу. Сейър извика ужасен и се отдръпна назад, а противното членестоного се обърна към него, издавайки подобни на мяукане звуци. Белият израстък е човешкото лице на гърба му засия, като че ли го предупреждаваше: стой далеч от храната ми. Сетне паякът отново насочи вниманието си към жената, която вече изобщо не приличаше на жена, а по-скоро напомняше на изключително древна мумия, от която бяха останали само прах и парцали.

— Бих казал, че случващото се е малко притеснително — отбеляза роботът, който продължаваше да държи инкубатора в ръце. — Мога ли да се оттегля? Ще се върна, когато ситуацията придобие някаква яснота.

Сузана изведнъж промени посоката си на движение и се измъкна изпод леглото. Две от отрепките си бяха плюли на петите. Джей, Човекът-ястреб, очевидно още не можеше да реши как да постъпи — да остане или да избяга? Тъмнокожата жена прекрати колебанието му, пускайки един куршум в покритата му с кафява перушина глава. Във въздуха се разхвърчаха пера и кръв.

Съпругата на Еди Дийн се поизправи, доколкото можеше, държейки се е една ръка за ръба на леглото, насочила пистолета на Скоутър пред себе си. Вече бе повалила четирима. Плъхоглавата сестра и още една от отрепките бяха избягали. Сейър бе захвърлил оръжието си и се мъчеше да се скрие зад робота с инкубатора.

Сузана застреля двамата останали вампири и отрепката, която приличаше на булдог — май се казваше Хейбър. Той не беше забравил за нея — дебнеше я, държейки пистолега си в готовност, и чакаше момента, в който да я порази. Тъмнокожата жена обаче го изпревари и изпита дълбоко удовлетворение, когато го видя как полита към земята. Хейбър, каза си тя, навярно беше най-опасният.

— Мадам, ако не ви затруднявам, бихте ли ми казали… — започна роботът и Сузана изстреля два куршума в стоманеното му лице, пръсвайки на парчета електриковосините му очи. Бе научила този трик от Еди. В този миг се разнесе оглушителният вой на сирена. Тъмнокожата жена имаше чувството, че ако го слуша твърде дълго, ще оглушее.

— ОСЛЕПИХА МЕ ПРИ ПРЕСТРЕЛКА С ОГНЕСТРЕЛНИ ОРЪЖИЯ! — измуча роботът със същия абсурден, тип „не бихте ли желали още една чаша чай, мадам“ акцент. — НУЛЕВА ВИДИМОСТ, НУЖДАЯ СЕ ОТ ПОМОЩ, КОД 7, ИЗВЕСТЯВАМ, ЧЕ СЕ НУЖДАЯ ОТ ПОМОЩ!

Сейър направи крачка встрани зад робота, вдигнал високо ръце. Воят на сирената и бръщолевенето на братовчеда на Анди пречеха на Сузана да чуе какво казва, ала тя успя да разчете думите по движението на устните му: „Предавам се, не вярвате ли на честната ми дума?“

Тъмнокожата жена се подсмихна вътрешно на този забавен въпрос, без да осъзнава, че устните й наистина се разтеглиха в усмивка. Ала тази усмивка бе лишена от каквато и да е веселост и съжаление и означаваше само едно — ако разполагаше с време, би накарала отрепката с жълтия блейзър да оближе чуканчетата на краката й, както той бе заставил Мия да оближе ботушите му. Но време нямаше. Сейър разчете присъдата си в усмивката й и се обърна, за да побегне, ала Сузана го простреля два пъти в тила — веднъж за Мия и веднъж за татко Калахан. Черепът на отрепката експлодира сред фонтан от кръв и мозък. Той се подпря на стената, опитвайки се да се задържи за един рафт с някакви апарати и припаси, след което се строполи мъртъв на пода.

Сега Сузана взе на мушка бога-паяк. Миниатюрното човешко лице на косматия му гръб се обърна към нея, а сините очи, чиято прилика с очите на Роланд бе смразяваща, заблестяха.

— Не, не можеш! Не бива! Аз съм единственият син на Краля!

„Не мога ли? — отвърна мислено тъмнокожата жена, прицелвайки се в многокраката гадина. — О, сладурче, сега ще разбереш, че… ужасно… ГРЕШИШ!“

Ала преди да успее да натисне спусъка, зад гърба й отекна изстрел и куршумът профуча на милиметри от нея, парвайки я по шията. Сузана реагира светкавично — обърна се и се хвърли странично в прохода между леглата. Явно една от отрепките, които бяха избягали, бе размислила и се беше върнала. Безногата жена изпрати два куршума в гръдния му кош, с което го накара да съжали за решението си.

Тя се обърна, жадна за повече — да, искаше точно това, беше създадена за това и щеше да е навеки признателна на Роланд, задето й бе показал истинската й същност, — ала другите или бяха умрели, или бяха избягали. Паякът се спускаше с многобройните си крака по ръба на леглото, оставяйки кухия труп на майка си зад гърба си. Бялото му бебешко лице се завъртя към Сузана.

— Ще постъпиш правилно, ако ме оставиш да си отида, Чернилке, защото…

Безногата жена стреля по него, ала се препъна в протегнатата ръка на Човека-ястреб и куршумът, който щеше да убие чудовището, се отклони встрани, откъсвайки един от осемте му мъхнати крайника. Жълтеникавочервена течност, приличаща повече на гной, отколкото на кръв, потече от мястото, където кракът се съединяваше с туловището. Съществото изпищя от болка и изненада. Писъкът му се изгуби на фона на виещата сирена, ала Сузана го чу съвсем ясно в главата си.

— Ще си платиш за това! Баща ми и аз ще ти го върнем тъпкано! Ще направим тъй, че да ни молиш да те убием! Точно тъй ще сторим!

— Няма да имаш този шанс, сладурче — отвърна му тя, стараейки се да вложи в тази мисъл максимум увереност, понеже не искаше гнусната твар да разбере това, в което се бе убедила току-що — в пистолета на Скоутър нямаше повече патрони. Тя се прицели внимателно в паяка, който побърза да избяга, като първо се шмугна зад виещия робот, а после се изгуби в мрака на вратата.

Добре. Е, не беше най-добрият възможен изход, откъдето и да го погледнеш, но поне беше жива, а това изобщо не беше малко.

Пък и обстоятелството, че всички от отряда на Сейър бяха мъртви или избягали, също не беше за подценяване.

Сузана захвърли пистолета на Скоутър и си избра друг — този път „Валтер ППК“. Измъкна го от кобура на Строу, а после пребърка джобовете му, където откри половин дузина патрони. Помисли си дали да не прибави и електрическия меч на вампира към въоръжението си, но после реши да го остави, където си беше. Познатото оръжие винаги е по-добро от непознатото.

Тъмнокожата жена се опита да се свърже с Джейк, ала шумът на сирената й пречеше да чуе и собствените си мисли. Ето защо се обърна към робота и се опита да му изпрати следното съобщение:

— Ей, голямо момче! Какво ще кажеш да изключиш тая шибана сирена, а?

Нямаше никаква представа дали опитът й ще се окаже успешен, ала стана точно така. Мигновено се възцари божествена тишина, плътна и осезаема като коприна. Настъпилото затишие беше не само приятно, но и необходимо. Ако враговете й предприемеха контраатака, щеше да чуе приближаването им. Сузана дори се надяваше да стане така и искаше неприятелите й да дойдат, без да й пука има ли в това смисъл или не. В ръката й имаше зареден пистолет, а кръвта й кипеше. Това бе единственото, което беше от значение.

(Джейк! Джейк, чуваш ли ме, хлапе? Ако ме чуваш, отговори на по-голямата си сестричка!)

Нищо. Никакъв отговор. Не се чуваше дори и далечният отглас от стрелбата. Навярно вече се намираше извън пре…

После — една-единствена дума — ала дума ли беше?

(уимоуи)

По-важното беше дали Джейк го беше изпратил?

Не знаеше със сигурност, но си мислеше, че отговорът на този въпрос по-скоро беше „да“. И думата й звучеше някак си познато.

Сузана се съсредоточи, възнамерявайки да изпрати на Джейк максимално силен сигнал, но в този миг бе осенена от странна идея, прекалено силна, за да бъде плод на интуицията й. Джейк се опитваше да не издава присъствието си. Момчето се… криеше? Може би дебнеше в засада, готово за светкавична атака? Да, идеята наистина й се струваше налудничава, но навярно и неговата кръв кипеше. Нямаше откъде да знае това, ала си мислеше, че той или й бе изпратил тази единствена странна дума

(уимоуи)

нарочно, или тя случайно се бе изплъзнала от съзнанието му. Какъвто и да беше случаят, навярно беше най-добре да го остави на мира за известно време.

— Повтарям, че съм ослепен при престрелка с огнестрелни оръжия! — не спираше да се оплаква роботът. Гласът му пак бе силен, но поне беше в рамките на нормалното. — Нищичко не виждам, а и този проклет инкубатор в ръцете ми…

— Хвърли го — каза му Сузана.

— Но…

— Хвърли го, Чъмли[2].

— Моля за извинение, мадам, но името ми е Найджъл Иконома и наистина не мога да…

По време на разговора им безногата жена се бе придърпала по-близо до металното същество пред нея — както си изясни, ни най-малко не бе забравила обичайния си начин на придвижване заради обстоятелството, че известно време имаше цели крака — и прочете името, серийния номер и функционалното предназначение на робота, изписани на закрепената на гърдите му табличка.

— Найджъл ДНК 45932, веднага хвърли тази шибана стъклена кутия и кажи „благодаря, сай“!

Роботът (ДОМАШЕН ПОМОЩНИК, както пишеше под серийния му номер) пусна инкубатора и изскимтя, когато приспособлението се разби с трясък на пода.

Тъмнокожата жена вече съвсем се бе приближила до робота и изведнъж откри, че трябва да се пребори с моментния страх, който я овладя, преди да протегне ръка и да улови трипръстата длан на робота. Трябваше да си напомни, че това не беше Анди от Кала Брин Стърджис и че Найджъл нищо не знаеше за робота-вестоносец. Не бе изключено създателите на робота-иконом да го бяха снабдили с достатъчно сложен позитронен мозък, за да жадува за отмъщение — като Анди например, — но не бе изключено и обратното, а Сузана знаеше много добре, че напразните надежди не водеха до нищо добро.

Въпреки това се надяваше, че Найджъл е различен.

— Найджъл, вдигни ме.

Механизмите на робота започнаха да жужат, когато се наведе към нея.

— Не, сладурче, трябва да дойдеш малко напред… Там, където си застанал, има само натрошени стъкла.

— Моля за извинение, мадам, но съм сляп. И, доколкото си спомням, вие бяхте тази, която ме ослепи.

Супер. Дойдохме си на думата.

— Чуй ме добре — започна тъмнокожата жена, надявайки се, че гневният й тон ще прикрие страха й. — Малко трудно ще ти намеря нови очи, ако не ме вдигнеш, чаткаш ли? Затова се размърдай! Времето лети.

Найджъл пристъпи напред, а стъклото захруптя под тежките му стъпки. Сузана едва потискаше желанието си да запълзи назад, ала когато Домашният помощник я хвана, докосването му беше нежно и внимателно. Той я вдигна внимателно във въздуха, сякаш беше младоженец, а тя — неговата невеста.

— Сега ме занеси до вратата.

— Мадам, моля за извинение, но в Шестнайсетицата има много врати. А под замъка има още повече.

Безногата жена дори не се опита да скрие любопитството си:

— Много ли? Колко? Кратка пауза.

— Бих казал, че в момента функционират петстотин деветдесет и пет.

Сузана веднага пресметна, че пет, девет и пет прави деветнайсет. Чиссит.

— Имаш ли нещо против да ме отнесеш до вратата, през която влязох тук, преди да започне престрелката? — безногата жена посочи към далечния край на просторната зала.

— Не, мадам, но за съжаление ще трябва да ви уведомя, че от това няма да има никаква полза — Найджъл говореше със същия звучен глас. — Този портал, НЮ ЙОРК №7 / ФЕДИК, е еднопосочен. — Кратка пауза и цъкане на релета в стоманения купол на главата му. — Пък и не знам дали знаете, но той изгоря последния път, когато бе използван. Или както бихте се изразили вие, стигна до полянката в края на пътя.

— Супер! — възкликна Сузана, ала си даде сметка, че не беше кой знае колко изненадана от известията на робота-иконом. Спомни си противното бръмчене, което бе чула точно преди Сейър да я блъсне през вратата, и как си помисли, че порталът умира. Е, наистина беше умрял. — Това е просто невероятно!

— Усещам, че се разстроихте, мадам.

— Дяволски прав си, че съм разстроена! — изкрещя безногата жена на домашния помощник. — Не стига, че тая шибания се отваряше само от едната страна, ами сега да вземе да се строши напълно!

— Счупи се — съгласи се роботът, — но ситуацията не е безизходна.

— Не е безизходна? За какво намекваш?

— За портал НЮ ЙОРК №9 / ФЕДИК — отвърна Найджъл. — Едно време имаше над трийсет и една еднопосочни врати, водещи от Ню Йорк към Федик, но доколкото знам, сега е останала само номер девет. И всички команди, осигуряващи прехвърлянето през канала НЮ ЙОРК №7 / ФЕДИК, сега автоматично са превключени към номер девет.

„Чиссит — помисли си тъмнокожата жена… почти се замоли да е така. — Мисля, че той говори за чиссит. Господи, надявам се да е така.“

— Искаш да кажеш пароли и тям подобните глупости?

— Да, мадам.

— Отнеси ме до номер девет.

— Както желаете.

Найджъл пое с бързи крачки по прохода между стотиците празни легла, чиито снежнобели чаршафи отразяваха ярката светлина от висящите под самия таван лампи. Въображението на безногата жена моментално насели тази обширна болнична зала с пищящи, изплашени деца, току-що пристигнали от Кала Брин Стърджис или от съседните градчета. Видя не една плъхоглава медицинска сестра, а стотици… и всички бързаха да надянат металните шлемовете на главите на отвлечените деца, за да започнат процеса, който… който какво? Който ги погубваше, изсмукваше разсъдъка от главите им, унищожаваше хормоните на растежа им и ги превръщаше в тъпоумни завинаги. Сузана предположи, че в началото, когато се включеше приятният женски глас, приветстващ ги в удивителния свят на „Норт Сентрал Позитроникс“ и корпорация „Сомбра“, дечицата навярно забравяха страха си… Преставаха да плачат, успокоени от гласа в главата си, а очите им се изпълваха с надежда… Може би дори започваха да мислят, че сестрите е белите престилки са добри въпреки косматите им, страшнички лица и жълтеникавите зъби. Добри, също като този приятен женски глас…

А после започваше бръмченето — силата му се увеличаваше, докато се преместваше към центъра на главичките им, и просторната зала отново се изпълваше с ужасените им писъци…

— Мадам? Наред ли е всичко?

— Да. Защо питаш, Найджъл?

— Стори ми се, че се разтреперихте.

— Не ми обръщай внимание. Само ме занеси до вратата към Ню Йорк — онази, която още действа.

ШЕСТ

След като излязоха от залата с многото кревати, роботът-иконом я понесе с бързи крачки първо по един коридор, а после по друг. Стигнаха до някакви ескалатори, които, съдейки по вида им, бяха престанали да функционират преди стотици години. Когато се спуснаха по единия от тях, чудато изглеждаща метална топка с крака примигна с кехлибарените си очи към Найджъл и му извика: „Прескочи! Прескочи!“, а домашният помощник й отговори: „Прескачам, прескачам!“, след което каза на Сузана (с онзи поверителен тон, с който клюкарите обичат да обсъждат мухльовците):

— Това е шефът на механиците заклещи се тук преди повече от осемстотин години, проблем с панелите, предполагам. Горкичкият! Обаче все още се старае да предпази другите.

Найджъл я попита два пъти дали според нея очите му могат да бъдат заменени. Първия път Сузана му отвърна, че не знае. Втория път изпитвайки съжаление към робота — го попита за неговото мнение по въпроса.

— Мисля, че дните на службата ми вече изтичат — каза домашният помощник, след което добави нещо, от което по кожата на ръцете й пробягаха тръпки. — О, Дискордия!

„Братята Дием са мъртви — помисли си тъмнокожата жена, спомняйки си нещо дали бе сън? халюцинация? видение на нейната Кула? — от времето, което бе прекарала в компанията на Мия. Л не беше ли от случилото се в Оксфорд, Мисисипи? Или от двете? — Папа Док Дювалие е мъртъв. Криста Маколиф[3] е мъртва. Стивън Кинг е мъртъв популярният писател умира по време на следобедната си разходка, О, Дискордия, О, изгубени!“

Но кой всъщност е Стивън Кинг? Коя е Криста Маколиф?

Минаха покрай една отрепка, която бе присъствала на раждането на чудовището на Мия. Създанието лежеше на прашния под на коридора като някаква човешка скарида с пистолет в едната ръка и дупка от куршум в главата. Сузана реши, че мъжът се е самоубил. Нима постъпката му не бе лишена от смисъл? Нещата се бяха сговнили, пали така? Събитията бяха излезли извън контрола на Сейър и неговите подопечни. И ако многокракото чудовище, излязло от утробата на Мия, не успееше да се добере до своите. Големият му червен татко щеше да бъде много, ама много ядосан. Току-виж се ядосал и ако Мордред все пак успее да намери пътя към дома.

Другият му баща. Това беше свят на близнаци и огледални отражения и сега безногата жена го разбирате повече, отколкото й се искаше, Мордред също беше близнак — Джекил и Хайд в едно тяло, и той — или го имаше двама бащи, чиито лица трябваше да помни.

Минаха и покрай други трупове; всички изглеждаха като самоубийци на Сузана. Тя по[)ита Найджъл дали би могъл да определи зова — по миризмата им или по нещо друго, — но получи отрицателен отговор.

— Колко от тях все още са тук, как мислиш? Попита тъмнокожата жена. Кръвта й бе охладняла, ала се чувстваше изнервена.

— Не много, мадам — рече роботът. — Смятам, че повечето са напуснали това място. Най-вероятно са отишли в Дерва.

— Дерва? — сбърчи вежди Сузана. — Какво е това?

Найджъл отвърна, че за голямо негово съжаление това е секретна информация и той може да я сподели с нея само ако „мадам“ му каже съответната парола. Тъмнокожата жена пробва с „чиссит“, но това не доведе до никакъв резултат. Същия ефект имаха „деветнайсет“ и последната й надежда — „деветдесет и девет“. Сузана си каза, че май трябваше да се задоволи с това, че повечето отрепки поне бяха изчезнали от тук.

Найджъл зави наляво и пое по нов коридор с врати от двете му страни. Тъмнокожата жена го накара да спре за малко и се опита да отвори една от тях. Това й се удаде с лекота, понеже вратата не беше заключена, ала в онова, което се разкри пред погледа й, нямаше нищо особено — обикновено служебно помещение, което отдавна не бе използвано, съдейки по дебелия слой прах. Единственото, което привлече вниманието й, беше плакатът с буйно танцуващите тийнейджъри, под който пишеше с големи сини букви:

ЕЙ, ГОТИНИ КОТАРАЦИ И ТАНЦУВАЩИ КОТЕНЦА!

СВИРИХ НА ЕДНА СЦЕНА С АЛАН ФРИЙД[4]!

КЛИВЛАНД. ОХАЙО, ОКТОМВРИ 1954

Сузана бе напълно сигурна, че изпълнителят на сцената бе Ричард Пениман[5].

Клубните фенове като нея се отнасяха с презрение към всеки, който забиваше по-здраво от Фил Окс[6], но въпреки това тъмнокожата жена си падаше по Литъл Ричард; ей, страхотна си, мис Моли, хайде да си легнем голи. Сузана си каза, че Лигъл Ричард сигурно би се понравил много на Дета Уокър.

„А може би в стародавни времена тези хора са използвали вратите, за да си организират ваканции в различни «кога и къде». Дали са използвали силата на Лъчите, за да превърнат някои нива от Кулата в туристически атракции?“

Тъмнокожата жена попита Найджъл за мнението му по въпроса, ала той й рече, че не знае нищо за това. От тона му си личеше, че още съжалява за загубата на очите си.

Най-накрая стигнаха до голяма ротонда, където ехото от всяка дума кънтеше продължително в овалните стени, от които извеждаха десетки врати. Подът бе покрит с черно-бели мраморни плочи, разположени шахматно. Сузана помнеше този под от страховитите сънища, в които Мия хранеше мъничето си. Високо-високо над главата й, на синия купол, осеян с множество пукнатини, блещукаха съзвездия от електрически лампички. Ротондата й напомни на гарата в Луд и Гранд Сентрал Стейшън[7]. Някъде в овалните стени шумно работеха климатици или вентилатори. Във въздуха се носеше странно позната миризма и след краткотрайни усилия Сузана успя да я определи — „Комет Кленсър“[8]. Производителят на този препарат спонсорираше телевизионното предаване „Най-добрата цена“, което понякога гледаше в онези сутрини, когато си беше у дома. „Аз съм Дон Пардоу, а сега нека приветстваме нашия домакин, господин Бил Кълън!“ За миг й се зави свят и Сузана затвори очи.

Бил Кълън е мъртъв. Дон Пардоу е мъртъв. Мартин Лутър Кинг е мъртъв, застрелян е в Мемфис. Царувай, Дискордия!

О, боже, тези гласове! Защо не замлъкват?

Тъмнокожата жена отвори очи и видя, че на вратите имайте табелки. Успя да прочете „ШАНХАЙ / ФЕДИК“, „БОМБАЙ / ФЕДИК“ и „ДАЛАС (НОЕМВРИ 1963) ФЕДИК“. Голяма част бяха изографисани с руни, които нищо не й говореха. Накрая Найджъл спря пред врата, където пишеше:

НОРТ СЕНТРАЛ ПОЗИТРОНИКС ООД

Ню Йорк / Федик

Ниво на защита • максимално

Сузана бе видяла същото и от другата страна на вратата, ала под думите ЗВУКОВ КОД ЗА ДОСТЪП ЗАДЪЛЖИТЕЛЕН се виждаше следното съобщение, мигащо в зловещо червено:

ВСИЧКИ ПРОГРАМИ ПРЕВКЛЮЧЕНИ ОТ №7

СЕДЕМ

— Какво искате да направя сега, мадам? — попита Найджъл, вежливо както винаги.

— Спусни ме на земята, сладурче.

Сузана си помисли какво ли щеше да стори, ако домашният помощник откажеше да изпълни заповедта й, ала роботът се подчини без никакви колебания. Използвайки ръцете и остатъците от краката си, тъмнокожата жена се затътри към бленуваната цел и се подпря е длани на вратата. Имаше усещането, че не е изработена нито от дърво, нито от метал и й се стори, че чува едва доловимо бръмчене. Замисли се дали да произнесе думата „чиссит“ — нейния вариант на „Сезам, отвори се“ на Али Баба — но реши да си замълчи. На вратата нямаше дори дръжка. Еднопосочна означаваше еднопосочна, каза си тя. Нямаше смисъл от глупости.

(ДЖЕЙК!)

Безногата жена изпрати тази мисъл, напрягайки всичките си сили.

Никакъв отговор. Нито дори онази тихичка

(уимоуи)

безсмислена дума. Тя изчака още малко, след което се обърна и седна, облягайки се с гръб на вратата. Изсипа резервните патрони между разтворените си колене и вдигна валтера с дясната си ръка. Добро оръжие, реши Сузана, когато си застанал с гръб към заключена врата. Допирът на дръжката му й харесваше, а тежестта на валтера й вдъхваше увереност. Едно време, много отдавна, тя и другите използваха един протестен метод, наречен „пасивна съпротива“. Лягаха на пода на столовата, като прикриваха е ръце корема и половите си органи. Не отговаряй на тези, които те удрят, ритат, ругаят и псуват на майка. Пей в оковите си като някогашните роби, гребящи на галерите. Какво ли биха казали някогашните й приятели, ако я видеха сега?

— Знаете ли какво си мисля? — рече им Сузана. — Вашата пасивна съпротива за нищо не става. Тя е равносилна на смърт.

— Мадам?

— Не ми обръщай внимание, Найджъл.

— Мадам, позволете да попитам…

— Какво правя ли?

— Именно, мадам.

— Чакам един приятел, Чъмли — въздъхна безногата жена. — Просто чакам един приятел.

Помисли си, че ДНК 45932 ей сега щеше да й напомни, че се казва Найджъл, но роботът не направи така. Вместо това попита колко дълго възнамерява да го чака. „Докато не замръзне адът“ — информира го Сузана. Последва дълга пауза, след което домашният помощник пръв наруши мълчанието:

— Мога ли вече да си тръгвам, мадам?

— Как ще видиш накъде да вървиш?

— Превключих на инфрачервен диапазон. Не е като триизмерната макровизия, но ще докретам криво-ляво до ремонтния център.

— Там имаш кой да се погрижи за теб? — попита тъмнокожата жена с едва доловима нотка на любопитство. Тя натисна бутона, освобождаващ пълнителя на валтера, после го пъхна обратно в дръжката, изпитвайки истинска наслада от металическото изщракване, с което той си дойде на мястото.

— Не мога да го гарантирам със сигурност, мадам — отвърна Найджъл. — Вероятността там да има специалист, който да ме ремонтира, е много мажа — може би по-малка от един процент. Ако никой не ми помогне, ми остава единствено да чакам — също като вас.

Безногата жена кимна, усещайки как умората изведнъж я връхлита като цунами, и си помисли, че точно тук завършва нейният поход — тук, пред гази врата, където ще си остане завинаги. Ала в никакъв случай не трябваше да се предава. Предаваха се страхливците, не и стрелците.

— Пожелавам ти всичко добро, Найджъл — благодаря ти, че ме донесе дотук. Дълъг живот и приятни нощи. Надявам се да ти инсталират нови очи. Извинявай, че те ослепих, ала се намирах в доста напрегната ситуация и не знаех на чия страна си. — Всичко най-добро и на вас, мадам.

Сузана кимна. Найджъл се обърна и когато излезе от ротондата, тя остана сама пред портала, водещ към Ню Йорк. Седеше тук, облегнала гърба си на вратата, и чакаше Джейк. Ослушваше се за Джейк.

Ала единственото, което чуваше, беше скърцащото, дрезгаво бръмчене на машините в стените.

[1] Робърт Гуле (р. 1933) — псевдоним на Стенли Епълбнум; популярен певец и актьор. — Б. пр. ↑

[2] От англ. chumley — приятелче (жарг.). — Б. пр. ↑

[3] Първата учителка, полетяла към космоса. Загива при катастрофата на совалката „Чалънджър“ на 28 януари 1986 г. — Б. пр. ↑

[4] Алан Фрийд (1926–1965) — певец и автор на песни, един от създателите на рокендрола. — Б. пр. ↑

[5] Ричард Уейн Пениман (р. 1935) — истинското име па Литъл Ричард — един от най известните изпълнители на рокендрол от петдесетте години. — Б. пр. ↑

[6] Фил Окс (1940–1976) — певец и автор на песни, конкурент на Боб Дилън. — Б. пр. ↑

[7] Гранд Сентрал Стейшън — централната железопътна гара на Ню Йорк, разположена на Четирийсет и втора улица. Построена през 1913 година. Ежедневният пътникопоток надхвърля половин милион души. — Б. пр. ↑

[8] Почистващ препарат, производство на компанията „Прокгър & Гембъл“. — Б. пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

В ДЖУНГЛАТА, НЕОБЯТНАТА ДЖУНГЛА

ЕДНО

Единствено заплахата, че отрепките и вампирите могат да убият Ко, накара Джейк да забрави за желанието си да умре заедно с татко Калахан. Без да губи време в излишни колебания, той закрещя

(КО, ПРИ МЕН!)

с цялата мощ на вътрешните си сили и Ко заприпка след него, без да изостава нито крачка. Момчето профуча покрай отрепките, които стояха като хипнотизирани от костенурката, и се насочи към вратата с надпис „ВХОД ЗА ВЪНШНИ ЛИЦА ЗАБРАНЕНИ“. От оранжево-червения полумрак на голямата зала бяха попаднали сред ослепително бяла светлина, а обонянието им бе атакувано от острия мирис на прегоряло. Гореща и влажна пара го удари в лицето,

(джунгла)

може би предсказвайки онова, което го чакаше отпред,

(необятна джунгла)

а може би не. Когато очите на Джейк се приспособиха към рязката смяна на осветлението (и зениците му се превърнаха в мънички точици), той разбра, че се намира в кухнята на „Дикси Пиг“. И то не за пръв път. Веднъж, малко преди появата на Вълците в Кала Брин Стърджис, момчето бе последвало Сузана (само че тогава тя беше Мия) в онзи сън, където тя претърсваше някаква голяма и изоставена кухня за храна. Същата кухня, която сега буквално кипеше от живот. На железния шиш над металната решетка се въртеше огромно прасе, чиято кожичка цвърчеше, а буйните пламъци лумваха нагоре при всяка капка мазнина, паднала в огъня. От двете страни на пещта имаше огромни фурни с медни плочи, на които стояха тенджери, големи колкото Джейк, а парата, издигаща се от тях, бе достатъчна да замъгли цялото помещение. Някакво отвратително същество със сива кожа разбъркваше съдържанието на едната тенджера — от двете страни на подпухналите му сиви устни стърчаха закривени бивни, а скулите и двойната му туша бяха покрити с гнусни брадавици. Обстоятелството, че това създание бе облечено в лекьосани бели дрехи и носеше на главата си високата шапка на главния готвач, само засилваше ужаса, който предизвикваше тази твар, сякаш я покриваше с бял лак. Зад не; о, практически скрити зад парата, други две същества, пременени в бяло, миеха съдове в двойна мивка. Джейк забеляза, че и двамата носеха шалчета. Едното определено бе човек — изглеждаше като момче на шестнайсет-седемнайсет години, — докато другото приличаше на чудовищна, изправена на задните си крака котка.

— Vai, vai, los monstros pubes, tre cannits en founs! — крещеше зъбатият главен готвач на младите съдомиячи. Още не беше забелязал Джейк, за разлика от едното момче — котарака. Той присви уши към главата си и засъска. Без да се колебае, младият стрелец хвърли оризията, която държеше в дясната си ръка. Тя звънна в изпълнения с пара въздух и сряза шията на човека-котка с такава лекота, сякаш беше нагорещен нож, потъващ в масло. Отделената от туловището глава цопна в умивалника сред фонтан от пръски, а зелените й очи продължаваха да блестят.

— San fai, can dit los! — изкрещя готвачът. Или не беше видял какво бе станало, или още не можеше да го проумее. Когато се обърна към Джейк, момчето видя, че очите му, разположени дълбоко навътре под ръбестото му чело, са сиво-сини и мътни, но все пак човешки. Младият стрелец изведнъж осъзна какво представляваше това същество — някакъв чудовищен, интелигентен глиган. Което означаваше, че готвеше най-близките си родственици. Но като се замислиш, това изглеждаше напълно нормално за „Дикси Пиг“.

— Can foh pube ain-tet can fah! She-so pan! Vai! — това бе адресирано към Джейк. След което, за да доведе абсурдната ситуация до краен предел, добави; — Кат’ не щеш да миеш съдовете, хич и недей да започваш!

Другият съдомияч — човекът — извика нещо, навярно предупреждавайки шефа си за опасността, ала глиганът не му обърна никакво внимание. Изглежда, смяташе, че след като Джейк е убил единия от помощниците му, сега просто бе длъжен да заеме мястото му.

Младият стрелец хвърли втората чиния и тя разсече гърлото на готвача, прекъсвайки бръщолевенето му. Поне три литра кръв плиснаха върху нагорещената плоча вдясно от глигана. Бясното цвърчене бе последвано от отвратителна воня на изгоряло, а главата на двуногата свиня се килна първо наляво, после назад, но не се отлепи от торса му. Двуметровото създание направи две неуверени крачки наляво и прегърна печащото се на шиша прасе. Черепът на готвача клюмна на дясното му рамо, а едното му око се вторачи в замъглените от парата флуоресцентни лампи. Високата температура залепи дланите на бивнобрадавичестото същество и те започнаха да се разтапят. После чудовището се строполи върху желязната решетка и пламъците обгърнаха туниката му.

Джейк се извърна тъкмо навреме, за да види втория кухненски помощник, който се приближаваше към нето с касапски нож в едната ръка и сатър в другата. Младият стрелец извади още една оризия от платнената торба, но не я хвърли, макар че гласът в главата му то караше да я хвърли, да я хвърли, да направи на копелето онова, което Маргарет Айзенхарт веднъж бе нарекла „дълбока подстрижка“. Този израз бе накарал другите Сестри на Оризия да се засмеят гръмко. Въпреки силното си желание да запрати чинията по мияча, Джейк се въздържа.

Към него пристъпваше младеж, чиято кожа изглеждаше бледа и жълтеникавосива под светлината на флуоресцентните лампи. На измъченото му лице, от което младият стрелец заключи, че го хранят лошо, се четеше страх. Джейк замахна предупредително с оризията и миячът веднага спря. Погледът му обаче беше вперен не в чинията, а в Ко, който стоеше между краката на момчето. Козината на зверчето бе настръхнала, от което животинчето изглеждаше два пъти по-голямо, а оголените му зъбки блестяха.

— Ти… — започна Джейк и в този миг вратата към ресторанта се отвори и в кухнята нахълта една от отрепките. Младият стрелец моментално запрати оризията към него тя изсвистя в изпълнения с пара въздух и отряза главата на неканения гост точно над адамовата ябълка. Обезглавеното тяло залитна наляво, а после надясно, досущ като комик, който се преструва на пиян, след което се сгромоляса тежко на пода.

След миг Джейк вече държеше оризии и в двете си ръце — кръстосал китки пред гърдите си в позата, която сай Айзенхарт бе нарекла „убийствен товар“. Гой погледна към мияча, който продължаваше да държи ножа и сатъра. Едва ли представляваше някаква заплаха, помисли си момчето, след което опита отново и този път зададе въпроса си в пълния му вид:

… Ти знаеш ли английски?

Аха — отвърна младежът. Гой пусна сатъра, вдигна ръката си и доближи почервенелия си от горещата вода палец и показалеца си на половин сантиметър. — Горе-долу. Уча го откакто се озовах туканка, тъй е то. — Той разтвори пръстите на другата си ръка и касапският нож също издрънча на пода.

— От Средния свят ли си? — попита Джейк. — Оттам си, нали?

Кухненският помощник не му изглеждаше особено съобразителен („не става за телевизионно състезание“, както би казал Елмър Чеймбърс), но поне имаше достатъчно ум, за да тъгува по родния си край; въпреки ужаса, който го бе овладял, Джейк видя как в очите на момчето заискри носталгията по дома.

— Да. От Лудвег съм, тъй си е то.

— Това някъде покрай Луд ли е?

— На север от него, ако ти е угодно или не — каза миячът. — Ще ме убиеш ли, момко? Не ми се умира, колкото и да ми е тъжен животецът.

— Няма да те убия, ако ми кажеш истината. Минавала ли е оттук една жена?

Младежът се поколеба за момент, после каза:

— Аха, сай. Сейър и неговите хора я носеха. Безнога, главата й се люшкаше… — Той демонстрира как се люлеела главата на Сузана, при което повече от всякога заприлича на селския идиот. Джейк си спомни за Шийми от разказа на Роланд за дните, прекарани в Меджис.

— Но не беше мъртва, нали?

— Тцъ — поклати глава миячът. — Чух я как диша, тъй си беше.

Младият стрелец хвърли бърз поглед към вратата, но никой не се опитваше да мине оттам. Засега. Трябваше да продължи напред, но…

— Как се казваш, друже?

— Джокабим ми викат, син съм на Хоса.

— Тогава слушай, Джокабим. Отвъд тази кухня се простира един огромен свят, наречен Ню Йорк, в който младежите като теб са свободни. Съветвам те да избягаш от тук, докато все още имаш тази възможност.

— Но те ще ме хванат и ще ме бичуват до смърт…

— Не, ти просто не разбираш колко е голям този град. Като Луд, когато Луд е бил…

Джейк погледна към тъпото лице на Джокабим и си помисли: „Не, май аз съм този, който не разбира. Ако продължавам да се размотавам тук, опитвайки се да го убедя да избяга, без съмнение ще получа това, което…“

Вратата към ресторанта отново се отвори. Този път две от отрепките се опитаха да влязат в кухнята, движейки се един до друг. Джейк хвърли двете си чинии и се наслади на кръстосания им полет в запарения въздух, завършил с обезглавяването на новодошлите в мига, в който тъкмо прекрачваха прага. Ударът ги отблъсна назад и те се строполиха възнак, а вратата отново се затвори. В гимназията „Пайпър“ Джейк бе научил за битката при Термопилите, в която гърците бяха отблъсквали продължително време армията на персите, превъзхождаща ги в съотношение десет към едно. Гърците се бяха сражавали с противниците си в тесен планински проход; Джейк пък имаше кухненската врата. Докато се опитваха да нахлуят по един или двама — стига да не успееха да го заобиколят, — можеше да ги задържи още дълго време.

Е, поне докато не останеше без оризии.

— Оръжие? — попита той Джокабим. — Има ли оръжие тук някъде?

Миячът поклати глава, но погледът, който хвърли на Джейк, беше толкова сърдит, че бе трудно да се каже дали означаваше „В кухнята няма оръжие“ или „И да има, няма да ти кажа“.

— Добре, аз потеглям — каза след малко младият стрелец. — А ако не се разкараш от тук, докато все още можеш, Джокабим, значи си още по-тъп, отколкото изглеждаш. Което значи много. Зад тези стени има видеоигри, човече — помисли си за това.

Ала кухненският помощник продължаваше да гледа тъпо и Джейк най-накрая се предаде. Тъкмо бе отворил уста да каже нещо на Ко, когато зад вратата се чу някакъв глас, очевидно обръщащ се към него.

— Хей, хлапе! — тонът беше груб. Уверен. Всезнаещ. Принадлежеше на мъж, който би могъл да те удари, за да ти задигне пет кинта, или да преспи с гаджето ти без никакви затруднения по всяко време, стига само да му се прииска, помисли си момчето. — Твоето приятелче — дадкодо — е мъртъв. Всъщност стана на веджеря. Сега излизай без повече глупости, ако не искаш да се превърнеш в дезерд.

— Що не си го завреш отзад! — извика в отговор Джейк. Смисълът на казаното успя да пробие дори стената на глупостта на Джокабим — на ошашавеното му лице се изписа почти свръхестествен ужас.

92

— Давам ти последен шанс — продължи грубият всезнаещ глас. — Излизай!

— Що ти не влезеш? — предложи му Джейк. — Имам достатъчно чинии!

Всъщност момчето едва се сдържаше да не се втурне напред, да връхлети в ресторанта и да се хвърли в бой е отрепките от другата страна на вратата. И тази идея изобщо не беше безумна — Роланд щеше да се съгласи е него, — защото това бе последното нещо, което слугите на Пурпурния крал очакваха. Половин дузина умело хвърлени оризии можеха да предизвикат неописуема паника и безредие сред редиците им.

Главната заплаха обаче идваше от чудовищата, които се хранеха зад гоблена. Вампирите. Те нямаше да се паникьосат, и Джейк го знаеше. Младият стрелец си даде сметка, че ако Предците нахлуеха в кухнята (той не знаеше защо не го правят — или не проявяваха интерес към него, или още не бяха дояли остатъците от трупа на татко Калахан), ще е мъртъв. А и Джокабим заедно с него.

Джейк падна на едно коляно, прошепвайки:

— Ко, намери Сузана! — И засили заповедта, като изпрати на четириногия си приятел ярък мисловен образ.

Животинчето хвърли прощален поглед на Джокабим, изпълнен с недоверие, след което започна да души по пода. Плочите блестяха — очевидно бяха почистени съвсем скоро — и момчето се опасяваше, че рунтавият му приятел няма да може да открие мириса на Сузана. Но ето, че Ко рязко изписка — по-скоро излая като куче, отколкото да каже човешка дума, — и заприпка към центъра на стаята, лавирайки между фурните и масите, като намали ход единствено за да заобиколи димящия труп на готвача глиган.

— Чуй ме добре, копеленце дрисливо! — извика отрепката от другата страна на вратата. — Започвам да губя търпение!

— Супер! — отвърна му Джейк. — Влизай тогава! Да видим дали ще можеш да излезеш!

Младият стрелец хвърли светкавичен поглед към Джокабим, допирайки пръст до устните си, за да му даде знак да мълчи. Тъкмо щеше да се обърне и да побегне — нямаше никаква представа колко време щеше да мине, преди миячът да се разкрещи, че хлапето и четириногият му спътник вече не охраняват прохода Термопили, — когато Джокабим изведнъж започна да му шепне със съзаклятнически тон.

— Какво? — сбърчи вежди Джейк, гледайки с недоумение към мияча. Имаше чувството, че кухненският помощник бе казал нещо от рода на „умната с капана за ума“, но това му се стори напълно лишено от смисъл. Дали?

— Умната с капана за ума — повтори Джокабим, този път по-ясно, и се върна при своите чинии и сапунена вода.

— Какъв капан за ума? — попита младият стрелец, ала миячът сякаш изобщо не го чу, а Джейк нямайте никакво време да стои и да си играят на гатанки. Гой се втурна след Ко, като от време на време хвърляше погледи през рамо към кухненската врата. Искаше да узнае пръв, ако някоя от отрепките случайно дръзнеше да влезе.

Но никой не се опита да проникне в кухнята — във всеки случай не и преди момчето да последва четириногия си приятел през другата врата, която ги отведе в склада на ресторанта — сумрачно помещение, наблъскано с кашони и пропито с аромат на кафе и разнообразни подправки. Приличаше на склада на универсалния магазин в Ийст Стоунхам, само дето беше много по-чисто от него.

ДВЕ

В ъгъла на склада на „Дикси Пиг“ имаше затворена врата, а зад нея — стълбище, водещо надолу — един Господ знаеше къде. То бе осветено от мъждиви крушки с оплюти от мухите стъклени абажури. Ко се спусна пръв по стълбата, подскачайки от стъпало на стъпало, като първо прехвърляше предните си лапички, а после — задните, което му придаваше доста комичен вид. Носът му шареше по стъпалата и Джейк знаеше, че животинчето се движи по следите на Сузана; момчето можеше да извлече тази информация от съзнанието на четириногия си приятел.

Младият стрелец се опита да преброи стъпалата и стигна до сто и двайсет, но после им изгуби бройката. Чудеше се дали все още се намираха в Ню Йорк (или по-точно под него). По едно време му се стори, че чува едва доловим, ала познат грохот и си каза, че ако това беше метрото, значи отговорът на въпроса му е положителен.

Най-накрая достигнаха подножието на стълбите. Оказаха се в просторно сводесто помещение, напомнящо фоайето на гигантски хотел, само че без хотела. Ко заприпка да то прекоси, душейки е муцунка по пода, размахвайки опашката си наляво-надясно. Младият стрелец трябваше да подтичва, за да не изостава, при което оределите чинии в торбата подрънкваха една в друга. В далечния край на фоайето-гробница се виждаше някакъв павилион, напомнящ вестникарска будка, на чиято прашна витрина се виждаха няколко обявления. Едното (по-краткото) се състоеше само от едно изречение: „ПОСЛЕДЕН ШАНС ЗА ПОКУПКА НА СУВЕНИРИ ОТ НЮ ЙОРК“, а другото гласеше: „ПОСЕТЕТЕ 11 СЕПТЕМВРИ 2001 ГОДИНА! ВСЕ ОЩЕ ИМА БИЛЕТИ ЗА ТОВА УДИВИТЕЛНО ЗРЕЛИЩЕ! АСТМАТИЦИ НЯМА ДА СЕ ДОПУСКАТ БЕЗ ИЗРИЧНО ЛЕКАРСКО РАЗРЕШЕНИЕ!“ Джейк се зачуди какво ли толкова удивително щеше да стане в Ню Йорк на единайсети септември 2001 година, но после си каза, че навярно не му трябваше да знае.

Изведнъж, толкова силно, сякаш гласът проговори директно в главата му, един глас проговори в ушите му:

— Хей! Хей! Позитронната госпожица! Там ли си още?

Момчето и понятие си нямаше коя бе тази позитронна госпожица, но веднага разпозна гласа, задаваш въпроса.

— Сузана! — изкрещя той, спирайки се до вестникарската будка. Изненадана, радостна усмивка озари напрегнатото му лице и то възвърна детското си излъчване. — Сюз, тук ли си?

Тъмнокожата жена извика възторжено в отговор. Давайки си сметка, че Джейк вече не то следва по петите, Ко се обърна и изджавка нетърпеливо: — Ейк! Ейк!

Ала момчето не му обърна никакво внимание.

— Чувам те! — извика той. — Най-накрая! Господи, с кого говореше? Продължавай да крещиш, за да мога да те…

В този момент някъде зад гърба му — може би на върха на стълбището, а може би и на самите стъпала — някой изкрещя:

— Това е той!

Последваха изстрели, по Джейк едва ги чу. За негов ужас нещо бе пропълзяло в главата му. Нещо, подобно на умствена ръка. Момчето си каза, че навярно това бе отрепката, която му беше говорила през вратата. Ръката й бе напипала контролните табла в Когана на Джейк Чеймбърс и сега ги бърникаше, опитвайки се

(да ме спре да ме спре да не ми позволи да направя нито крачка да залепи краката ми за пода)

да го спре. И тази ръка бе съумяла да се провре в главата му, защото докато изпращаше и приемаше мисловни сигнали, гой бе отворен…

— Джейк! Джейк, къде си?

Нямаше време да й отговори. Веднъж, когато се мъчеше да отвори Неоткритата врата в Пещерата на гласовете, младият стрелец бе извикал образа на милиони отварящи се врати. Сега си представи нещо друго — една-единствена врата, която се затваряше с трясък, сякаш самият Господ-Бог я бе затръшнал.

Тъкмо навреме. Краката му останаха приковани за прашния под още няколко секунди, след което нещо изпищя в агония и се отдръпна от него. Пусна го да си ходи.

И Джейк се раздвижи — първо малко тромаво, а после все по-уверено. Господи, а едва не загина! Той чу отново зова на Сузана нейде отдалеч, много далеч, — ала не се осмеляваше да се отвори достатъчно, за да й отговори. Оставаше му само да се надява, че Ко няма да изгуби следите й, а тя няма да престане да го вика.

ТРИ

После реши, че навярно трябваше да започне да пее песента, която бе чул по радиото на госпожа Шоу, скоро след последния слаб вик на Сузана, но нямаше как да го знае със сигурност. Със същия успех някой настинал човек можеше да определи точния момент, в който се бе разболял. Това, в което Джейк беше сигурен, бе непрекъснатата пукотевица на изстрелите и — веднъж! — свистенето на един рикоширащ куршум, ала всичко това се чуваше някъде далеч отзад и накрая той престана да се привежда при всеки изстрел, както и да поглежда през рамо. И без това Ко припкаше напред, бързо-бързо местейки мъхнатите си лапички. В стените и под пода проскърцваха и хриптяха неведоми машини. На пода се появиха стоманени релси и момчето предположи, че някога тук се е движел трамвай, избавящ туристите от необходимостта да прекосяват пеш огромния коридор. През еднакви интервали на стените се забелязваха официални съобщения („ПАТРИША НАПРЕД“, „ФЕДИК“, „ИМАТЕ ЛИ СИН ПРОПУСК?“). На някои места бяха паднали плочите, на други релсите липсваха, а на трети дупките в пода бяха запълнени с локви застояла, гъмжаща от паразити вода. Джейк и Ко минаха покрай някакви транспортни средства, нещо средно между возилата, използвани за придвижване по игрищата за голф, и камиони с плоски платформи, както и покрай един робот с глава, наподобяваща голяма ряпа. Гой ги стрелна с мътните си червени очи и изхриптя една дума, която можеше да е „Стой!“, Джейк извади една от оризиите, чудейки се дали щеше да му помогне, в случай че металният човек тръгнеше след тях, ала роботът не помръдна. Навярно проблясването на очите му бе изтощило и последните енергийни запаси, останали в акумулаторите му, ядрения му реактор или каквото там го задвижваше. Тук-там по стените имаше графити. Два от надписите му бяха познати. Първият бе „ХАЙЛ НА ПУРПУРНИЯ КРАЛ“, като вместо ченгелче над „й“-то имаше червено око, а вторият гласеше „БАНГО СКАНК, ’84“. „Егати — помисли си разсеяно Джейк. — Тоя пат Банго хайманосвал навсякъде.“ Малко след това чу за пръв път гласа си — тананикаше си тихичко, без да си дава сметка за това. И то не дума, а стария, позабравен припев на една от песните, които бе слушал някога по радиото в кухнята на госпожа Шоу: „А-уимоуи, а-уимоуи, а-уиии-ъммм-иммм-оуиии…“

Момчето изведнъж замълча и изтръпна. Тази песен приличаше на някакво древно заклинание. Той подвикна на Ко да спре.

— Трябва да пусна една вода, момко.

— Ко! — отвърна му зверчето, а ярките му очи и настръхналите ушички допълниха фразата: — „Само недей да се бавиш много.“

Джейк насочи струята към покритата с плочки стена. Във фугите между тях растеше някаква зеленикава плесен. Младият стрелец се ослуша за преследвачи и не остана разочарован. Много ли бяха? Каква точно бе потерята? Навярно Роланд щеше да научи отговорите на тези въпроси, ала момчето можеше само да гадае. Ако трябваше да съди по отекващото из коридора ехо, по дирите му идеше цял полк.

И докато изтръскваше последните капки, Джейк Чеймбърс осъзна, че татко Калахан никога вече нямаше да прави това, да му се усмихва, да го сочи с пръст или да се кръсти преди вечеря. Защото го бяха убили. Бяха отнели живота му. Бяха спрели диханието и пулса му. И ако не броим сънищата, някогашният свещеник си бе отишъл завинаги от тази история. Джейк заплака. И както и усмивката, сълзите отново го превърнаха в дете. Четириногият му приятел, който нямаше търпение да поеме отново след мириса на Сузана, се загледа в момчето, а в големите му очи се четеше топла загриженост.

— Всичко е наред — подсмръкна младият стрелец, закопча дюкяна си и изтри бузи с опакото на дланта си. Само че не беше така. Чувстваше се преизпълнен с печал, преизпълнен с гняв, преизпълнен със страх от отрепките, които се носеха неумолимо по дирите му. Сега, когато нивото на адреналина в кръвта му намаля, Джейк изведнъж почувства, че е не само тъжен, но и гладен. И уморен. Уморен? Намираше се на ръба на изтощението. Не можеше да си спомни кога беше спал за последен път. Помнеше, че бе засмукан от вратата и се оказа в Ню Йорк, помнеше как за малко да прегазят Ко, помнеше и уличния проповедник с неговия Господ-Бомб, чието име му бе напомнило за Джими Кагни, играещ Джордж М. Коен в онзи стар черно-бял филм, който бе гледал като малък в своята стая. Защото едва сега си даде сметка за това, в този филм имаше песничка за един човек на име Хариган: „Х-А-Р-И; Хариган запомни вече знаеш как се казвам аз, нали?“ Помнеше тези глупости, а не можеше да си спомни кога за последно бе хапвал…

— Ейк! — изджавка четириногият му другар, безжалостен като съдбата. Ако рунтавелковците имаха краен предел на издръжливостта, помисли си уморено Джейк, Ко очевидно бе доста далеч от своя. — Ейк-Ейк!

— Добре де, добре — съгласи се младият стрелец, оттласквайки се от стената. — Ейк-Ейк сега ще бяга-бяга. Давай. Търси Сузана.

Искаше му се да се затътри, да се движи бавно и полека, ала не можеше да става и дума за това. Обичайният ход също не вършеше работа. Ето защо Джейк се затича и отново започна да си тананика, но този път думите на песента: „В джунглата, необятната джунгла, лъвът спи тази нощ… В джунглата, тихата джунгла, лъвът спи тази нощ… о-о-о-о-о…“, след което отново превключи на „уимоуи, уимоуи, уимоуи“, безсмислените думи от кухненското радио, което бе вечно настроено на вълните на WSBS, което излъчваше само стари песни… но откъде бе сигурен, че тези думи са се забили в съзнанието му именно от радиото? Ами ако това бе песен от филм, който беше гледал? Не от „Денди Янки Дудъл“, а от някакъв друг филм? Някакъв страшен филм с ужасни чудовища? Нешо, което е гледал, когато е бил още съвсем малък, може би преди още да излезе от

(подгъзниците)

пелените?

„Близо до селото, до тихото село, лъвът спи тази нощ… Близо до селото, спокойното село, лъвът спи тази нощ… ХЪХ-ох, а-уимоуи, а-уимоуи…“

Джейк се закова на място, дишайки тежко, и потърка мястото, което го наболяваше. Болката се бе върнала, макар и не толкова силна — поне засега, че да го накара да спре. Гази плесен… тази зеленикава плесен, поникнала между плочките… тя се процеждаше между плочките на древната стена и пробиваше уплътненията, защото това беше

(джунглата)

дълбоко под града, дълбоко като в катакомби

(уимоуи)

или като…

— Ко! — извика Джейк през напуканите си устни. Господи, колко беше жаден! — Ко, това не е плесен, това е трева. Или плевели… или…

Зверчето изджавка името на приятеля си, но момчето не го чу. Ехото от преследвачите се чуваше все по-близо и по-близо, ала Джейк не обърна внимание и на тези звуци.

Трева, която растеше от покритата с плочки стена.

Която разбиваше стената.

Младият стрелец погледна надолу и зърна още трева, толкова яркозелена, че изглеждаше почти пурпурна под флуоресцентните лампи, растяща от самия под. А парчетата изпочупени плочки сега повече от всякога напомняха останките от костите на древни хора, живели и строили, преди Лъчите да започнат да рухват, а светът — да се промени.

Той се наведе и пъхна ръка в тревата. Когато я измъкна, в дланта му имаше остатъци от плочки, но и пръст, пръст от

(джунглата)

някакви дълбоки катакомби, гробници или…

Някакво бръмбарче пълзеше по буцата пръст, която бе вдигнал — бръмбарче с червено петно на гърба, напомнящо кървава усмивка, и Джейк го хвърли с вик на отвращение. Клеймото на Краля! Право думаш, сай! Когато дойде на себе си, момчето осъзна, че е застанало на едно коляно и се занимава с археологически разкопки като героя от един стар филм, докато кучетата, тичащи по дирите му, неумолимо го настигат. Ко го наблюдаваше съсредоточено, а очите му святкаха неспокойно.

— Ейк! Ейк-Ейк!

— Да — измърмори Джейк, напрягайки силите си, за да се изправи. — Идвам, Ко. Но… какво е това място?

Четириногият му спътник нямаше никаква представа на какво се дължи тревогата в гласа на неговия ка-дин; та нали това, което виждаше, бе същото както преди, и това, което подушваше, бе същото както преди — нейният мирис… Момчето го бе помолило да го намери и да го следва. И този мирис ставаше все по-силен. Ко заприпка напред.

ЧЕТИРИ

Пет минути по-късно Джейк сиря отново и извика:

— Ко! Изчакай една минутка!

Болката встрани над ребрата му се беше върнала — по-силна от преди, — но не тя бе причината за спирането му. Всичко се беше променило. Или се променяше. И Господ да му е на помощ, той знаеше в какво се променяше.

Над главата му както и преди светеха флуоресцентните лампи, но стените бяха обрасли със зелена растителност. Въздухът бе станал влажен и душен, а подгизналата му от пот риза бе залепнала за тялото му. Красива оранжева пеперуда с огромни размери прелетя покрай ококорените му очи. Джейк се опита да я улови, ала тя му се изплъзна с непринудена лекота. „Играе си“

— помисли си момчето.

Покритият с плочки коридор се бе превърнал в пътечка в джунглата. Младият стрелец виждаше как тя се издига леко нагоре към някаква неравна дупка в буйната растителност — навярно полянка или сечище. Отвъд нея зърна огромни стари дървета, обгърнати в мъгла — масивните им стволове бяха покрити с мъх, а клоните им бяха отрупани с лиани. Забеляза още и огромни папрати, а над зеления покров блестеше пламналото небе. Той знаеше, че се намира под Ню Йорк, трябваше да се намира под Ню Йорк, ала…

Някакво животно — най-вероятно маймуна — изпищя толкова наблизо, че той се стресна и погледна нагоре, сигурен, че ще я види точно над главата си, зъбеща му се сред гъстата растителност. В следващия момент кръвта му се смрази от страховит рев; този лъв определено не спеше.

На Джейк вече му се искаше да се завърти на сто и осемдесет градуса и да си плюе на петите, но внезапно осъзна, че не може; отрепките (навярно предвождани от онзи тип, който бе казал, че дадкодо е станал на веджеря) отрязваха пътя му за отстъпление. А и Ко го гледаше с нетърпелив блясък в очите — явно изгаряше от желание да продължат напред. Четириногият му приятел изобщо не беше тъп, ала не показваше никакви признаци на тревога и сякаш изобщо не подозираше, че отпред ги чака нещо ужасно.

От друга страна, рунтавелкото все още не можеше да разбере какво се случва с Джейк. Той знаеше, че момчето е уморено

— можеше да подуши това, — но знаеше и нещо друго: Ейк беше уплашен. Защо? Да, на това място имаше много неприятни миризми, най-вече на хора, ала зверчето не смяташе, че те представляват непосредствена опасност за тях. Пък и нейната миризма ставаше все по-силна и вече бе съвсем прясна. Сякаш Сузана се намираше съвсем наблизо.

— Ейк! — изджавка отново Ко.

Неговият ка-дин вече бе успокоил дишането си.

— Добре — каза той, оглеждайки се наоколо. — Добре. Но бавно.

— Но — веднага откликна четириногото му другарче, ала Джейк почувства недоволните нотки в гласа му.

Младият стрелец продължи напред само защото нямаше друг избор. Той закрачи по лъкатушещата по склона пътечка (за възприятията на Ко пътят бе прав като опънат конец и абсолютно водоравен от мига, в който бяха оставили стълбите зад гърба си), водеща към обрамчената от папрати и лиани полянка. Наоколо — все по-близо — кънтяха безумните писъци на маймунката и вледеняващия тестисите рев на тръгналия на лов лъв, а в главата му отново звучеше песента

(в селото… в джунглата… тихо, скъпа моя, не шавай, скъпа моя…)

ала сега той знаеше заглавието й, знаеше даже и името на групата

(и ето ги „Тоукънс“[1] с „Лъвът спи тази нощ“ — напуснали класациите, но не и нашите сърца),

която я изпълнява, но кой беше филмът! Как беше името на проклетия ф…

Джейк стигна до върха на склона и края на полянката. Момчето впери поглед в дантелата от големи зелени листа и ярки пурпурни цветя (някакво малко зелено червейче пълзеше в сърцевината на едно от тях) и в този момент в паметта му изплува заглавието на филма, а по кожата му изведнъж пробягаха тръпки — от главата до петите. В следващия миг първият динозавър излезе от джунглата (необятната джунгла) и прекоси полянката.

ПЕТ

Някога, много отдавна

(дойде време най-накрай),

когато беше съвсем малко момче

(да закусим, то се знай),

в един ден, в който майка му се отправи към Монреал със своя артклуб, а баща му замина за Вегас за ежегодното откриване на есенните програми;

(с мармалад и плодов чай)

когато Бама беше само на четири годинки…

ШЕСТ

Единственият човек, който обича Бама

(Госпожа Шоу, госпожа Грета Шоу)

го вика. Тя изрязва кората на сандвичите му, закача рисунките му от детската градина на вратата на хладилника с магнитчета, които приличат на малки пластмасови плодчета, и го нарича „Бама“, а това е много специално име за него

(за тях)

защото баща му, както си беше подпийнал един съботен следобед, го научи на следната песничка: „Бягай, бягай — на шир и длъж, хуквай бързо изведнъж, носим се към теб като стена, ние сме на «Бама Пурпурната вълна»“ и затова тя го нарича „Бама“, но това е тайно име, само те знаят какво означава, а това е все едно да имаш къща, в която можеш да влезеш само ти, безопасна къща в страшния лес, където всички сенки приличат на чудовища, човекоядци и тигри.

(„Тигре, тигре, жива жар“[2], пее майка му, защото според нея това е приспивна песничка, също както и „Слушах как една муха бръмчи… щом в смъртта склоних очи“. От последната фраза по тялото на Бама Чеймбърс пролазват тръпки, макар че за нищо на света няма да каже на майка си; понякога си лежи нощем в леглото и си мисли: „Ще чуя как бръмчи муха и това ще бъде моята муха на смъртта — сърцето ми ще спре, а езикът ми ще пропадне в гърлото ми като камък, хвърлен в дълбок кладенец“, по това са спомени, за които той никога няма да си признае.)

Хубаво е да имаш тайно име и когато разбира, че майка му ще ходи в Монреал в името на изкуството, а баща му — във Вегас, за да помага в представянето на новите шоу програми, Бама моли майка си да извика госпожа Шоу да остане с него и в края на краищата майка му се предава. Малкият Джейки знае, че госпожа Шоу не му е майка и самата тя неведнъж му е казвала, че не е неговата майка

(„Надявам се, знаеш, че не съм твоята майка, Бама“ — казва му тя, докато слага пред него чинията, в която има сандвич с фъстъчено масло, бекон и банан, а коричките на филията са отрязани точно тъй, както умее Грета Шоу, „защото това не влиза в задълженията ми“.)

(И Джейки — само че тук той е Бама, когато са само двамата, е Бама — не може да намери думите, за да й каже, че го знае, знае го, знае го много добре, но иска да бъде с нея, докато майка му се върне или докато не порасне достатъчно, за да престане да се страхува от мухата на смъртта.)

И Джейки казва: Не се тревожи, аз съм добре_, ала все пак е радостен, че госпожа Шоу се съгласява да остане и няма да дойде онази фръцла, която го наглеждаше последния път — онази същата, която носи къси пали и вечно се занимава или с косата, или с червилото си и пет пари не дава за него, да не говорим и че и най-бегла представа си няма, че в дълбините на сърцето си той е Бама, а отгоре на всичко тази Дейзи Мей_

(именно така баща му нарича всички детегледачки)

е страшно глупава глупава глупава_. Госпожа Шоу не е глупава. Госпожа Шоу го храни, след като се върне от детската градина. Тя нарича това угощение „следобеден чай“ или просто „закуска“, и независимо какво му предлага — сирене, плодове, сандвич с изрязани корички, крем-карамел, торта или коктейлни сандвичи, останали от предната вечер, всеки път му пее една и съща песничка, докато сервира лакомствата пред него: „Дойде време най-накрай да закусим, то се знай, с мармалад и плодов чай или с боровинков пай.“_

В стаята му има телевизор и всеки ден, когато родителите му са на работа, Джейки занася закуската си там и гледа гледа гледа телевизия, а до ушите му достигат звуците от радиото в кухнята — неизменно стари песни, неизменно WCBC, и понякога той я чува, чува как госпожа Грети Шоу припява на „Фор Сийзънс“, Уонда Джаксън Лий, „Я-Я“ Дорси[3] и даже от време на време си представя как родителите му умират при самолетна катастрофа и как госпожа Шоу по някакъв начин става_ негова майка, как го нарича „горкото момче“ и „горкото сираче“, и как започва истински да го обича, вместо само да се грижи за него — да го обича обича обича, тъй както той я обича нея, тя е негова майка (или може би негова жена — още не е много наясно с разликата между двете), но тя го нарича „Бама“ вместо „сладкишче“_

(неговата истинска майка)

или „умничето ми“

(неговия баща)

и въпреки че съзнава, че идеята е глупава, му е забавно да си мисли подобни неща, докато си лежи нощем в леглото, а и това е къде-къде по-приятно от мисълта за мухата на смъртта, която ще дойде и ще бръмчи над трупа му, когато умре, а езикът му ще е пропаднал в гърлото му като камък в кладенец. Всеки следобед, когато се връща от детската градина (вече е достатъчно голям, за да знае, че детската градина е стъпало към началното училище), Джейки гледа предаването „Филм за милиони долари“ в стаята си. Предаването е характерно с това, че през всеки ден от седмицата по едно и също време — четири следобед — показва един и същи филм. През седмицата, предшестваща заминаването на майка му и баща му, когато госпожа Шоу остана и през ногата, вместо да се прибере у тях

(О, какво блаженство, защото госпожа Шоу отрича Дискордия, можете ли да кажете „амин“)

музиката идваше от две места едновременно — от златните хитове в кухнята

(WCBS, можете ли да кажете „Господ-Бомб“)

и от телевизора, където Джеймс Кагни пее за Хариган — „Х-А-Р-И: Хариган — запомни — вече знаеш как се казвам аз, нали?“ — и за това какво е усещането да си истински жив племенник на Чичо Сам.

А после идва следващата седмица, седмицата, през която родителите му ще отсъстват, през която ще дават нов филм, и за пръв път този фиш го плаши до смърт. Казва се „Изгубеният континент“ и главната роля в него се изпълнява от Сийзър Ромеро[4], и когато Джейк го гледа отново (на зрялата възраст от десет години), той се чуди как изобщо е могъл да се изплаши от толкова глупав филм. В „Изгубеният континент“ се разказва за изследователи, които се изгубват в джунглата, нали разбирате, и в тази джунгла има динозаври, ала на четиригодишна възраст той не може да осъзнае, че тези динозаври не са нищо друго освен шибана АНИМАЦИЯ_ и изобщо не се отличават от Туити и Силвестър и Попай Моряка. Първият динозавър, който вижда, е трицератопс — той връхлита неочаквано от джунглата и момичето-изследовател_

(Впечатляващи_ бом-би, би казал баща му — той винаги се изказва така за онези жени, които майка му нарича „онези момчета“)_

крещи с цяло гърло и Джейк също би закрещял, ако гърдите и гърлото му не бяха сковани от ужас, о, та това е самата Дискордия! В очите на чудовището гой съзира абсолютната пустота, която означава края на всичко, защото нито молбите, нито виковете ще помогнат срещу това страшилище, го е прекалено тъпо, виковете само ще привлекат вниманието му, и точно така и става, то се обръща към Дейзи Мей с впечатляващите бом-би, а в кухнята (необятната кухня) пеят „Тоукънс“, напуснати класациите, но не и нашите сърца, пеят за джунглата (необятната джунгла), за спокойната джунгла, ала тук, пред широко отворените, изпълнени с ужас очи на момчето джунглата е всичко друго, само не и спокойна, и бродещият звяр дори не е лъв, ами огромно тромаво чудовище, като носорог, но много по-голямо, с три рога на главата и нещо като костна яка на врата… По-късно Джейк ще научи, че този динозавър се нарича трицератопс, но засега е безименен, което го прави още по-страшен, защото е много по-страшно, когато ужасното същество няма име. „Уимоуи“, пеят „Тоукънс“, „Уиии-ъммм-а-уиии“ и, разбира се, Сийзър Ромеро успява да гръмне влечугото точно преди да е разкъсало момичето с впечатляващите бом-би тта парчета, което е супер, обаче през нощта страшилището се връща, трицсератопсът се връща, криейки се в килера му, защото дори и на четири годинки Джейк знае, че понякога неговият килер не е неговият килер, ами врата, водеща на различни места, където дебнат ужасни същества.

Той започва да крещи, Бама започва да крещи и госпожа Грета Шоу влиза в стаята му. Тя сяда на ръба на леглото му, лицето й е сиво-синьо от нощния крем-маска и тя прилича на призрак, ала когато то пита какво се е случило, той може да й разкаже всичко. Не би могъл да сподели нищичко с майка си или баща си, ако някой от тях си беше вкъщи, но тях за щастие ги няма, обаче може да разкаже на госпожа Шоу, понеже, макар и да не се отличава кой знае колко от другите детегледачки, в същото време тя е малко по-различна от тях, но това е напълно достатъчно, за да закача рисунките му на вратата на хладилника с матки магнитчета, да изглежда различна от останалите и да крепи куклата на психическото здраве на малкото глупаво момиченце, кажете „алилуя“, кажете „открита“, а не „изгубена“, кажете „амин“.

Тя изслушва внимателно всичко, което детето има да й каже, кима и го кара да повтаря три-ЦЕР-а-ТОПС, докато не започне да го произнася правилно. Джейк вече се чувства по-добре. Тогава госпожа Шоу му казва; „Някога тези животни са били истински, но всички те са измрели преди стотици милиони години, Бама. Л може би и още по-отдавна. Сега не ме тревожи повече, защото искам да се наспя.“

Джейк гледа „Изгубеният континент“ по „Филм за милиони долари“ всеки ден през тази седмица. И всеки следващ път филмът го плаши все по-малко и по-малко. Веднъж госпожа Шоу влиза и гледа част от „Изгубеният континент“ заедно с него. Тя му носи закуската — голяма купа с хавайски сладолед (както и една за нея) и му пее: „Дойде време най-накрай, да закусим, то се знай, с мармалад и плодов чай или с боровинков пай.“ В хавайския сладолед няма мармалад, нито боровинков пай, и те пият гроздов сок, а не плодов чай, ала госпожа Грета Шоу казва, че е важен духът, а не буквата. Тя го е научила да казва „Рути-тути-салюти“, преди да отпият, и да се чукват с чашите си. Джейк смята, че това е супер яко — просто трепач отвсякъде.

Съвсем скоро се появяват и динозаврите. Бама и госпожа Грета Шоу седят един до друг, похапват хавайски сладолед и гледат как един голям динозавър (госпожа Грета Шоу го нарича „Тиранозагорял кекс“) изяжда лошия изследовател. „Анимационни динозаври изсумтява презрително госпожа Шоу. — Не ти ли се струва, че биха могли да ги нарисуват и по-добре?“ По мнението на Джейк това е най-блестящата филмова критика, която ще чуе някога през живота си. Блестяща и полезна.

Най-накрая родителите му се връщат. В предаването „Филм за милиони долари“ започват да дават „Цилиндър“, а Джейк не обелва и дума за нощните си страхове. С течение на времето ттълно забравя за страха си от трицератопса и Тиранозагорял кекс.

СЕДЕМ

Но сега, докато лежи сред високата трева и се взира през папратите в обгърнатата от мъгла полянка, Джейк открива, че някои неща никога не се забравят.

„Умната с капана за ума“, го беше предупредил Джокабим, и в този момент момчето осъзнава — погледът му е вперен в тежко стъпващия динозавър; анимационен трицератопс в истинска джунгла, също като въображаема жаба в истинска градина — какво означава това. Това е капанът за ума. Трицератопсът не беше истински, независимо от страшния му рев и обстоятелството, че Джейк дори подушваше миризмата му — в меките гънки, образували се там, където късите му крака се съединяваха с корема, гниеше растителност, изпражненията му бяха засъхнали на бронирания му задник, а от клюноподобната му паст се стичаха лиги и чуваше тежкото му дишане. Просто не можеше да е истински, защото беше нарисуван, за Бога!

И въпреки това Джейк знаеше, че трицератопсът е достатъчно истински, за да го убие. Пристъпеше ли на полянката, анимационният динозавър щеше да го разкъса на парчета, също както щеше да стори с Дейзи Мей с впечатляващите бом-би, ако Сийзър Ромеро не бе изпратил куршума от голямокалибрената си ловна карабина в Единственото уязвимо местенце на рогатото чудовище. Младият стрелец се беше отървал от ръката, която се опита да манипулира двигателните му центрове — бе затръшнал така силно вратите към тях, че бе откъснал пръските на неканения гост, доколкото знаеше, — ала този път явно си имаше работа с нещо различно. Не можеше просто да затвори очи и да продължи напред — сам го очакваше реалното чудовище, създадено от собственото му предателско съзнание, което бе способно да го разкъса на парчета.

И нямаше Сийзър Ромеро, който да предотврати това… Нито пък Роланд.

Единствените хора наблизо бяха отрепките, които се носеха по следите му и се приближаваха с всеки изминал миг.

Сякаш в потвърждение на мислите му Ко се озърна и погледна в посоката, от която бяха дошли, и излая веднъж — гръмко и отчетливо.

Трицератопсът го чу и изрева мощно в отговор. Джейк очакваше, че четириногият му приятел ще се изплаши от смразяващия звук и ще се сгуши в него, ала погледът на пухкавото зверче остана прикован в далечината, нейде зад гърба на неговия ка-дин. Безпокояха го отрепките, а не рогатия гущер пред тях, Тиранозагорелия кекс, който можеше да се появи след това, или…

„Защото Ко просто не го вижда“ — изведнъж си даде сметка Джейк.

Момчето се замисли над тази идея и откри, че не може да я отхвърли с лека ръка. Ко нито беше подушил трицератопса, нито го беше чул. Изводът се натрапваше от само себе си — ужасният трирог звяр в необятната джунгла просто не съществуваше за косматия му другар.

„Което ни най-малко не променя обстоятелството, че той съществува за мен. Това е капан, поставен за мен или за всеки друг, който има подобно въображение. Без съмнение някакво хитроумно изобретение на древните. Жалко, че не се е повредило като повечето им «играчки»… Виждам това, което виждам, и по никакъв начин не мога да променя то…“

Не, почакай малко.

Само секунда.

Джейк не знаеше колко силна е менталната му връзка с Ко, ала си каза, че съвсем скоро щеше да го разбере.

— Ко!

Гласовете на отрепките звучаха ужасно близо. Скоро щяха да видят, че момчето и рунтавелкото са спрели тук, и щяха да се хвърлят в атака. Ко усещаше засилващата им се миризма, но въпреки това отправи на своя ка-дин спокоен поглед. Големите му очи се спряха на любимия му Джейк, за когото би умрял, ако възникне такава необходимост.

— Ко, можеш ли да застанеш на моето място?

Както се оказа, рунтавият му приятел можеше.

ОСЕМ

Ко се изправи несигурно на два крака, вдигнал Джейк на ръце, поклащайки се напред-назад. Едва сега разбираше колко трудно му беше на момчето да пази равновесие, а самата мисъл да извърви макар И кратко разстояние по този начин го ужасяваше… ала нямаха друг избор. Трябваше да свършат тази работа, и то да я свършат наведнъж. Така бе казал Ейк.

Що се отнася до него, младият стрелец знаеше, че трябва да затвори взетите назаем очи, през които възприемаше света. Съзнанието му се бе прехвърлило в главата на Ко, но той продължаваше да вижда трицератопса; в този момент зърна и един птеродактил, който кръжеше в знойния въздух над полянката, а ципестите му кожени криле бяха разперени до краен предел, за да уловят горещите въздушни потоци.

— Ко! Трябва да го направиш сам. И то веднага, ако искаме

да се отървем от тях.

— Ейк! — отвърна зверчето и пристъпи колебливо напред. Тялото на момчето се накланяше ту на едната, ту на другата страна, а пухкавият МУ приятел се опитваше с всички сили да балансира с непосилния си товар. Изведнъж глупаво устроеното тяло на Ейк се килна настрани и Ко се помъчи да запази равновесие, ала всичко завърши с това, че двамата се сгромолясаха на земята, при което рошавата глава на Ейк изтопурка в пода.

Ко изджавка ядосано, а от устата на неговия ка-дин се изсипа нещо непонятно, което по-скоро беше реч, отколкото нечленоразделен звук:

— Бау! Ау! Лайн-яу!

— Чувам го! — извика някой. — Бягайте! По-бързо, смотани путки такива! Трябва да пипнем дрисливого копеленце, преди да е стигнало до вратата!

Слухът на Ейк не се отличаваше с кой знае каква острота, ала покритите с плочки стени имаха свойството да усилват звука така, че Ко успя да чуе забързания тропот от стъпките им.

— Трябва да станеш и да продължиш! опита се да изкрещи Джейк но от устата му излезе нещо като „Ейк-Ейк, анеш-и-да-жиш!“. Навярно при други обстоятелства това би било смешно, но не и сега.

Ко се надигна, подпирайки гърба на Ейк на стената, след което се отблъсна от краката на Ейк. Най-накрая разбра къде се намираха ръчките за управление — на мястото, което Ейк наричаше „Коган“ — а след като ги откри, видя, че изобщо нямаше да го затруднят. Наляво сводестият коридор водеше към просторна зала, пълна със сияещи като огледана машини. Ко знаеше, че ако влезе там в помещението, където Ейк държеше всичките си удивителни мисли и речниковото си богатство, — щеше да се изгуби завинаги.

За щастие нямаше никаква необходимост да прави това. Всичко, което му трябваше, беше в Когана. С левия крак и… напред. (Пауза.) С десния крак и… напред. (Пак пауза.) Дръж съществото, което изглежда като скункс, но всъщност е най-добрият ти приятел, и използвай другата си ръка, за да пазиш равновесие. Овладей желанието си да се отпуснеш на четири крака и да започнеш да пълзиш. Преследвачите ще те догонят, ако направиш това. Ко вече не можеше да ги подуши (как изобщо можеш да подушиш каквото и да било с този абсурдно малък нос на Ейк), ала и без тази си способност знаеше, че лошите хора ги настигаха.

Джейк от своя страна усещаше миризмата им без никакви проблеми. Бяха най-малко дванайсет, а може би дори шестнайсет. Телата им непрекъснато излъчваха миризми, които се носеха пред тях като зловонни облаци. Момчето усещаше аспержите, които една от отрепките бе яла на обяд, и месестата, отвратителна воня на рака, който растеше в друга — вероятно в главата му, но по-скоро в гърлото.

После до ушите му отново достигна ревът на трицератопса. Реещият се в небето птеродактил откликна на зова му.

Джейк затвори своите — добре де, на Ко очи. В тъмнината му се струваше, че рунтавелкото го клатушка още по-силно. Вече му се гадеше и момчето се боеше да не би да повърне (обстоятелството, че не гледаше, още повече влошаваше нещата). Тогава трябваше да го нарекат „Морякът Бама, който страда от морска болест“.

„Продължавай, Ко — помисли си той — Върви колкото се може по-бързо. Гледай да не падаш повече и… върви колкото се може по-бързо!“

ДЕВЕТ

Ако Еди беше тук, веднага щеше да си спомни за госпожа Мислабурски от неговия квартал; госпожа Мислабурски през февруари, след онази страшна снежна буря, когато тротоарите блестяха от скования ги лед, още непосипани със сол. Никакъв лед обаче не би могъл да и попречи да се отправи на ежедневния си поход до пазара на Касъл Авеню, където ходеше за месо или риба (или до църквата в неделя, защото госпожа Мислабурски бе най-ревностната католичка в Ко-Оп Сити). Ето я и нея — пристъпва тежко с дебелите си крака, обути в плътни розови чорапи, притиснала с една ръка чантичката си към необятната си гръд, размахвайки другата, за да пази равновесие. Тя върви, навела глава, а очите й са нащрек както за островчетата от пенел, с които някои отговорни стопани са посипали леда около домовете си (Исус и Дева Мария да благословят тези добри люде), така и за предателските участъци, където може да се подхлъзне и да тупне по задник или на гърба си така може да си строши гръбнака и да остане парализирана, както се случи с горката дъщеря на госпожа Бърнстейн при автомобилната катастрофа в Мамаронек. Тя не обръща никакво внимание на подигравателните подсвирквания на децата (Хенри Дийп и по-малкият му брат Еди често са сред тях) и продължава по пътя си, навела глава и разперила едната си ръка, докато с другата притиска вехтата чанта до гърдите си, твърдо решена никога, при каквито и да е обстоятелства, да не се раздели със съдържанието й — ако случайно се подхлъзне, е готова да падне върху нея и да я затисне с тялото си, също както футболистът Джо Намат се хвърля върху топката, когато го притиснат защитниците на противниковия отбор.

Точно така вървеше и Ко от Средния свят по онзи участък от подземния коридор, който по нищо не се различаваше (поне за него) от останалата му част. Впрочем, имаше една отлика — вляво и вдясно се виждаха по три дупки в стената, покрити с големи стъклени очи, откъдето непрекъснато се разнасяше ниско бръмчене.

В ръцете си носеше нещо, което много приличаше на скункс с плътно затворени очи. Ако бяха отворени, Джейк навярно би се досетил, че стъклените кръгове са проектори. А можеше и изобщо да не ги забележи.

С бавни крачки (Ко знаеше, че преследвачите им ги настигат, но същевременно си даваше сметка, че е по-добре да върви бавно, отколкото да падне), разкрачил широко крака, рунтавелкото се тътрузеше напред, притиснал Ейк към гърдите си по същия начин, както госпожа Мислабурски притискаше чантичката си във февруарските дни. Той мина покрай стъклените очи и изведнъж бръмченето утихна. Дали разстоянието, което бе извървял на два крака, бе достатъчно? Горещо се надяваше да е така. Да вървиш като човек бе адски изтощително и трудно, а близостта с мислещите машинарии на Ейк допълнително го изнервяше. Рунтавият му приятел изпита желанието да се обърне и да ги погледне — ах, тези лъскави огледални повърхности! — но се въздържа. Ако ги погледнеше, можеше да изпадне в транс, а току-виж станало и нещо още по-лошо.

Той се спря.

— Джейк! Погледни! Виж!

Момчето се опита да каже „добре“, ала вместо това изджавка. Голям майтап, нали? После внимателно отвори очи и видя покритите с плочки стени от двете страни на коридора. Е, във фугите се виждаха разни треволяци и папрати, но важното беше, че имаше плочки. Както и коридор. Джейк погледна назад и видя полянката. Трицератопсът бе забравил за него и в момента беше вплетен в смъртна схватка с Тиранозагорелия кекс — тази сцена от „Изгубеният континент“ се бе запечатала завинаги в паметта му. Момичето с впечатляващите бом-би наблюдаваше битката от могъщите обятия на Сийзър Ромеро, а когато нарисуваният Тиранозагорял кекс сключи грамадните си челюсти около главата на трицератопса, девойката зарови лице в мъжествената гръд на спасителя си.

— Ко! — излая Джейк, ала джавкането нещо не се получи както трябва, ето защо превключи на мисловна връзка.

— Хайде пак да си разменим местата!

Четириногият му приятел се съгласи с удоволствие — повече от всичко на света му се искаше да се върне в рунтавото си тяло, — ала преди да успеят да осъществят промяната, преследвачите им ги забелязаха.

— Ей ги! — закрещя един от тях с бостънски акцент — същият, който бе казал, че дадкодо е станал на веджеря. — Ей ги дааааам! Спипайте ги! Застреляйте ги!

И докато Джейк и Ко разменяха съзнанията си и се връщаха в телата си, първите куршуми прорязаха въздуха като щракащи пръсти.

ДЕСЕТ

Мъжът, който предвождаше потерята, се казваше Флахърти и беше единственият човек сред всички седемнайсет в отряда. Останалите, с изключение на още един, бяха все вампири и отрепки; последният бе тахийн с глава на интелигентен хермелин и чифт космати крака, стърчащи от бермудите му. Крайниците му завършваха с тесни стъпала със закривени, остри като бръснач нокти. Само с един-единствен ритник Ламла можеше да разсече възрастен човек на две.

Флахърти — който бе роден и израснал в Бостън и през последните двайсет години служеше на Краля в един от двайсетте Ню Йорка от края на двайсети век — бе събрал отряда си съвсем набързо, буквално разкъсван от страх и ярост. „Никой не трябва да влиза в «Дикси Пиг»“ — така бе казал Сейър на Мейман. А ако по някаква случайност успееше да влезе, в никакъв случай не трябваше да излезе. Това важеше двойно за стрелеца и хората от неговия ка-тет. Намесата им в делата на Пурпурния крал отдавна бе преминала всякакви граници и не трябваше да си някой от приближените на Краля, за да го знаеш. Сега обаче този Мейман, наричан от приятелите си „Канарчето“, беше мъртъв, а хлапето бе успяло да им се изплъзне по някакъв начин. Някакво си хлапе, за бога! Шибано дрисливо хлапе! Откъде можеха да знаят, че дъртият педераст носи със себе си толкова мощен талисман като тая костенурка? Добре, че проклетата статуетка се търкулна под масите — в противен случай навярно и досега щяха да я зяпат като истукани.

Флахърти знаеше, че нещата стояха точно така, ала знаеше и нещо друго — Сейър никога нямаше да приеме подобно оправдание. Дори нямаше да му даде възможността да го каже — Флахърти щеше да е мъртъв дълго преди да успее да отвори уста, а същата участ щеше да сполети и останалите. Щяха да лежат на пода, облепени от хлебарките-лечители, лочещи кръвта им.

Искаше му се да вярва, че детето ще спре пред вратата, че няма да знае — просто нямаше как да знае — която и да е от паролите, които я отваряха, беше наясно, че няма никакъв смисъл да се залъгва с напразни надежди. Флахърти разправяше, че може да разчита единствено на себе си, ето защо изпита огромно облекчение, когато видя, че хлапето и рунтавото му другарче са спрели пред тях. Някои от хората му побързаха да стрелят, ала не уцелиха. Това изобщо не го изненада. Между тях и момчето имаше голям участък, обрасъл с буйна растителност — изглеждаше като шибано островче от джунглата, незнайно как оказало се под града, — а и за капак на всичко над него се стелеше мараня, която им пречеше да се прицелят. Плюс някакви нелепи, сякаш излезли от анимационен филм динозаври! Един от тях вдигна оплесканата си с кръв муцуна и им изрева, притискайки миниатюрните си ръчички към люспестия си гръден кош.

Прилича на дракон — помисли си Флахърти и в този момент анимационният динозавър се превърна в дракон пред очите му! Той също изрева, след което избълва огнена струя, която подпали няколко лиани и висящите гроздове мъх наблизо. Междувременно хлапето отново побягна напред.

Ламла, тахийнът с глава на хермелин, се провря напред и поднесе към челото си косматия си юмрук. Флахърти припряно отвърна на жеста му.

— Гагво е онова дам, Лам? Знаеш ли?

Предводителят на потерята никога не беше слизал под „Дикси Пиг“. Задачите му го отвеждаха в различните версии на Ню Йорк и той ползваше или портала в пустия склад на Четирийсет и седма улица (между Първо и Второ Авеню), или този в Горен Манхатън, който се намираше на Деветдесет и четвърта улица (и който напоследък проработваше веднъж на всеки три опита и никой не знаеше как да го поправи.) В града имаше и други врати — Ню Йорк беше пълен с портали към други къде и кога, но само тези продължаваха да функционират.

И онази към Федик, естествено. Вратата в края на коридора. Това прави миражи — каза хермелинът. Гласът му наподобяваше куркане на черва и изобщо не приличаше на човешки глас — Тази машина открива от какво се страхуваш и превръща страха ти в реалност. Сейър сигурно я е включил, когато той и неговият тет са минали оттук с черната курва, За да си обезопаси тила, нали разбираш?

Флахърти кимна. Капан за ума. Много хитро. Доколко бачка обаче? Нали малкият дрисльо бе успял по някакъв начин да мине оттук?

— Онова, което е видяло момчето, ще се превърне в това, от което ние се страхуваме продължи тахийнът. Машината се настройва на въображението ни.

Въображение. Водачът на групата се хвана за тази дума.

— Добре. Гводо и да видят дам, гажи им да не му обръждат внимание.

Той вече вдигаше ръка, за да даде знак на хората си да се втурнат напред, успокоен от думите на Лам — преследването трябваше да продължи, нали така? Сейър (или Уолтър о’ Дим, което беше още по-лошо) щеше да ги избие до крак, ако не успееха да хванат този сополанко. А това, че Флахърти наистина се страхуваше от дракони, нямаше никакво значение — той се боеше от тях още от детството си, когато баща му му бе прочел една приказка за тях.

Тахийнът обаче го спря, преди да успее да даде сигнал за атака.

— Г’во има. Лам? — озъби му се Флахърти.

— Май не разбираш. Онова пред нас е достатъчно реално, за да те убие. Да убие всички ни.

— И г’во долгоз виждаж ди? — попита ехидно предводителят. Едва ли беше най-подходящото време да задоволява любопитството си, но това открай време бе проклятието на Копър Флахърти.

Ламла наведе глава.

— Не искам да говоря. И без това е достатъчно зле. Работата е там, сай, че всички ще умрем, ако не внимаваме. Това, което се случи с някой от нас, ще изглежда като инсулт, инфаркт или к’вото и да е там, но всъщност ще ни убие онова, което всеки от нас види ей там. А този, който смята, че въображението му не може да го убие, е глупак.

Останалите вече се бяха събрали зад тахийна и погледът им се местеше от полянката към Ламла и обратно. Израженията им хич не се нравеха на Флахърти. Убийството на един-двама пъзльовци можеше да подгрее ентусиазма на останалите, ала какъв смисъл от това, ако Ламла беше прав? Проклети Древни, защо все оставяха шибаните си играчки след себе си? Опасни играчки! Как само усложняваха живота на човека! Чумата да ги тръшне дано!

— И гаг жде минем догава? — извика Флахърти. — И гаг е минал дози дризльо?

— За момчето не знам — вдигна рамене хермелинът, — но ние трябва да гръмнем проекторите.

— Гагви са дия жибани броегдори?

Ламла посочи надолу по протежението на коридора, ако, разбира се, този грозен урод знаеше за какво говори.

— Ей-там — каза хермелинът. — Знам, че не можете да ги видите, но се кълна, че са там. От двете страни.

Флахърти гледаше като хипнотизиран как обгърнатата в мараня джунгла се преобразява пред очите му в гъста тъмна гора, също както в „Някога, много отдавна, когато всички живели в гъстата тъмна гора и никой не обитавал други места, в този лес дошъл страховит дракон.“

Предводителят на отряда не знаеше какво виждаха Ламла и останалите, ала пред очите му драконът (който допреди съвсем малко беше Тиранозагорял кекс) послушно бродеше из гората, възпламеняваше дървета и се оглеждаше за малки момченца-католици, които да изяде.

— НИЖДО не виждам! — изкрещя той на Ламла. Май яго ди хлоба ДЪЗГАДА!

— Виждан съм как ги изключват — спокойно му отвърна хермелинът — и много добре си спомням къде се намират. Ако ми позволиш да взема четирима и да им покажа къде да стрелят, сигурен съм, че ще ги гръмнем за нула време.

„И как ще реагира Сейър, когато му кама, че сме видели сметката на безценния му капан за ума? — можеше да каже Флахърти. — Как ще реагира Уонтър о’ Дим, когато разбере за това? Гръмнем ли я веднъж, няма да можем да я поправим… Абсурд. Дай ни две съчки и току-виж сме запалили огън, но нищо повече не можем да направим.“

Можеше, ала нищо не каза. Момчето беше много по-важно от някаква си антична джаджа на древните, била тя нещо уникално и невероятно като тоя шибан капан за ума. Пък и именно Сейър я беше включил, нали така? Право думаш, сай! Ако някой трябваше да обяснява нещо, нека той да си обясни, хе-хе! Да коленичи пред големите шефове и да им приказва сладко-сладко, докато не му затворят плювалника! Междувременно този прокълнат от боговете сополанко продължаваше да увеличава преднината, която Флахърти (именно на неговото въображение се падна честта да замени въображението на хлапето) и хората му успяха до такава степен да стопят. Ех, само ако им беше провървяло и бяха гръмнали малкия дрисльо и косматата топка, докато ги виждаха! Тъй е то, но я претегли една кофа с желания и една кофа с лайна и виж коя тежи повече!

— Вземи най-добриде здрелци — каза Флахърти с гласа на Джон Кенеди. — Давай!

Ламла избра три отрепки и един вампир и ги разпредели по двойки до всяка от стените, като им говореше бързо на някакъв непознат език. Предводителят на потерята разбра, че двама от тях са били тук долу и преди и също като Лам си спомняха къде се намираха проекторите.

Междувременно драконът на Флахърти — или по-точно казано, драконът на баща му — продължаваше да броди из тъмната гъста гора (джунглата бе изчезнала напълно) и да подпалва всичко, което се изпречваше на пътя му.

Най-накрая водачът на отряда имаше чувството, че е минала цяла вечност, докато всъщност бяха изтекли не повече от трийсет секунди — стрелците откриха огън. Почти веднага и гората, и драконът избледняха пред очите на Флахърти, превръщайки се в нещо като преекспонирана филмова лента.

— Още веднъж! — изкрещя Ламла с глас, наподобяващ овче блеене. — Разбийте и останалите! Разбийте ги заради любовта на бащите си!

„Половината от тия твари сигурно никога не са имали бащи“, помисли си мрачно Флахърти. Чу се трясък на разбито стъкло и драконът замръзна заедно с огнените езици, извиращи от устата и ноздрите му, както и от хрилете от двете страни на бронираната му шия.

Ентусиазирани от успеха, стрелците продължиха канонадата и след няколко секунди полянката и замрелият неподвижно дракон сякаш се изпариха във въздуха. Там, където се намираха, сега се виждаше само покрит с плочки коридор, а на прашния под се открояваха следите на онези, които бяха минали по-рано оттук. В подножието на стените се валяха парчета счупено стъкло, а над тях зееха слепите очи на проекторите.

— Браво! — възкликна предводителят, след като кимна одобрително на Ламла. — Зега набред гъм дризльодо! Дрябва да го хванем голгодо се може бо-згоро, а бозле жде зе върнем з главада му, набуджена на бръджга! Идваде ли?

Всички от групата изреваха гръмко в отговор, но никой не можеше да се мери с писъка на хермелина, чиито очи пламтяха в жълто-оранжево досущ като огнените струи от драконовата паст.

— Добре догава! — извика им Флахърти и се втурна напред, подемайки песен, която всички морски пехотинци веднага биха разпознали:

— „Не ни пука колко бързо бягаш!“

— НЕ НИ ПУКА КОЛКО БЪРЗО БЯГАШ! — изреваха останалите. По четирима в редица в момента минаваха през участъка, където се намираше джунглата на Джейк. Под тежките им стъпки хрущяха стъклените отломки.

— От нас лесно няма да избягаш!

— ОТ НАС ЛЕСНО НЯМА ДА ИЗБЯГАШ!

— Ще те гоним чак до Кани или Луд…

ЩЕ ТЕ ГОНИМ ЧАК ДО КЛИН ИЛИ ЛУД!

— Но накрая ще откъснем жалкия ти атрибут!

— НО НАКРАЯ ЩЕ ОТКЪСНЕМ ЖАЛКИЯ ТИ АТРИБУТ!

Когато изреваха и последния ред, Флахърти се затича още по-бързо. Бойците му веднага последваха примера му.

ЕДИНАЙСЕТ

По крясъците и тропота им Джейк разбра, че отново се носеха след тях, ком-ком-комала. Скандираха нещо като футболен химн, изпълнен с просташки закани.

„Само се перчите“ — помисли си момчето, но въпреки това се опита да ускори ход. За негова неприятна изненада не можа. Изглежда, обмяната на съзнанията им с Ко го беше изтощила повече, отколкото…

Не.

Роланд го бе научил, че самозаблудата не е нищо друго освен замаскирана гордост; оправдание, което трябва да бъде отхвърлено начаса. Момчето даваше всичко от себе си, за да следва съвета му, и в крайна сметка призна, че „изтощението“ не описваше точно състоянието му. На болката отстрани сякаш й бяха пораснали зъби, които се забиваха някъде дълбоко под мишницата му. Младият стрелец прекрасно знаеше, че трябваше да не изостава, защото преследвачите им всеки момент щяха да стопят дистанцията помежду им. Скоро отново щяха да започнат да стрелят по него и по Ко и въпреки че никак не бе лесно да стреляш точно, докато бягаш, току-виж някоя от отрепките извадила късмет.

Сега той видя, че отпред имаше нещо, което преграждаше коридора. Врата. Докато се приближаваше към нея, Джейк се замисли какво ли щеше да прави, ако Сузана не се намираше от другата страна. Или ако беше там, но не знаеше как да му помогне.

Е, какво толкова — той и Ко щяха да се изправят за последен път срещу враговете си. Този път нямаше никакво укритие и никакви Термопили, но той щеше да хвърля чинии и да реже глави, докато не го повалят.

Можеше да стане така.

А можеше и да не стане.

Джейк се затича по-бързо, а дъхът му бе толкова горещ, че направо изгаряше гърлото му. „Каквото и да стане, все едно. И без това не мога да бягам повече“ — помисли си момчето.

Ко достигна до вратата преди него. Четириногият му приятел се подпря с предните си лапи на призрачното дърво и погледна нагоре, сякаш четеше думите, изписани на вратата, или пулсиращия надпис под тях. После се обърна към своя ка-дин, който се приближаваше към него — запъхтян и притиснал длан под мишницата си, — а останалите оризии в платнената торба звънко подрънкваха.

НОРТ СЕНТРАЛ ПОЗИТРОНИКС ООД

Ню Йорк / Федик

Ниво на защита — максимално

Звуков код за достъп задължителен

Всички програми превключени от № 9

Джейк се опита да завърти дръжка (а, но тя, естествено, не поддаде. Когато студеният метал отказа да помръдне под пръстите му, гой не си (уби времето за втори опит, ами заблъска с ръце по дървото.

— Сузана! — изкрещя момчето. — Ако си там, пусни ме вътре!

„По-добре да беше питал косъма на моята брадичка-ичка-ичка“ — чу той гласа на баща си, а майка му добави със сериозен тон, сякаш говореше по бизнес дела: „Слушах как една муха бръмчи… щом в смъртта склопих очи.“

Никаква реакция. Зад гърба му гласовете на слугите на Пурпурния крал се чуваха още по-силно.

— Сузана! — извика отново момчето и когато и този път не последва никакъв отговор, се обърна, притисна гръб към дървото (винаги е знаел, че точно така ще си отиде от живота — опрял гръб срещу заключена врата) и извади две оризии от платнената торба. Ко зае позиция между краката му козината му бе настръхнала, а кадифената кожа на муцунката му се бе отдръпнала назад, оголвайки многобройните му зъби.

Младият стрелец кръстоса ръце, заемайки „убийствен товар“.

— Хайде, идвайте, копелета — рече той. — За Гилеад и Елд. За Роланд, син на Стивън. За мен и Ко.

Джейк се бе съсредоточил до такава степен в желанието си да умре достойно и да порази поне един от тях (лично гой отдаваше предпочитания на този, който му бе казал, че дадкодо е станал на веджеря), а защо не и повече, че в първия момент изобщо не разбра, че гласът, който чува, идва иззад вратата, а не звучи в главата му.

— Джейк! Ти ли си това, сладурче?

Очите му се разшириха от изненада. О, Господи, само да не е номер, моля те! Ако беше така, момчето предполагаше, че това щеше да бъде последният номер, който ще му погодят някога.

— Сузана, те се приближават! Знаеш ли как…

— Да! Паролата все още трябва да е „чиссит“, чуваш ли ме? Ако Найджъл е прав, паролата още трябва да е чисс…

Ала момчето не й даде възможност да каже отново думата. Вече ги виждаше как се носят по коридора към него, тичайки с всички сили. Неколцина размахваха пистолети и стреляха във въздуха.

— Чиссит! изкрещя гой. — Чиссит за Кулата! Отваряй се! Отваряй се, нещастнице!

И вратата, към която се притискаше гърбът му, вра гага между Ню Йорк и Федик, щракна и се отвори. Когато Флахърти, който тичаше най-отпред, видя какво става, от устата му се изтръгна най-мръсната ругатня, която знаеше, и той стреля с пистолета си. Това бе добър изстрел — водачът на потерята бе вложил цялата си воля в него — и нямаше никакво съмнение, че куршумът ще се забие в челото на Джейк, малко над лявото му око, разкъсвайки мозъка му и слагайки край на живота му, ако в същия миг една силна ръка с кафеникави пръсти не бе сграбчила момчето за яката, придръпвайки го към себе си през огласяния от камбанен звън мрак между различните нива на Тъмната кула. Куршумът изсвистя покрай черепа на Джейк, вместо да влезе в него.

Ко последва приятеля си, джавкайки гръмко името му — „Ейк-Ейк, Ейк-Ейк!“ — и вратата се затръшна между тях. Флахърти я достигна двайсет секунди по-късно и заблъска по нея с юмруци, докато дланите му започнаха да кървят (когато Ламла се опита да го спре, предводителят на отряда го блъсна с такава сила, че тахийнът се сгромоляса възнак на пода), но не можеше да стори нищо повече. Юмруците не можеха да отворят вратата; ругатните — също; всичко беше безполезно.

В последната секунда момчето и рунтавият му приятел успяха да се изплъзнат от слугите на Пурпурния крал. Ка-тетът на Роланд щеше да запази пълния си състав още известно време.

[1] „Тоукънс“ — група, чиято песен „Лъвът спи тази нощ“ достига първо място в класациите на САЩ през 1961 (и 11-то във Великобритания). Тя представлява преработка на композицията „Уимоуи“ на групата „Уивърс“, които на свой ред са взели за основа южноафриканската песен „Мбубе“. — Б. пр. ↑

[2] Знаменитото начало на стихотворението на Уилям Блейк „Тигърът“, прев. Спас Николов. — Б. пр. ↑

[3] „Фор Сийзънс“ — вокална група, създадена през 1956 г. През 1964 тя е единствената формация, която съперничи на „Бийтълс“ — и двата състава имат песни на едни и същи места в „Топ 5“; Уонда Джаксън (р. 1937) — известна певица, започнала музикалната си кариера на дванайсетгодишпа възраст. През 1956 записва с Елвис Пресли; Лий Дорси (1926–1986) — бивш боксьор, нашумял певец от 60-те години. — Б. пр. ↑

[4] Сийзър Ромеро (1907–1994) — известен холивудски актьор от 30-те и 50-те години. Филмът „Изгубеният континент“ излиза на екран през 1951. — Б. пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

НА ТЪРТЪЛБЕК ЛЕЙН

ЕДНО

Погледнете, моля ви аз, и го разгледайте добре, защото това е едно от най-красивите места, останали в Америка.

Ще ви покажа един обикновен селски път, виещ се по гъсто обрасъл с гори планински хребет в Западен Мейн. Северният и южният му край излизат на шосе № 7 на около три километра разстояние един от друг. На запад от хребета пейзажът е прорязан от дълбока зелена падина, наподобяваща ювелирна обковка, а в центъра й се намира езерото Кезар диамантът в обковката. Като всички планински езера то може да промени облика си пет-шест пъти в рамките на един-единствен ден, ала тук времето не просто обича шегичките; то е обезумяло. Местните жители с радост ще ви информират за случаите на снеговалежи през лятото — веднъж, през късния август (1948), а другия път на самия славен Четвърти юли (1959). С още по-голямо удоволствие ще ви разкажат за торнадото, фучащо по ледената броня на езерото през януари 1971, което засмукваше сняг, създавайки бяла вихрушка, в чийто център трещяха гръмотевици. Трудно е да се повярва, че може да съществува място с такъв шантав климат, ала ако мислите, че ви будалкам, отидете и попитайте Гари Баркър — той разполага със снимки, доказващи всичко, казано по-горе.

Днес езерото на дъното на падината е по-мрачно от смъртен грях и не само отразява навъсените гръмотевични облаци, надвиснали в небето, ами засилва още повече чернотата им. От време на време по обсидиановата огледално гладка повърхност пробягват сребърни искри — отражения на мълниите, прорязващи небесата. Тътенът на гръмотевиците отеква под тях и разтърсва небето от запад на изток, сякаш то е мост, по който трополят колелата на някаква гигантска, невъобразима каруца. Боровете, дъбовете и брезите застиват неподвижно и като че ли целият свят е замрял, задържайки дъха си. Всички сенки изчезват, а птиците потъват в тишина. Над главите ни прогърмяват колелата на следващата огромна каруца и тя тъкмо е отминала, когато изведнъж чуваме ръмжене на двигател. Съвсем скоро се появява и покритият с прах форд на Джон Кълъм, зад предното му стъкло се вижда загриженото лице на Еди Дийн, а светлината от фаровете разпръсква преждевременно спусналия се мрак.

ДВЕ

Еди отвори уста, за да попита Роланд колко още ще пътуват, но и сам знаеше отговора. На южния край на Търтълбек Лейн имаше табела с голяма черна единица и всяка от алеите, отклоняващи се от главния път наляво към езерото, бе маркирана с друго, по-голямо число. От време на време двамата спътници мяркаха черната вода между дърветата, но самите къщи бяха разположени надолу по склона и не се виждаха от пътя. При всяко поемане на въздух Еди ясно усещаше мириса на озон и на два пъти се опита да приглади косата на тила си, сигурен, че космите са щръкнали като бодли на таралеж. Не беше така, но знанието за това ни най-малко не промени магическото чувство на радостна възбуда, което възпламеняваше слънчевия му сплит, а оттам се разливаше по цялото му тяло. Младият стрелец си каза, че навярно се дължеше на бурята — сигурно просто бе от онези хора, които усещат приближаването й с върховете на нервните си окончания. Никога досега обаче организмът му не бе реагирал толкова силно.

„Не е заради бурята и ти много добре го знаеш.“

Не, разбира се, че не, макар че Еди се надяваше тези електрически заряди да му помогнат по някакъв начин да осъществи контакт със Сузана. Връзката помежду им се появяваше и изчезваше като радиовълните на далечна радиостанция в нощта, ала след срещата им с

(Отрочето на Родърик, покварено и изгубено)

Чевин от Чайвен бе станала много по-силна. Навярно защото цялата тази част на Мейн, в която се намираха, бе изтъняла, а и се намираше близо до множество други светове. Също както техният ка-тет бе съвсем близо до момента, в който отново щеше да възвърне целостта си. Джейк вече бе намерил Сузана и поне за известно време двамата бяха в безопасност, понеже между тях и преследвачите им имаше солидна врата. Е, в относителна безопасност, защото нещо ги заплашваше и от тази страна на вратата, ала Сузана или не искаше да говори за него, или не беше в състояние да обясни какво точно представляваше то. Еди усещаше страха на жена си и тревогата й, че то може да се върне — и си мислеше, че знае какво представлява това. Детето на Мия. Което по някакъв начин, който младият стрелец не разбираше напълно, беше и на Сузана. Еди не можеше да разбере как така една въоръжена жена може да се страхува от някакво си бебе, но бе сигурен, че щом съпругата му се боеше от мъничето, значи имаше основателна причина за това.

Подминаха табелата с надпис ФЕН, 11, а после и ИЗРАЕЛ, 12. Завиха и Еди изведнъж натисна спирачките, а гумите на старото галакси рязко изскърцаха, вдигайки облак прах. До табелата, на която пишеше БЕКХАРД, 13, бе паркиран познатият пикап марка „Форд“, а един още по-познат мъж се бе облегнал небрежно на ръждивата каросерия. Бе обут в сини дънки с маншети, а синята му карирана риза бе закопчана чак до отпуснатата му брадичка. На главата си носеше бейзболна шапка на бостънския отбор „Ред Сокс“, килната на една страна, сякаш искаше да каже: „Знам как да те преметна, партньоре.“ Мъжът пушеше лула и синкавият дим сякаш обвиваше като ореол набръчканото му, добродушно лице, без да се разсейва в неподвижния въздух на затишието пред бурята.

Еди видя всичко това благодарение на изострените си до краен предел възприятия, давайки си сметка, че се усмихва, както се усмихва човек, когато срещне стар приятел на някакво странно място — край египетските пирамиди, на пазара в старата част на Танжер, на остров Формоза или на Търтълбек Лейн в Ловъл в един от летните следобеди на 1977 малко преди разразяването на гръмотевична буря. И това далеч не бе всичко. Роланд също се усмихваше. Да, високият, грозният и дъртият се усмихваше! Мъжът на Сузана си каза, че чудесата просто нямат край.

Излязоха от колата и се отправиха към стария си познайник. Стрелеца вдигна юмрук към челото си и подгъна едва забележимо едното си коляно.

— Хайл, Джон! Виждам те много добре, сай.

— Ам’че и аз те виждам ясно — отвърна Кълъм. — Ясно като бял ден — и отдаде чест, докосвайки главата си с ръка под козирката на шапката и над извивката на веждите си, след което кимна с брадичка към Еди. — Млади човече.

— Дълъг живот и приятни нощи — рече мъжът на Сузана и допря юмрук до слепоочието си. Не принадлежеше на този свят — вече не — и нямаше никакъв смисъл да се преструва.

— Добре казано — отбеляза Джон и добави: — Изпреварих ви. Абе, да си кажа правичката, предполагах, че точно тъй и ще стане.

Роланд огледа дърветата от двете страни на пътя, след което обърна поглед към смрачаващото се небе, надвиснало над тях.

— Не мисля, че това е онова място, където… — в гласа му почти не се усещаха въпросителни нотки.

— Не, това не е мястото, дето искате да свършите работата си, знам аз каза Джон и изпуфка с лулата си. — Минах оттам по пътя за насам и чуйте к’во ще ви кажа — ако искате да проведем съвещание, по-добре да го направим тук, отколкото там. Дотътрим ли се там, няма да можете да направите нищо друго, освен да се пулите със зяпнали усти. Повярвайте ми — през живота си не съм виждал нещо по-странно. — За миг лицето му засия като на дете, което току-що е хванало първата си светулка в буркан, и Еди си каза, че човекът с лулата е абсолютно искрен.

— Защо? — попита той. — Какво има там? Пришълци? Или врата? — В този момент му хрумна една мисъл и младият стрелец светкавично се хвана за нея. — Врата е, нали? И е отворена!

Джон тъкмо щеше да поклати глава, ала, изглежда, размисли.

— Може да е врата — каза, разтягайки последната дума така, сякаш бе въздишка, отронена след края на тежък работен ден: вра-а-а-а-ата-а-а-а, — а може и да не е. Не ми мяза много на врата, ама… нищо чудно и да е врата. — Гой се замисли. — Хубуу. Обаче си мисля, че вий, момчета, искате да си побъбрим, а ако отидем там в „Сара Лафс“, и дума няма да обелим, щот’ ще се пулите като истукани с увиснали ченета. — Кълъм отметна назад глава и се засмя. — Както и аз, де.

— Коя е тази Сара Лафс? — попита Еди.

Мъжът с лулата вдигна рамене.

— Много от тузарите, дет’ са си купили къщи покрай езерото, ги кръщават с разни имена. Сигурно искат да получат нещо повече за мангизите, дет’ са ги изръсили. Както и да е, „Сара Лафс“ сега е празна. Собствениците й са едно семейство от Вашингтон, окръг Колумбия — мисля, че бяха Макрей… — Кълъм всмука жадно от лулата си. Както и да е, сега я обявиха за продан. Нямат късмет хорицата. Мъжът получи инфаркт, а жена му… — Джон направи красноречив жест, все едно изливаше в гърлото си въображаема бутилка.

Еди кимна. В това търсене на Кулата имаше много неща, които не разбираше, ала други просто му бяха до болка ясни. Например къщата на Търтълбек Лейн, наречена от стария им познайник „Сара Лафс“, откъдето, съдейки по всичко, пришълците се появяваха в този свят. Младият стрелец бе сигурен, че когато отидат там, на табелката пред алеята, водеща към къщата, щеше да пише „19“.

Той погледна нагоре и видя как буреносните облаци се носят неумолимо над езерото Кезар в западна посока, към Белите планини — носещи името Дискордия в в един свят, намиращ се не толкова далеч от този — и по протежението на Пътя на Лъча.

Винаги по протежението на Пътя на Лъча.

— Какво предлагаш, Джон? — попита Роланд.

Кълъм кимна към табелата с надпис БЕКХАРД.

— Грижа се за къщата на Дик Бекхард от края на петдесетте години — рече човекът с лулата. — Дяволски приятен човек. Сега е във Вашингтон, бачка нещо в администрацията на Картър. — Каааартъъър. — Имам ключ. Мисля да отидем там. Там е топло и сухо, а тук съвсем скоро ще стане студено и мокро. Вие ще ми разкажете своята история, а аз иде ви изслушам — доста добър слушател съм, да знайте — и после ще отидем в „Сара Лафс“. Аз… добре де, просто никога… — Поклати глава, извади лулата от устата си и ги изгледа с неподправено изумление. — Никога не съм виждал нещо подобно, правичката ви думам. И да ви кажа честно, даже не знам как да гледам на това нещо…

— Добре — съгласи се Роланд. — Можем всички да отидем дотам с твоя коламобил, ако не възразяваш.

— Хич даже — усмихна се Джон и се разположи на задната седалка.

ТРИ

Къщата на Дик Бекхард се намираше на по-малко от километър от главния път. Стените й бяха от борово дърво, а вътрешността й бе топла и уютна. В дневната имаше тумбеста печка, а подът бе покрит с плетен килим. Западната стена на хола представляваше огромен прозорец и Еди не можа да устои на изкушението да постои до нея известно време, загледан в пейзажа, въпреки неотложния характер на мисията им. Езерото бе придобило оттенъка на абанос и изглеждаше зловещо — „като око на зомби“, помисли си младият мъж, без да знае откъде му хрумна тази странна мисъл. Поне да духаше ветрец (което със сигурност щеше да стане, когато се излееше дъждът) — тогава водната повърхност щеше да се набразди от бели вълнички и гледката определено нямаше да бъде толкова потискаща. Докато се взираше в непроницаемите черни води, Еди не можеше да се отърси от усещането, че те също го наблюдават.

Джон Кълъм седна на изработената от полиран бор маса на Дик Бекхард, свали бейзболната си шапка и я стисна с дясната си ръка, след което изгледа сериозно двамата си спътници.

— Познаваме се дяволски добре за хора, които са се срещнали съвсем неотдавна — каза той. — Нямате ли това усещане?

Роланд и Еди кимнаха. Мъжът на Сузана продължаваше да се надява, че всеки момент ще се появи вятър, ала външният свят явно бе затаил дъха си. Бурята определено щеше да бъде страховита.

— Хората се опознават тъй в казармата — продължи Кълъм — и по време на война. — Казаааармаааата. Войнаааа. — Сигур’ туй става всеки път, когато ситуацията е критична.

— Право думаш — кимна Роланд. — „Огненият дъжд сближава хората“, казваме ние.

— Верно? — повдигна вежди мъжът с карираната риза, — Вижте сега, знам, че имате да ми кажете доста неща, но и аз имам нещичко за вас. И съм готов да разцелувам някое прасе, ако новините, които съм ви приготвил, не ви харесат.

— За какво става дума? — полюбопитства Еди.

— Преди няколко часа шерифът Елдън Ройстър затвори зад решетките четирима мъже, арестувани в Обърн. Както изглежда, те се опитали да се промъкнат покрай полицейската блокада на горския път и затънали здраво в лайната. — Джон отново лапна лулата си, извади една клечка от джоба на ризата си и допря върха на палеца си до върха й; известно време я подържа така, без да я запали. — После се изяснило, че искали да заобиколят куките, щот’ мъкнели със себе си мноого оръжия. — Мнооо-огоооо оръъъъжияааааа. — Автомати, гранати и нещо, дет’ му викат С-4. Май сте ми споменавали името на единия от тези юнаци — не беше ли Джак Андолини?

Еди се стовари на един от столовете на сай Бекхард, отметна глава към тавана и се разсмя гръмогласно. Когато се успокои, Роланд си каза, че никой не може да се смее като Еди Дийн. Във всеки случай не и след като Кътбърт Алгуд достигна полянката в края на пътя.

— Красавецът Джак Андолини кисне в селски зандан в щата Мейн! — възкликна младият стрелец. — Оваляйте ме в пудра захар и ми кажете, че съм шибана поничка! Ех, ако брат ми Хенри беше жив и можеше да види това със собствените си очи!

Ала в този миг Еди си каза, че Хенри най-вероятно беше жив — във всеки случай, някоя от неговите версии. Стига братята Дийн да съществуваха в този свят.

— Кат’ гледам, май наистина ви зарадвах — каза Джон, доближавайки пламъчето на бързо почерняващата клечка до края на лулата си. Той също изглеждаше доволен — усмихваше се толкова широко, че не можеше да разпали както трябва тютюна.

— Бива си те, драги — въздъхна Еди, докато бършеше сълзите си. — Това определено е събитието на деня. Какви ги говоря — на шибаната година!

— Имам и още нещо за вас — рече човекът с карираната риза, — но май е по-добре да го оставим за после. — Лулата вече се беше разгоряла и той се отпусна блажено назад, стрелкайки с поглед двамата необичайни скитници, които бе срещнал този ден. Мъже, чиято ка вече бе преплетена с неговата, за добро или за зло, нещастие или късмет. — Сега искам да чуя вашата история. И да разбера за к’во толкоз съм ви притрябвал.

— На колко години си, Джон? — попита Роланд.

— Не съм толкоз стар, че да не мога да го вдигам — отвърна малко хладно Кълъм. — Ами ти, друже? Колко пъти напоследък си топвал чушката?

Стрелеца се усмихна — с онази усмивка, която казваше схванах ти мисълта, хайде сега да сменим темата.

— Еди ще говори от името на двама ни — заяви Роланд. Бяха решили така, докато се връщаха от Бриджтън. — Моята история е прекалено дълга.

— Щом си рекъл — вдигна рамене Джон.

— Нека Еди ти разкаже своята история в зависимост от времето, с което разполагаме, после двамата ще ти кажем какво трябва да направиш и ако се съгласиш, той ще ти даде едно нещо, което трябва да занесеш на човек на име Моузес Карвър… а аз ще ти дам нещо друго.

Джон Кълъм се замисли над тези думи, след което кимна и се обърна към младия мъж.

Еди си пое дълбоко въздух.

— Преди всичко трябва да ти кажа, че срещнах човека, който седи сега до мен, по време на един полет от Насау, Бахамските острови, до летище „Кенеди“ в Ню Йорк. Тогава редовно се друсах с хероин, както и моят брат. Всъщност се опитвах да пренеса доста кокаин.

— И кога беше това, синко? — полюбопитства Джон Кълъм.

— Лятото на 1987.

На набръчканото лице на Кълъм се изписа изумление, но без сянка на съмнение по отношение на думите на Еди.

— Значи идвате от бъдещето! Майко мила! — Той се приведе, обгърнат от ароматния тютюнев дим. — Синко — изрече след малко, — разказвай своята история. И да не си посмял да ми спестиш нито думичка!

ЧЕТИРИ

Тази работа отне на Еди час и половина — и то при положение, че спести на Кълъм доста от нещата, които им се бяха случили. Когато приключи с разказа си, над езерото Кезар се бе спуснал толкова гъст мрак, сякаш не беше ден, а нощ; заплашителната буря обаче нито се разразяваше, нито се преместваше на друго място. Над вилата на Дик Бекхард от време на време изтрещяваха гръмотевици, някои от които бяха толкова силни, че и тримата се сепваха. Една мълния се заби в Парка на езерото и за миг озари цялата му повърхност в седефено-пурпурен цвят. Когато задуха и вятър и започна да си шепне с дърветата, младият мъж си каза: „Ей сега ще започне, всеки момент“, ала не стана. Бурята бе надвиснала над тях като дамоклев меч, поклащащ се на възможно най-тънкия косъм, и Еди се замисли за дългата и странна бременност на Сузана. Някъде около седем часа изгасна електричеството и Джон рови известно време из кухненските шкафове, търсейки свещи, докато младият стрелец разказваше — за старците от Ривър Кросинг, за обезумелите хора от Луд и за изплашените жители на Кала Брин Стърджис, където бяха срещнали един бивш католически свещеник, излязъл, колкото и странно да изглеждаше, от страниците на един роман. Джон постави свещите на масата заедно с малко солени бисквити, сирене и бутилка чай с лед „Ред Зингър“. Еди завърши историята си с посещението в дома на Стивън Кинг — разказа как Стрелеца бе хипнотизирал писателя, внушавайки му да забрави за срещата им, как бяха зърнали за миг приятелката си Сузана и как се бяха обадили на Джон Кълъм, защото, както бе казал Роланд, това бе единственият човек в тази част на света, на когото можеха да се обадят. Когато младият мъж замълча, неговият дин разказа как по пътя за Търтълбек Лейн бяха срещнали Чевин от Чайвен. Той положи сребърния кръст, който бе показал на отрочето на Родърик, на масата, до чинията със сирене, и мъжът с карираната риза прокара върха на дебелия нокът на палеца си по брънките на изящната верижка.

После за известно време се възцари тишина.

Когато безмълвието стана непоносимо за Еди, той запита възрастния човек с лулата на каква част от историята е повярвал.

— На всичко — отвърна Джон без никакво колебание. — Трябва да се погрижите за тази роза в Ню Йорк, нъл тъй?

— Да — рече Роланд.

— Щот’ тя е запазила един от тези Лъчи, дет’ повечето са унищожени от тия… как ги казахте… телепати — Разрушителите?

Еди бе поразен колко лесно и бързо Кълъм бе схванал същността, но може би не трябваше да се чуди. „Със свежо око всичко се вижда по-добре“ обичаше да казва Сузана. Пък и Джон определено бе от хората, за които Беловласите от Луд казваха, че са „умни глави“.

— Да — кимна Стрелеца. — Право думаш.

— Розата се грижи за един от Лъчите, а Стивън Кинг — за друг. Поне така мислите вие.

— Този човек не бива да се оставя без надзор — рече Еди. — Освен всичко друго има доста вредни навици, а след като напуснем 1977 година от този свят, вече не можем да се връщаме и да проверяваме дали е добре.

— Кинг не съществува в нито един от другите светове, така ли? — попита мъжът с карираната риза.

— Най-вероятно не — поклати глава Роланд.

— Дори и да съществува — започна младият стрелец, — това, което прави там, няма никакво значение. Това е ключовият свят. Този свят и света, от който е дошъл Роланд. Тези два свята са близнаци.

Той погледна към своя дин, очаквайки потвърждение на думите си. Стрелеца кимна и запали последната от цигарите, които Джон му беше дал по-рано.

— Мисля, че ще мога да наглеждам Стивън Кинг — каза Кълъм. — И не е необходимо той да узнава за това. Стига, разбира се, да се върна благополучно след онази работа, по която ме изпращате в Ню Йорк. Мисля, че схващам картинката, но може би е по-добре да ми обясните по-подробно — извади измачкан бележник със зелена обложка от задния си джоб и прелисти почти всички страници, докато намери празно листче, след което бръкна в джоба на ризата си и измъкна оттам един молив. Облиза върха му (Еди неволно потръпна) и ги изгледа въпросително като първокласник в първия учебен ден.

— А сега, драги мои, защо не разкажете на чичо си Джон всичко останало?

ПЕТ

Този път Роланд беше този, който заговори, и макар че историята му не бе дълга като тази на Еди, му отне цели трийсет минути, защото говореше бавно и често се обръщаше към по-младия си спътник, за да му помогне с някоя дума или фраза. Еди вече познаваше убиеца и дипломата, които живееха у Роланд от Гилеад, ала сега зърна и посланика, който трябваше да предаде правилно всяка дума. Зад прозорците бурята продължаваше да се въздържа, като същевременно не даваше никакви признаци, че ще напусне района, за да излее другаде гръмовната си ярост.

Накрая Стрелеца се облегна назад. Лицето му изглеждаше едновременно старо и красиво на фона на жълтеникавото сияние на свещта. В този момент Еди за пръв път заподозря, че здравословните проблеми на неговия дин бяха доста сериозни и не се ограничаваха само с онова, което Росалита Муньос наричаше „сухото разкривяване“. Роланд бе изгубил доста килограми, а тъмните кръгове под очите му свидетелстваха за някаква тежка болест. Той изпи набързо чая си и попита:

— Разбра ли това, което ти разказах?

— Ам’ че да — гласеше единственият отговор.

— Схвана всичко, така ли, сай? — продължи да упорства Стрелеца. — И нямаш никакви въпроси?

— Не мисля — вдигна рамене човекът с кариралата риза.

— Тогава преразкажи онова, което чу.

Джон бе запълнил две странички от бележника си със завъртения си почерк. Отново ги прочете, измърмори си нещо и напъха тефтерчето обратно в джоба на панталоните си. „Може да живее в дълбоката провинция, но никак не е глупав — каза си Еди Дийн. — Срещата ни с него не беше само късмет; трябва да благодарим на ка за нея.“

— Отивам в Ню Йорк — започна Кълъм. — Търся този Арон Дипно. Сприятелявам се с него и гледам дружката му да не е наблизо. Убеждавам Дипно, че грижата за розата в празния парцел е едва ли не най-важното нещо на света.

— Можеш да пропуснеш „едва ли не“ — отбеляза Еди.

Мъжът с карираната риза кимна, сякаш това се разбираше от само себе си. Той все листа с нарисувания бобър в горния край, сгъна го и го сложи в дебелия си портфейл. Предаването на документа за продажбата на парцела бе едно от най-трудните неща в живота на младия стрелец, откакто неоткритата врата ги бе засмукала, изхвърляйки ги в Ийст Стоунхам. Той едва се сдържа да не изтръгне листа от ръцете на Джон, преди да е изчезнал в измачкания му „Лорд Бъкстон“[1]. Мъжът на Сузана си каза, че сега разбира много по-добре как всъщност се бе чувствал Калвин Тауър.

— Щот’, момчета, сега вие притежавате парцела и розата в него — рече Джон.

— Сега розата принадлежи на корпорация „Тет“ — обясни му Еди. — Корпорация, на която ти трябва да станеш вицепрезидент.

Джон Кълъм изобщо не изглеждаше впечатлен от новата си длъжност.

— Дипно трябва да изготви всички необходими документи и да регистрира корпорация „Тет“, както си му е редът. После отиваме при този Моузес Карвър и правим всичко възможно да го убедим да се качи на борда. Както гледам, това май ще е най-трудната част — нааай-труууднааатааа чаааст, — но ще направим всичко, което е по силите ни.

— Сложи кръстчето на леля Талита на врата си — каза Роланд — и го покажи на Карвър, когато се срещнете. Не е изключено да мине доста време, докато го убедиш в правотата на думите си. Първата крачка обаче трябва да е тази.

Докато се връщаха от Бриджтън, Стрелеца бе попитал Еди дали може да се сети за някаква тайна — маловажна или не, — която да знаят само Сузана и нейният кръстник. Излезе, че младият мъж знае такава тайна… и сега бе удивен, когато я чу от устата на собствената си съпруга — гласът й се чуваше от изящния медальон, лежащ на боровата маса на Дик Бекхард.

— Погребахме Пимси под ябълковото дърво, където можеше да гледа как то се покрива с цвят през пролетта — рече тъмнокожата жена. — Тогава татко Моуз ми каза да не плача повече, защото Бог смята, че прекалено дългият траур по домашен любимец…

В този момент думите й заглъхнаха — първо се превърнаха в шепот, а после изчезнаха съвсем, — ала Еди си спомни останалото и продължи:

— „… че прекалено дългият траур по домашен любимец е грях.“ Татко Моуз й казал още, че може да ходи от време на време на гроба на Пимси и да шепти: „Бъди щастлив на небесата“, но да не казва никому нито дума за това, защото на проповедниците не им допадала идеята, че животните отиват на небето. Сузана успяла да запази тази тайна — аз съм единственият, на когото е казала за нея. — Навярно Еди си спомни как жена му бе споделила това след любовните ласки една нощ, защото на лицето му се изписа усмивка, в която имаше повече болка, отколкото радост.

Джон Кълъм изгледа с широко отворени очи първо кръста, а после и Роланд.

— Какво е това? — попита недоверчиво. — Някакъв магнетофон? Магнетофон е, нъл тъй?

— Това е сигул — отвърна търпеливо Стрелеца. — Навярно ще ти помогне, ако този тип Карвър се окаже от хората, които Еди нарича „твърдократунници“. — Роланд се усмихна едва забележимо — „твърдократунник“ беше дума, която му харесваше. Освен това я разбираше, — Сложи го.

Но Кълъм не направи това — във всеки случай не и веднага. За пръв път, откакто мъжът с карираната риза бе преплел съдбата си с тяхната — включително и минутите, които бяха прекарали под обстрел в магазина на Чип, — на лицето му се четеше тревога.

— Това магия ли е? — попита той.

Роланд вдигна нетърпеливо рамене, сякаш искаше да каже на Джон, че тази дума не се връзва с контекста в конкретния случай, и само повтори:

— Сложи го.

Внимателно, като че ли се боеше, че кръстчето на леля Талита може всеки момент да се нажежи до червено и да му причини сериозни изгаряния, Джон Кълъм изпълни заръката му. Той наведе глава, за да го огледа (от което продълговатото му лице се сдоби с впечатляваща двойна брадичка), след което го пъхна под ризата си.

— Господи — промълви съвсем тихо.

ШЕСТ

Съзнавайки, че сега говори по същия начин, както му говореха навремето в училище, Еди Дийн каза:

— Повтори останалата част от урока си, Джон от Ийст Стоун-хам, и говори истината.

Тази сутрин мъжът с карираната риза бе станал от леглото си като обикновен собственик на лодкарница, който се грижи за къщите на хората през лятото — човек напълно неизвестен и незнаен за света. Вечерта обаче щеше да си легне с перспективата да се превърне в един от най-влиятелните хора — истински принц на Земята. Дори и тази възможност да го плашеше, той по никакъв начин не показваше това. Навярно още не бе осъзнал мащабите на онова, което се бе случило с него.

Ала не Еди не му се вярваше да е така. Това бе човекът, когото ка бе поставила на пътя им, и той бе умен и храбър. И ако младият стрелец беше на мястото на Уолтър (или Флаг, както понякога се наричаше Уолтър), със сигурност щеше да потрепери от предчувствието за беда.

— Значи — отбеляза Джон, — за вас няма значение кой управлява компанията, но искате „Тет“ да погълне „Холмс Дентал“, защото отсега нататък работата й няма да бъде да произвежда паста за зъби и коронки, въпреки че може да изглежда тъй отстрани.

— И какво…

Еди не можа да каже повече; Джон вдигна мазолестата си ръка и го прекъсна. Младият мъж се опита да си я представи с калкулатор и откри, че това му се удаде с лекота. Странно, но факт.

— Дай ми възможност, младежо, и ще ти кажа.

Еди се облегна назад и прокара длан пред устата си, сякаш я затваряше с цип.

— Първо — да осигурим безопасността на розата, и второ — на писателя. Освен това аз, този тип Дипно и другият тип — Карвър трябва да създадем една от най-могъщите корпорации в света. Ще търгуваме с недвижими имоти, ще работим с автори на ъ-ъ-ъ… — Извади зеления бележник от джоба си, погледна в него и пак го прибра. — С автори на софтуерни продукти, каквото и да е това, понеже те ще бъдат следващата вълна в областта на технологиите. Трябва да запомним три думи — Кълъм ги произнесе без никакво запъване: — Майкрософт. Микрочип. Интел. И колкото и голяма да стане нашата корпорация, колкото и бързо да се разрасне, трите ни основни задачи си остават едни и същи — да опазим розата, да опазим Стивън Кинг и при всеки удобен случай да прецакваме другите две компании. Едната се казваше „Сомбра“, а другата… — кратка пауза. — Другата е „Норт Сентрал Позитроникс“. „Сомбра“ иска да отмъкне парцела с розата, така излиза от вашите думи, а „Позитроникс“ се занимават с научни разработки и разни джундурии, това е очевидно и за мен. Ако „Норт Сентрал Позитроникс“ поиска да придобие патент, ние трябва да ги изпреварим и да го вземем първи или поне да им попречим. Например да сторим тъй, че да го получи трета страна.

Еди кимаше одобрително. Не беше казал нищо на Джон за последното, но той сам се беше досетил за този вариант.

— Ние сме Тримата беззъби мускетари, Дъртите пръдльовци на Апокалипсиса, и нашият дълг е да прецакаме тия две компании, като не им позволим да получат онова, към което се стремят, било то с честни средства или не. Мръсните номера тук даже се препоръчват. — Джон се ухили. — Никога не съм бил в Харвардското училище по бизнес, но си мисля, че мога да сритам конкуренцията в топките не по-зле от всеки друг.

— Добре — каза Роланд и понечи да се надигне. — Мисля, че е време да…

Еди вдигна ръка и го спря. Да, и на него му се искаше да види час по-скоро Сузана и Джейк и нямаше търпение да прегърне любимата си, и да обсипе лицето й с целувки. Имаше чувството, че е минала цяла вечност, откакто я бе видял на Източния път в Кала Брин Стърджис. Въпреки това не можеше да стане и да си тръгне лесно като своя дин, който бе свикнал да му се подчиняват и възприемаше готовността на съвършено непознати нему хора да му служат за нещо напълно нормално. Това, което Еди виждаше от другата страна на боровата маса на Дик Бекхард, не беше просто поредният инструмент, а един умен, непокорен и здраво стъпил на земята янки… който беше доста възрастен за мисията, с която го бяха натоварили. Макар че ако Джон Кълъм беше стар, какво оставаше тогава за Арон Дипно, който бе болен от рак и се подлагаше на химиотерапия?

— Моят приятел смята, че е време да тръгваме, и аз напълно съм съгласен с него — рече Еди. — Чака ни дълъг път.

— Знам — кимна мъжът с карираната риза. — Виждам го на лицето ти, синко. Като белег е.

На младия стрелец му хареса идеята за дълга и ка като нещо видимо — знак за отличие у едни и признак на уродство у други. Навън все така трещяха гръмотевици и проблясваха светкавици.

— Искам да ми кажеш защо се захващаш с това? — попита мъжът на Сузана. — Трябва да разбера. Защо си готов да направиш всичко това за двама странници, които току-що си срещнал?

Джон се замисли. Докосна кръстчето, което носеше и което щеше да носи до смъртта си през 1989 година — медальонът, даден на Роланд от старата жена в един забравен град. Точно така щеше да го докосва и през идните години, когато обмисляше някое важно решение (най-важното навярно беше разривът на отношенията с „Ай Би Ем“ — компания, която проявяваше все по-голям интерес да работи съвместно с „Норт Сентрал Позитроникс“), или когато подготвяше някоя операция под прикритие (палежа на „Сомбра Ентърпрайзис“ в Ню Делхи например, в годината преди да умре). Кръстчето проговори на Моузес Кар-вър, но нито веднъж повече в присъствието на Кълъм, колкото и да се стараеше, ала понякога, докато заспиваше, той го стискаше силно в дланта си и си мислеше: „Т’ва е сигул. Т’ва е сигул, драги — нещо, дошло от един друг свят.“

И ако съжаляваше за нещо, когато доближи полянката в края на пътя (като изключим угризенията за някои от подмолните му номера срещу „Сомбра“, отнели повече от един човешки живот), това беше, че така и не успя да посети света, който му се разкри една бурна нощ на Търтълбек Лейн в Ловъл. От време на време сигулът на Роланд му изпращаше сънища, в които виждаше поле от червени рози и една черна като сажди кула. Понякога му се присънваха и две пурпурни очи, реещи се във въздуха без каквото и да е тяло под тях, вперили зловещия си взор в хоризонта. Друг път чуваше насън как някой тръби неумолимо със своя старинен рог и след това се будеше със сълзи по бузите си — сълзи на копнеж, печал, загуба и любов. Будеше се с пръсти, сключени около изящното кръстче, и си мислеше: „Отричам Дискордия и не съжалявам за нищо: плюх в безтелесните очи на Пурпурния крал и сега ликувам; свързах съдбата си с ка-тета на Стрелеца Бялото и нито веднъж не се усъмних в правилния си избор.“

И въпреки това му се искаше да се поразходи поне веднъж в този друг свят; в света отвъд вратата.

Ала ето какво каза сега на Роланд и Еди:

— Вие, момчета, искате да направите това, което е редно да се направи. Не мога да се изразя по-ясно от това. Вярвам ви. — Джон се поколеба. — Вярвам във вас. Виждам искреност в очите ви.

Еди тъкмо си мислеше, че мъжът с карираната риза е приключил, когато Кълъм се усмихна неочаквано като малко момче.

— Пък и да си кажа правичката, имам чувството, че ми предлагате ключа от някаква грамаданска машина. — Машииинаааа. — Кой няма да поиска да я подкара и да види какво ще стане?

— Страх ли те е? — попита Роланд.

Джон Кълъм отново се замисли, след което кимна.

— Ам’ че да.

Стрелеца кимна.

— Това е добре.

СЕДЕМ

Върнаха се на Търтълбек Лейн с колата на Кълъм, а в черното небе над тях продължаваше да отеква грохотът на гръмотевиците. Въпреки че летният сезон бе в разгара си и собствениците на повечето къщи на брега на езерото Кезар най-вероятно си бяха тук, не се разминаха с нито един автомобил. Лодките отдавна бяха прибрани и изтеглени на брега.

— Бях ви рекъл, че имам още нещо за вас — каза Джон и се приближи до каросерията на пикапа си, където имаше занитен за пода стоманен сандък, долепен до кабината. Най-накрая бе задухал вятър и белите коси на Кълъм се развяваха подобно на корона от рехав пух. Той набра необходимата комбинация на висящия катинар, отключи го и вдигна капака, след което извади от вътрешността на сандъка две прашни торби, които двамата спътници добре познаваха. Едната изглеждаше съвсем нова в сравнение с другата, чийто цвят бе избледнял до пустинен прах, ала кожените връзки, посредством които се затягаше, изглеждаха здрави и надеждни.

— Нашето снаряжение! — възкликна Еди. Беше толкова радостен и изумен, че едва не закрещя. — Как, по дяволите…

Усмивката, която се изписа на лицето на Джон, бе едновременно невинна и лукава и загатваше, че собственикът й с лекота би станал майстор на подмолните номера.

— Приятна изненада, нали? Знаех си. Върнах се да хвърля едно око на магазина на Чип — по-точно на онова, дет’ остана от него — преди още суматохата да е приключила. Сума ти хора търчаха напред-назад — покриваха труповете, опъваха жълти ленти, правеха снимки… Някой бе сложил тези мешки настрани и те ми се сториха толкоз самотни, че реших да… — вдигна костеливото си рамо — … да ги прибера.

— Най-вероятно това е станало, докато се занимавахме с Калвин Тауър и Арон Дипно в тяхното бунгало — каза Еди. — След като ти уж се прибра вкъщи, за да заминеш на гости на онзи твой приятел във Върмонт. Не съм ли прав? — Младият стрелец поглади своята торба и се наслади на приятния допир на еленовата кожа; та нали сам бе одрал животното с ножа на Роланд, след което бе ушил мешката с помощта на Сузана. Това бе станало малко след като огромният роботизиран мечок Шардик едва не бе разпорил корема му, изсипвайки червата му. Еди имаше чувството, че това се бе случило някъде през миналия век.

— Ам’ че да — каза Кълъм и когато усмивката на стареца стана още по-широка, и последните съмнения напуснаха Еди. Бяха намерили човека, който им трябваше в този свят. Право думаш, кажи благодарско мерси на Ган.

— Вземи револвера си, Еди — каза Роланд, подавайки му колана, увит около оръжието с ръкохватки от сандалово дърво.

„Мой. Нарича го моя револвер.“ Младият стрелец почувства как го побиват тръпки.

— Мислех си, че ще ходим при Сузана и Джейк — каза Еди, ала взе револвера и го препаса на кръста си.

Неговият дин кимна.

— Съвсем правилно разсъждаваш, но първо трябва да свършим една дребна работа — да си разчистим сметките с онези, които убиха татко Калахан, а после се опитаха да погубят и Джейк. — Лицето му не се промени, докато произнасяше тези думи, но Еди Дийн и Джон Кълъм почувстваха как хладни тръпки пробягват по кожата им. В този момент бе почти невъзможно да погледнат към Стрелеца.

Така — макар че те не го знаеха, което бе проява на милост, каквато не заслужаваха — бе решена смъртната присъда на Флахърти, тахийнът Ламла и техния ка-тет.

ОСЕМ

„О, Боже!“ — опита се да каже Еди, ала от устните му не се отрони нито звук.

Караха след пикапа на Кълъм на север по Търтълбек Лейн, когато видя нарастващото ярко петно пред тях. Отначало младият стрелец си помисли, че това навярно са лампите, осветяващи алеята на някой тузар, но светлината ставаше все по-силна — златисто-синьо сияние вляво от тях, където склонът се спускаше към езерото. Когато се оказаха над източника му (пикапът на Кълъм вече пълзеше като костенурка), Еди зяпна и посочи към яркия пръстен, който се отдели от петното и полетя към тях, променяйки цвета си — от синьо към златисто, от златисто на алено, от алено към зелено, от зелено към златисто и после пак към синьо. В Парка на пръстена имаше нещо, напомнящо насекомо с четири криле. После, докато прелиташе над каросерията на пикапа на Кълъм, държейки курс към тъмния лес на изток от пътя, съществото се обърна към тях… и Еди видя, че има човешко лице.

— Какво… мили Боже, Роланд, какво…

— Тахийн — бе единственото, което изрече Стрелеца. На фона на отблясъците от яркото петно лицето му изглеждаше спокойно и уморено.

Нови светещи пръстени се отделяха от източника на сиянието и прелитаха над пътя, подобно на комети. Мъжът на Сузана видя мухи, сияещи колибрита и дори някакви създания, подобни на летящи жаби. А под тях…

Стоповете на пикапа на Кълъм проблеснаха изведнъж, но Еди бе така погълнат от странната гледка, че навярно щеше да се вреже в задницата на превозното средство пред него, ако Роланд не му бе извикал. Младият стрелец спря галаксито, без да изключва двигателя и да задейства ръчната спирачка, след което излезе от колата и пое по стръмния, обрасъл с дървета склон. Зениците му се бяха разширили до неузнаваемост, а долната му челюст висеше като счупена. Кълъм се присъедини към него и двамата застанаха един до друг, загледани надолу. Алеята бе марикрана с два знака — на левия пишеше „САРА ЛАФС“, а на десния се мъдреше числото 19.

— Това е от онези, нали така? — попита Джон Кълъм.

„Абсолютно си прав“ — опита се да му отвърне Еди, ала нито една дума не се откъсна от устните му, като изключим хриптенето му.

Основният източник на светлина се намираше в гората — източно от пътя и вляво от алеята, водеща към „Сара Лафс“. Там дърветата — предимно борове, ели и брези, превити от ледените бури в края на зимата — растяха достатъчно далеч едно от друго, а между тях пристъпваха стотици фигури, чиито боси нозе се тътреха сред опадалите листа. Някои определено принадлежаха към отрочетата на Родърик и бяха също толкова окаяни като Чевин от Чайвен. Кожата им бе осеяна с язви от лъчевата болест и малцина можеха да се похвалят с коса, ала сиянието, сред което крачеха, им придаваше някаква странна красота. Еди зърна някаква едноока жена, понесла на ръце мъртвото си дете. Тя го изгледа с печал и устните й потрепнаха, но младият мъж не чу нищичко. Той поднесе юмрук към челото си и подгъна коляно. После докосна ъгълчето на окото си и посочи към нея. „Виждам те“ — казваше този жест… или поне така се надяваше съпругът на Сузана. „Виждам те много добре.“ Непознатата с умрялото дете отвърна на жеста му, след което се изгуби от погледа му.

Над тях изтрещя гръмотевица и една мълния се стрелна надолу към източника на сиянието. Една стара ела, чийто ствол бе обрасъл с мъх, пое светкавицата и се разцепи чак до основата, като двете й половини се сгромолясаха на земята с изключителна симетрия. Вътрешността на стъблото й бе обгърната в пламъци. В следващия миг Еди видя как цял облак от искри, ала не огнени; по-скоро наподобяваха блуждаещите огънчета, които понякога можеха да се видят край някое блато — се понесе нагоре към навъсените облаци. В тези искри младият мъж зърна безброй миниатюрни телца, които танцуваха вихрено, и за момент дъхът му замря — имаше чувството, че е попаднал сред мъничките феи от приказката за Питър Пан.

— Вижте ги! — възкликна Джон с благоговение. — Пришълци! Господи, та те са стотици! Как ми се иска приятелчето ми Дони да е тук, за да ги види!

Мъжът на Сузана си каза, че навярно старецът беше прав — стотици мъже, жени и деца вървяха сред дърветата под тях, запътили се към светлината, като ту се появяваха, ту изчезваха и пак се появяваха. Както си стоеше там неспособен да отклони поглед от странното множество, Еди усети как една студена капка целуна врата му и се шмугна под ризата му, последвана от втора и трета. Вятърът се бе усилил и нов облак от мънички феи се понесе нагоре, а огнените езици, ближещи превърнатото в двойна факла дърво, лумнаха с удвоена сила.

— Хайде! — извика Роланд, сграбчвайки ръката на Еди. — Всеки момент ще завали като из ведро и това дърво ще угасне като свещ. Мотаем ли се още тук, когато се излее пороят, тук и ще си останем.

— Къде… — започна младият стрелец и тогава видя. Недалеч от края на алеята, където гората отстъпваше пред камара скали, стърчащи от езерото, се намираше източникът на сиянието — прекалено ярък, за да може човек да спре погледа си на него. Неговият дин го задърпа в тази посока, а междувременно Джон Кълъм продължи още известно време да гледа като хипнотизиран пришълците, след което побърза да настигне двамата странници.

— Не! — извика Роланд през рамо. Дъждът се усилваше — студените капки, трополящи по кожата му, сякаш имаха размерите на монети. — Имаш си своя работа, Джон! Успех!

— И на вас, момчета! — отвърна им мъжът с карираната риза. Той се спря, вдигна ръка и им помаха. Светкавица проряза небето и за миг озари лицето му с ослепително синьо и най-тъмно черно. — И на вас!

— Еди, сега ще се втурнем към източника на светлината — каза Роланд. — Този портал не е останал от древните, а още от Първоначалието — и е магически, ако ме разбираш. Може да ни прехвърли на всяко място, където си пожелаем, ако се концентрираме достатъчно…

— Къде…

— Няма време! Джейк ми каза къде чрез докосването! Само ме хвани за ръката и недей да мислиш за нищо! Мога да пренеса и двама ни!

На Еди му се прииска да го попита дали е сигурен в това, ала нямаше никакво време. Стрелеца се втурна към вратата и той го последва. Те се спуснаха по склона право към Парка на светлината. Младият мъж почувства диханието й по кожата си — все едно милиони миниатюрни усти се допираха до него от всички страни. Ботушите на двамата странници затъваха в дебелия килим от листа, а вдясно от тях пламтеше разполовената от мълнията ела. Мъжът на Сузана усети мириса на смола и чу пращенето на горящата дървесина. Почти се бяха приближили до източника на сиянието. Еди успя да зърне езерото Кезар отвъд него, след което някаква огромна сила го сграбчи и го захвърли през студения дъжд към ослепителния блясък. Пред погледа му проблеснаха за миг очертанията на врата; тогава младият стрелец стисна с удвоена сила ръката на своя дин и затвори очи. Покритата с опадали листа земя изчезна под краката му и двамата с Роланд полетяха.

[1] Фирма — производител на кожени изделия. — Б. пр. ↑

СЕДМА ГЛАВА

СЪБИРАНЕ

ЕДНО

Флахърти стоеше пред вратата „Ню Йорк / Федик“ и я блъскаше като обезумял. Повърхността й бе набраздена от няколко изстрела, но както и преди тя си оставаше непреодолима бариера за преследвачите, въпреки че дрисливото хлапе явно бе успяло да я премине по някакъв начин. Ламла стоеше близо до него и чакаше гневът на предводителя да се уталожи, а останалите членове на потерята също чакаха, без да смеят да гъкнат.

Най-накрая ударите, с които Флахърти обсипваше вратата, започнаха да намаляват интензивността си. Той нанесе последния и Ламла потръпна, когато видя кръвта, капеща от кокалчетата на юмруците му.

— Гагво? — попита Флахърти, като видя гримасата му. — Гагво има? Изгаж неждо да ми гажеш ли?

На човекоподобния хермелин изобщо не му пукаше за белите кръгове около очите на Флахърти и алените рози, разцъфнали на бузите му. За липсата на какъвто и да било интерес към тях помагаше и обстоятелството, че ръката на предводителя се бе приближила на опасно разстояние от автоматичния глок, висящ в кобур под мишницата му.

— Не — каза той. — Не, сай.

— Давай, гажи гагводо мизлиж, не зе здезнявай — настоя Флахърти. Той се опита да се усмихне, ала вместо това се ухили грозно, а блесналият му взор му придаваше вид на безумец. Тихичко, без да издадат и звук, останалите се отдръпнаха на почтително разстояние.

— Зигурно взичги изгаде да ми гажеде неждо; заждо не започнеж ди, друже? Да, избузнах го! Хайде, очаквам гридигада ди!

„Свършено е с мен — помисли си Ламла. — След цял живот служба на Краля ми трябваше един-единствен непредпазние поглед пред човек, търсещ изкупителна жертва, за да се простя с живота си.“

Той се огледа наоколо, за да види дали някой от останалите би се застъпил за него, след което каза:

— Флахърти, ако съм те засегнал по някакъв начин, съжа…

— О, да, зазегпа ме и ожде гаг! — извика водачът на потерята. — Знам, че жде зи бладя за днежния неузбех, но мизля, че ди жде зи бладиш бреди…

Въздухът край тях внезапно потрепери, като че ли коридорът изведнъж си бе поел въздух. Косата на Флахърти и козината на Ламла се разрошиха. Преследвачите на Джейк тъкмо понечиха да се обърнат, когато един от тях — вампир на име Албрехт, — изкрещя пронизително и побягна, при което Флахърти видя двамата непознати мъже, чиито дънки, ботуши и ризи тъмнееха от дъждовните капки. В краката им лежаха прашни торби, а на хълбоците им висяха револвери. Предводителят на преследвачите зърна ръкохватките от сандалово дърво в секундата преди по-младият да извади оръжието си от кобура с мълниеносно движение и веднага разбра защо вампирът беше побягнал. Флахърти добре знаеше кои носеха подобни револвери.

Младият стреля само веднъж и русата коса на Албрехт се издигна нагоре, сякаш разрошена от невидима ръка, след което той залитна напред, а тялото му се стопи във въздуха, изоставяйки дрехите му.

— Хайл, роби на Краля — изрече по-възрастният от двамата. Тонът му бе спокоен и непринуден, сякаш водеше съвсем обикновен разговор. Флахърти, чиито юмруци продължаваха да кървят след неуспешните му опити да разбие вратата, през която бе избягал сополанкото, нещо не можеше да се ориентира в ситуацията. Ако това бе наистина Роланд от Гилеад, както по всяка вероятност беше, то как, по дяволите, беше успял да се озове тук, че и да ги изненада в тила им? Как?

Студените сини очи на Стрелеца ги изгледаха преценяващо.

— Кой в това жалко стадо се нарича дин? Ще ни окаже ли той честта да пристъпи напред, или не? Не? — Хладният му взор продължаваше да се плъзга по лицата им, а лявата му ръка се отдалечи от ръкохватката на револвера и се доближи до ъгълчето на устата му, където бе разцъфнала саркастична усмивка. — Не? Много лошо. За мое съжаление явно в края на краищата се оказахте страхливци. Можете да убиете свещеник и да преследвате дете, но не смеете да се изправите лице в лице с един мъж. Вие сте страхливци и синове на страх…

Флахърти направи крачка напред. Пръстите на кървящата му дясна ръка докосваха дръжката на пистолета, който висеше под лявата му подмишница.

— Едо ме, Роланд, зин на Здивън.

— О, значи знаеш името ми!

— Да, дозедих зе за имедо ди од лицедо ди, а бознах лицедо ди заради усдада ди. Зъждада узда гадо на майга ди, гоядо е духала з гев на Джон Варзън, дордедо дой излее земе…

Предводителят на преследвачите извади пистолета си, докато говореше — гангстерски трик, който без съмнение бе упражнявал и използвал неведнъж. Ала въпреки че се гордееше с бързината си и левият показалец на Стрелеца продължаваше да се намира до устата му, Роланд с лекота го изпревари и първият му куршум попадна между устните на главатаря на отряда. Предните му зъби и челюстта му се разлетяха на парчета, част от които Флахърти погълна ведно с последния си дъх. Вторият изстрел проби челото му точно между веждите и водачът на потерята бе запратен към вратата „Ню Йорк / Федик“, а глокът му, чийто спусък така и не успя да натисне, падна на пода, където гръмна от само себе си.

Останалите извадиха оръжията си секунди по-късно. Еди застреля шестима — бе успял да смени патрона, с който бе повалил Албрехт — а когато отново му се наложи да презареди, се изтегли зад своя дин, както той самият го беше научил. Роланд пое щафетата и елиминира още петима, след което отстъпи зад Еди, който довърши останалите… с изключение на един.

Ламла бе достатъчно умен, за да не се опитва да стреля по двамата мъже, ето защо бе останал жив. Той вдигна гладките си, завършващи с космати пръсти, длани във въздуха. Пистолетът му си стоеше в кобура.

— Ще ме пощадиш ли, стрелецо, ако ти обещая да не воювам вече с теб?

— Не — отвърна Роланд и запъна петлето на револвера си.

— Бъди проклет тогава, чари-ка — каза тахийнът и Стрелеца натисна спусъка, а Ламла от Галий се строполи мъртъв на пода.

ДВЕ

Преследвачите на Джейк лежаха на земята като купчина дървени трупи — трупът на Ламла беше най-отпред, проснат по очи на пода. Нито един от тях не бе имал възможността да стреля. Облицованият с плочки коридор вонеше на барут, а във въздуха се кълбеше синкав дим. После се включиха пречистващите устройства — от стените се разнесе бръмчене и скоро стрелците почувстваха течението, тласкащо дима към вентилационните решетки.

Еди презареди револвера си — своя револвер, както му бяха казали — и го напъха отново в кобура. После се приближи до мъртъвците и небрежно отмести четирима от тях, за да се добере до вратата.

— Сузана! Сюз, там ли си?

Дали някои от нас — освен в сънищата — наистина очакват, че отново ще видят най-скъпия човек, дори когато той ни оставя само за минути, и то за да свърши някоя най-обикновена работа? Едва ли. Всеки път, когато любимият изчезва от погледа ни, в дълбините на сърцето си ние го смятаме за мъртъв. След като вече сме получили толкова много, разсъждаваме обикновено ние, как изобщо можем да очакваме, че няма да ни низвергнат от рая също като Луцифер заради въпиющата дързост на нашата любов?

Ето защо младият стрелец не очакваше възлюбената му да отговори, докато тя не го направи — от друг свят, отделена от него само от масивното дърво на вратата.

— Еди? Скъпи, ти ли си?

Главата на мъжа, която бе абсолютно нормална само допреди секунди, изведнъж стана прекалено тежка за шията му. Той подпря чело на вратата. Клепачите му също натежаха и Еди ги затвори. Навярно тежестта се дължеше на сълзите, понеже изведнъж бликнаха като река. Младият стрелец усещаше как се спускат по бузите му, топли като кръв. Почувства и ръката на Роланд, която докосна гърба му.

— Сузана — изхлипа Еди. Очите му продължаваха да бъдат затворени, а пръстите му опипваха вратата. — Можеш ли да я отвориш?

— Не — обади се Джейк, — но вие можете.

— Каква е думата? — попита Роланд. Погледът му се местеше от вратата към коридора с надеждата, че отрядът на Флахърти ще бъде последван от подкрепление (кръвта му се беше разгорещила, но облицованият с плочки коридор си оставаше пуст. — Каква е думата, Джейк?

Последва кратка пауза, която се стори ужасно дълга на Еди, след което двамата едновременно произнесоха думата:

— Чиссит — рекоха Джейк и Сузана.

Младият мъж не се осмели да я издума; гърлото му преливаше от сълзи. Роланд обаче нямаше такива проблеми. Той издърпа още няколко трупа от вратата (включително и на Флахърти; лицето му продължаваше да е изкривено от злобната му усмивка) и произнесе паролата. Вратата между световете изщрака, Еди я отвори широко и четиримата отново се озоваха един срещу друг — Сузана и Джейк в единия свят, Роланд и Еди — в друг, а между тях проблясваше прозрачна мембрана, наподобяваща оживяла слюда. Сузана протегна ръце, те минаха през мембраната и се появиха от другата страна, сякаш се подаваха от водна повърхност, заемаща вертикално положение.

Еди улови дланите й и позволи на пръстите й да се сключат около неговите, издърпвайки го във Федик.

ТРИ

По времето, когато и Роланд премина през портала, младият мъж вече бе вдигнал Сузана, прегръщайки я силно. Момчето вдигна глава и погледна към Стрелеца. Нито един от двамата не се усмихна. За разлика от Ко, който се бе разположил до краката на Джейк и се усмихваше и за двамата.

— Хайл, Джейк — каза Роланд.

— Хайл, Татко.

— Така ли ще ме наричаш?

Момчето кимна.

— Да, ако ми позволиш.

— Това само би ме зарадвало — рече Стрелеца. После, много бавно — като човек, който прави нещо, с което не е свикнал — той разпери ръце. Без да отделя взор от очите на своя дин, Джейк пристъпи между тези ръце, които бяха погубили толкова много хора, и изчака, докато те обгърнаха гърба му. Отдавна си мечтаеше за този миг, макар че за нищо на света не би споделил това с някого.

Междувременно Сузана обсипваше лицето на Еди с целувки.

— Вече бяха настигнали Джейк — говореше тя. — Аз седях от моята страна на вратата… и бях толкова уморена, че съм задрямала. Сигурно ми е извикал три или четири пъти, преди да…

По-късно щеше да изслуша цялата й история — всяка дума, до самия край. После щяха да проведат съвещание и да обсъдят какво ще правят занапред. После… Сега Еди просто обгърна с длан едната й гръд — лявата, за да почувства силния, стабилен ритъм на сърцето й — и заглуши думите й с целувка.

Джейк също мълчеше. Лицето му се притискаше в тялото на Роланд, а очите му бяха затворени. Ризата на Стрелеца миришеше на дъжд, прах и кръв. Помисли си за своите родители, които бяха останали в другия свят, за приятеля си Бени, който бе умрял, за татко Калахан, който най-накрая бе попаднал в лапите на онези, от които толкова дълго се беше изплъзвал. Мъжът, който го прегръщаше в момента, веднъж го бе предал заради Кулата и го бе оставил да падне, и Джейк не можеше да каже със сигурност, че това нямаше да се повтори. Чакаше ги дълъг път и множество изпитания и животът им едва ли щеше да е лесен; сега обаче момчето се чувстваше добре. В душата му цареше покой, а в изтерзаното му сърце — мир. В момента не искаше нищо друго, освен да прегръща този мъж и да усеща как той го притиска към себе си. Нищо друго нямаше значение.

„Баща ми се върна при мен“ — помисли си Джейк.

ВТОРА ЧАСТ

СИНИЯТ РАЙ

ДЕВАР-ТОЙ

ПЪРВА ГЛАВА

ДЕВАР-ТЕТ

ЕДНО

Четиримата събрали се отново пътешественици (всъщност петима, ако броим и Ко от Средния свят) стояха до леглото на Мия и се взираха в онова, което бе останало от близначката на Сузана (разбирай „близначка“). Ако ги нямаше смачканите дрехи, едва ли някой от тях щеше да е в състояние да каже със сигурност що за същество е лежало тук. Дори в разрошената коса над разцепената куха кратуна, представлявала някога главата й, нямаше нищо човешко — тя приличаше на необичайно голяма четка за бърсане на прах.

Роланд погледна към разпадащия се труп, замислен колко малко бе останало от жената, чиято обсебеност — мъничето, мъничето, мъничето — едва не бе провалила завинаги тяхното начинание. Кой щеше да се опълчи срещу Пурпурния крал и коварния му канцлер? Джон Кълъм, Арон Дипно и Моузес Карвър. Трима старци, единият от които страдаше от болестта, която Еди наричаше „а, не мога, сър“.

„Направи толкова много — помисли си Стрелеца, докато се взираше унесено в прашното, разпадащо се лице. — Направи толкова много и още повече щеше да направиш, лишена от каквито и да е угризения или колебания, и така щеше да доведеш до края на света — той щеше да стане жертва по-скоро на любовта, отколкото на омразата. Защото любовта винаги е бича по-страшното оръжие и е имала пагубни последствия.“

Роланд се приведе и усети мириса на нещо, напомнящо стари цветя или древни подправки, и издиша. Онова, което приличаше с големи уговорки на глава, се разпръсна във въздуха като цвят на глухарче.

— Тя не искаше да стори нищо лошо на вселената — изрече Сузана с треперещ глас. — Единственото, за което копнееше, бе правото на всяка жена да има дете. Да си има някого, когото да обича и да отгледа.

— Право думаш — съгласи се Роланд. — Точно затова гибелта й е толкова ужасна.

— Понякога си мисля, че щеше да е къде-къде по-добре, ако всички онези, които имат добри намерения, просто не се заврат някъде, където да пукнат.

— Това означава да умрем и ние, Еди — изтъкна Джейк.

Всички се замислиха над тези думи и младият мъж запрехвърля в съзнанието си всички онези, които бяха убили, ръководени от добрите си намерения. За изродите не му пукаше изобщо, но сред загиналите имаше и хора, които определено не заслужаваха това — първата любов на Роланд, Сюзан, бе само една от тях.

Стрелеца обърна гръб на разпадащите се останки на Мия и се приближи до Сузана, която бе седнала на едно от съседните легла, притиснала ръце между бедрата си.

— Разкажи ми всичко, което те сполетя, откакто ни изостави на Източния път след края на битката — рече техният дин. — Трябва да…

— Роланд, никога не съм искала да ви изоставя. Това беше Мия — тя пое командването. И ако не бях открила къде да отида — в своя Коган, — щеше да ме подчини напълно.

Стрелеца кимна, давайки знак, че я разбира напълно.

— Добре, ала искам да ми кажеш как стигна до този девар-тет — нареди, след което се обърна към момчето. — Искам същото и от теб, Джейк.

— Девар-тет — повтори Еди. Фразата му звучеше познато. Дали я беше чул покрай Чевин от Чайвен, бавния мутант, чиито злочестини Роланд бе прекратил в Ловъл? Май беше така. — Какво е това?

Неговият дин протегна ръка и посочи към десетките легла, всяко от които бе снабдено с подобни на шлемове приспособления и сегментирани стоманени маркучи; креватчета, където само боговете знаеха колко дечица от Калите биваха полагани и съсипвани.

— Означава малък затвор или килия за изтезания — обясни Роланд.

— На мен хич не ми изглежда малък — обади се Джейк. Не можеше да каже колко точно са креватчетата, но предполагаше, че надхвърлят триста. Минимум.

— Не е изключено да се натъкнем и на по-голям, преди да сме приключили с работата си. Разкажи историята си, Сузана, и ти също, Джейк.

— Накъде ще поемем след това? — попила Еди.

— Навярно историята сама ще ни покаже — отвърна му Роланд.

ДВЕ

Роланд и Еди изслушаха с безмълвен интерес как Сузана и Джейк разказват приключенията си до момента, в който жената започна да говори за Матиесен ван Вик, който й бе дал парите си и й беше наел хотелска стая. Тогава Стрелеца попита Еди за костенурката в подплатата на торбата.

— Не знаех, че е костенурка. Мислех си, че е някакво камъче.

— Разкажи ми отново тази част — каза Роланд.

Еди се замисли, опитвайки се да си припомни (струваше му се, че това се е случило преди стотици години) как той и татко Калахан бяха отишли в Пещерата на портала и бяха отворили кутията от призрачно дърво, където се намираше Черната тринайсетица. Очакваха магическата сфера да отвори вратата, и точно така беше станало, ала преди това…

— Сложихме кутията в торбата — рече Еди, — тази с надписа „УДРЯЙ САМО В СРЕДНИЯ УЛЕИ“ в Ню Йорк и „УДРЯЙ САМО В СРЕДНИЯ СВЯТ“ — в Кала Брин Стърджис. Нали си спомняте?

Помнеха.

— Тогава напипах нещо в подплатата. Казах на Калахан и той ми рече, че… — младият мъж се замисли, — че сега не му е времето да се занимаваме с това. Или нещо подобно. Съгласих се. Май си помислих нещо от сорта, че си имаме достатъчно мистерии, за да се блъскаме и над тази. Спокойно можеше да почака. Роланд, кой, в името на Бога, е сложил това нещо в торбата, как мислиш?

— Като заговорихме на тази тема, кой е оставил торбата в празния парцел? — попита Сузана.

— А ключа? — добави Джейк. — Намерих ключа за къщата на Дъч Хил в същия парцел. Възможно ли е да е била розата? Дали розата по някакъв начин… не знам… ги е сътворила?

Роланд заумува над това.

— Според мен — каза той след малко — по-скоро сай Кинг е оставил тези знаци и сигули.

— Писателят — поясни Иди. Гой обмисли идеята, после бавно кимна. Имаше смътни спомени за нещо от гимназията, наречено „бог от машината“. Имаше си и засукан латински термин за него, ала младият мъж не можеше да се сети за него. Навярно бе зает да драска името на Мери Лу Кенопенски на чина, докато другите деца си записваха прилежно в тетрадките. Основната идея се състоеше в следното — когато някой драматург се озовеше в задънена улица, можеше да се измъкне от ситуацията с помощта на бог, който се спускаше на сцената в изрисувана с цветя каляска и спасяваше героите, изпаднали в беда. Този похват най-вероятно доставяше голямо удоволствие на по-религиозната част от театралната аудитория, която вярваше, че Господ — не тази спецефектова версия, спускана на сцената от някаква невидима за зрителите платформа, а Този, който бе на Небето — наистина спасяваше хората, които го заслужаваха. Подобни представи без съмнение бяха излезли от мода през последните векове, ала Еди бе убеден, че популярните романисти — какъвто сай Кинг щеше да стане — вероятно продължаваха да използват тази техника, само дето я вплитаха по-умело в произведенията си. Аварийни шлюзове. Карти с надпис „ИЗЛИЗАШ ОТ ЗАТВОРА“, „ИЗПЛЪЗВАШ СЕ ОТ ПИРАТИТЕ“ или „НЕОБИЧАЙНА БУРЯ ПРЕКЪСВА ЕЛЕКТРИЧЕСТВОТО И ЕКЗЕКУЦИЯТА СЕ ОТЛАГА“. Богът от машината (който всъщност бе авторът) правеше всичко възможно да спаси героя си, за да не завърши историята с изречение като това например: „И тъй ка-тетът бе избит до крак на Джерико Хил и лошите победиха, да живее Дискордия, колко тъжно, но пък следващия път може да имат повече късмет (какъв следващ път, ха-ха), КРАЙ.“

Малки спасителни въжета като ключа. Да не споменаваме миниатюрната костенурка.

— Ако той е написал за тези неща в книгата си — рече Еди, — това трябва да е станало, след като го видяхме през 1977 година.

— Право казваш — съгласи се Роланд.

— Пък и не ми се вярва да си ги е измислил добави младият мъж. — Наистина. Той не е…

— Шарлатанин? — попита с усмивка Сузана.

— Не! — изведнъж се обади Джейк. Беше потресен. — Той е нещо като изпращач. Предавател. — Момчето си мислеше за баща си и за работата му в телевизията.

Бинго! — възкликна Еди и посочи с пръст към него. Тази идея автоматично водеше до друга — в случай че Стивън Кинг не останеше жив достатъчно дълго време, за да вплете тези неща в историята си, ключът и костенурката нямаше да са налице, когато щяха да имат нужда от тях. Джейк щеше да бъде изяден от Пазителя на вратата в къщата на Дъч Хил… ако приемем, че изобщо стигнеше толкова далеч. Дори и да съумееше да избяга от чудовището от Дъч Хил, щеше да бъде разкъсан от Предците — вампирите от първи тип на Калахан, — когато стигнеше до „Дикси Пиг“.

Сузана си помисли дали да им каже за видението, което имаше, когато Мия започваше последното си пътешествие от хотела „Плаза Парк Хаят“ до „Дикси Пиг“. Намираше се в затворническа килия в Оксфорд, Мисисипи, а до слуха й достигаха гласове от някакъв телевизор наблизо. Чет Хънтли. Уолтър Кронкайт, Франк Макджий-телевизионни говорители, които повтаряха имена на мъртъвци. Някои от тези имена — като това на президента Кенеди и братята Дием — й бяха познати, ала други — като Криста Маколиф например — чуваше за пръв път. Тъмнокожата жена бе абсолютно сигурна, че името на Стивън Кинг също беше споменато. Партньорът на Чет Хънтли

(добър вечер, Чет, добър вечер, Дейвид)

беше казал, че Стивън Кинг е бил блъснат от микробус „Дояж“, докато се разхождал недалеч от дома си, и е починал при катастрофата. Според Бринкли писателят бил на петдесет и две години.

Ако Сузана им кажеше това, много неща можеха да се развият по различен начин — или изобщо да не се случат. Тя понечи да включи тази информация в разговора — едно камъче се удря в по-голям камък, който повлича два други и така се получава лавина, — когато бяха сепнати от изщракването на отваряща се врата и шума от приближаващи се стъпки. Всички мигом се обърнаха и Джейк сграбчи една оризия, докато останалите насочиха пистолетите си.

— Спокойно, момчета — измърмори Сузана. — Всичко е наред. Познавам този тип. — После се обърна към ДНК 45932, ДОМАШЕН ПОМОЩНИК, и му рече: — Не очаквах да се видим отново толкова скоро. Всъщност изобщо не очаквах да се срещнем отново. Какво става, Найджъл, стари приятелю?

Ето защо онова, което трябваше да бъде казано, остана неизречено, и deus ex machina, която можеше да се спусне в сублимния момент, за да спаси писателя, застрашен от смъртоносна среща с микробус „Додж“ през късната пролет на деветдесет и девета, си остана там, където си беше — високо над смъртните, улисани да играят ролите си в низините.

ТРИ

Според Сузана най-добрата черта на роботите беше, че повечето от тях изобщо не бяха злопаметни. Найджъл й каза, че не е успял да открие никой, който да поправи визуалното му оборудване (домашният помощник добави, че би могъл да свърши тази работа и сам, стига да имал достъп до необходимите компоненти, дискове и каквото там още му трябвало), ето защо се върнал, разчитайки на инфрачервеното си зрение, за да прибере останките от разбития (и абсолютно ненужен) инкубатор. Роботът-иконом й благодари за проявения интерес и се представи на приятелите й.

— Приятно ми е да се запознаем, Найдж — каза Еди, — но сигурно искаш час по-скоро да започнеш с ремонта, затова няма да те бавим. — Младият мъж говореше с приятен глас и прибра револвера си в кобура, но ръката му остана на дръжката. Всъщност беше малко обезпокоен от приликата между домашния помощник и вестоносеца в Кала Брин Стърджис. Онзи определено бе злопаметен.

— Не, остани — намеси се Роланд. — Може да ни потрябваш по някое време, но засега е по-добре да мълчиш. Изключи се, ако ти е угодно. — И ако не ти е угодно, се подразбираше от тона му.

— Разбира се, сай — отвърна Найджъл със звучния си британски акцент. — Можете да ме активирате отново с думите „Найджъл, трябваш ми“.

— Много добре — рече Стрелеца.

Роботът-домакин скръсти гънките си (ала без съмнение силни) ръце от неръждаема стомана пред гърдите си и замря неподвижно.

— Върнал се да събере строшените стъкла! — възкликна Еди. — Защо и корпорация „Тет“ да не продава такива роботи? Всяка американска домакиня ще поиска два — един за къщата и един за двора.

— Колкото по-малко се забъркваме с технологиите, толкова по-добре — мрачно изрече Сузана. Въпреки краткия сън, който бе успяла да си открадне до вратата между Федик и Ню Йорк, изглеждаше изтощена до смърт. — Виж докъде е стигнал този свят.

Роланд кимна към Джейк и той разказа за онова, което бе преживял с татко Калахан в Ню Йорк от 1999 година, като започна с таксито, което почти беше прегазило Ко, и завърши с безразсъдната атака на малобройния им отряд срещу армията от вампири и отрепки в „Дикси Пиг“. Не пропусна да разкаже как се бяха отървали от Черната тринайсетица, слагайки я в сейф за дългосрочно съхранение, където щеше да бъде на сигурно място до юни 2002, и как бяха открили костенурката, която Сузана им бе оставила — също като съобщение в бутилка — в канавката пред ресторанта.

— Храбра постъпка. — Тъмнокожата жена разроши косата на Джейк, след което погали главата на Ко. Рунтавелкото изпъна вратлето си, за да се наслади по-пълно на удоволствието, притворил очи и отдръпнал устните на лисичата си муцунка в усмивка. — Дяволски храбра постъпка. Благодаря, сай Джейк.

— Сай Ейк! — изджавка Ко.

— Ако не беше костенурката, да са ни убили и двамата. — Гласът на момчето звучеше спокойно, но лицето му бе пребледняло. — А така татко Калахан… той… — Изтри една сълза с опакото на дланта си и се взря в Роланд. — Ти използва гласа му, за да ми изпратиш съобщение. Чух те.

— Да, налагаше се — съгласи се Стрелеца. — Той искаше същото.

— Вампирите не успяха да го докопат — продължи момчето. — Той използва рюгера ми, преди да са успели да изпият кръвта му и да го превърнат в един от тях. Макар че не смятам, че щяха да направят точно това — по-скоро щяха да го разкъсат на парчета и да го изядат. Направо бяха обезумели.

Роланд кимаше.

— Последното нещо, което изпрати — мисля, че го изрече високо на глас, обаче не съм много сигурен, — беше… — Джейк се замисли. Сълзите вече бликаха неудържимо от очите му. — Той каза: „Нека откриеш своята Кула, Роланд, да влезеш вътре и да се изкачиш до върха й!“ После… — момчето подсмръкна — издъхна. Като пламъче на свещ. Отиде в някой друг свят, ако има подобно нещо.

Джейк замълча. За известно време никой от тях не пророни нито дума, сякаш предварително се бяха уговорили да почетат татко Калахан с безмълвието си. Накрая Еди каза:

— Добре, вече отново сме заедно. Какво, по дяволите, ще правим оттук насетне?

ЧЕТИРИ

Роланд седна и отправи намръщен поглед към Еди, чието значение — по-ясно от каквито и да било думи — беше: „Защо си играеш с търпението ми?“

— Добре де — вдигна рамене младият мъж. — Просто навик. Стига си ме гледал така.

— Какво е навик, Еди?

Напоследък съпругът на Сузана се сещаше все по-рядко за последната си година с Хенри, но ето, че сега споменът за брат му изплува в съзнанието му. Младият стрелец не искаше да си го признае, но не защото се чувстваше засрамен, а понеже неговият дин се дразнеше, когато Еди заговореше с гласа на своя по-голям брат. И навярно така бе честно. Хенри беше оформящата, определяща сила в живота на Еди, тъй както Корт бе определящата сила в живота на Роланд… ала Стрелеца не говореше за някогашния си учител през цялото време.

— Това да задавам въпроси, когато вече знам отговора — рече съпругът на Сузана.

— И какъв е отговорът този път?

— Преди да поемем към Кулата, трябва да се върнем до Тъндърклап, където или ще избием Разрушителите, или ще ги освободим. Каквото там е необходимо, за да опазим Лъчите. А, да не забравя — трябва да убием Уолтър, Флаг или както там се нарича, защото той е фелдмаршалът, нали така?

— Точно така — съгласи се Роланд, но ето, че в играта се включи нов играч. — Погледна към робота. — Найджъл, трябваш ми.

Домашният помощник разпери ръце и вдигна глава.

— Как мога да ви бъде полезен?

— Като ми дадеш нещо за писане. Имаш ли подръка подобно нещо?

— Писалки, моливи и тебешир има в кабинката на надзирателя в далечния край на Залата за екстракции.

— Залата за екстракции — повтори Роланд, оглеждайки десетките легла. — Така ли я наричате?

— Да, сай. — След което добави почти боязливо: — Елизиите на гласни и фрикативните съгласни подсказват, че сте ядосан. Така ли е?

— Хиляди деца са били отвличани и докарвани тук — предимно здрави деца от един свят, където твърде много се раждат с увреждания, — след което са изсмуквали мозъците им. Защо трябва да съм ядосан?

— Сай, мога да заявя с положителност, че нямам никаква представа — каза Найджъл. Навярно вече съжаляваше за решението си да се върне тук. — Но мога да ви уверя, че не съм вземал никакво участие в екстракционните процедури. Аз отговарям за домакинските задължения и поддръжката.

— Донеси ми молив и парче тебешир.

— Сай, няма да ме разрушите, нали? През последните дванайсет-четиринайсет години екстракциите се извършваха под ръководството на доктор Скоутър, а той е мъртъв. Тази лейди-сай го застреля, и то със собствения му пистолет — каза роботът с укорителен тон.

Ала Роланд не обърна никакво внимание на това.

— Донеси ми молив и парче тебешир — повтори той, — и то колкото се може по-бързо.

Найджъл се втурна да изпълни заповедта му.

— Когато каза нов играч, имаше пред вид бебето, нали? — попита Сузана.

— Да — потвърди Стрелеца. — Той има двама бащи, този ба-боу.

Тъмнокожата жена кимна и се замисли за историята, която Мия й бе разказала по време на тодашното им посещение в изоставения Федик — да, наистина се оказа изоставен от всички, с изключение на Сейър, Скоутър и мародерстващите Вълци. Двете жени — едната черна, а другата бяла, едната бременна, а другата не — бяха седнали пред кръчмата „Капан за младежи“. Тогава ничията дъщеря бе разказала доста неща на жената на Еди Дийн — навярно дори повече, отколкото всяка от тях знаеше.

„Ето там те ме преобразиха“ — й беше казала Мия, като под „те“ навярно имаше предвид Скоутър и лекарския екип. Дали е имало и магьосници? Хора като манихейците, но преминали на другата страна? Може би. Кой можеше да знае? В Залата за екстракции я бяха направили смъртна. Тогава със спермата на Роланд вътре в нея нещо друго се бе случило. Мия не си спомняше много от тази част — само червена тъмнина. Тъмнокожата жена се зачуди дали Пурпурният крал не бе навестил Мия лично, обладавайки я с древното си паякообразно тяло, или пък неописуемото му семе е било транспортирано по някакъв начин, за да се смеси с това на Стрелеца. Каквото и да се бе случило, мъничето се бе превърнало в отвратителния хибрид, който Сузана бе видяла — не върколак а паяколак. И сега се намираше някъде там, навън, а може и да се криеше съвсем наблизо и да слушаше как се съвещават и пращат Найджъл да донесе принадлежности за писане…

„Да. — помисли си тя. — То ни наблюдава. Ненавижда ни… но не в еднаква степен. Навярно дан-тетът мрази най-много Роланд. Първия си баща.“

Сузана потрепери.

— Мордред възнамерява да те убие, Роланд — каза тя. — Това е неговото призвание. За това е създаден. За да сложи край на живота ти, на делото на живота ти и на Кулата.

— Да — рече Роланд, — и да властва на мястото на баща си. Защото Пурпурният крал е стар и все повече се убеждавам, че е затворен нейде. Ако е така, значи той вече не е основният ни враг.

— Ще отидем ли в замъка му от другата страна на Дискордия? — попита Джейк. Това бяха първите му думи след продължилото му половин час мълчание. — Ще отидем, нали?

— Мисля, че да — отвърна Стрелеца. — „Le Casse Roi Russe“, както го нарича старата легенда. Ще отидем там ка-тет и ще избием всичките му обитатели.

— Така да бъде — съгласи се Еди. — В името на Бога, така да бъде.

— Да — продължи техният дин. — Ала първата ни цел са Разрушителите. Лъчетръсът, който почувствахме в Кала Брин Стърджис, точно преди да дойдем тук, показва, че почти са приключили с работата си. Дори и да не…

— Пашата работа е да сложим край на това, което вършат — обобщи Еди.

Стрелеца кимна. Изглеждаше по-уморен от всякога.

— Да — рече. — Да ги убием или да ги освободим. На всяка цена трябва да им попречим да разрушат последните два Лъча. Трябва да убием и дан-тета… който принадлежи на Пурпурния крал… и на мен.

ПЕТ

Найджъл се оказа доста полезен (макар и не само за Роланд и неговия ка-тет, както се оказа). Той донесе два молива, две писалки (едната беше доста голяма и имаше такъв старинен вид, че би изглеждала най на място в ръцете на някой писар от времето на Дикенс) и три тебешира, единият от които се подаваше от сребрист цилиндър, наподобяващ дамско червило. Стрелеца го взе и даде на Джейк едно от другите парчета.

— Не мога да пиша думи, които да разберете лесно — каза, но цифрите ни са същите или поне достатъчно сходни. Нарисувай това, което ти казвам, Джейк, и гледай да е четливо!

Момчето изпълни заръката му. Получи се груба, ала разбираема карта с легенда.

— Федик — каза Роланд, посочвайки „1“, след което го свърза с „2“ с къса линия. — А това е замъкът Дискордия с вратите под него. Ако това, което сме чули, е вярно, броят им е невъобразим. Трябва да има проход, чрез който да стигнем от тук до там под замъка. Сега, Сузана, разкажи отново как Вълците излизат от там и какво правят.

Той й подаде тебешира в сребристия цилиндър.

— Те минават през еднопосочна врата, която ги извежда тук — рече, докато прокарваше линия между „2“ и „3“, което Джейк бе отбелязал като „станция Тъндърклап“. — Навярно ще разпознаем този портал, когато го видим, защото би трябвало да е голям, освен ако не се движат в индийска нишка.

— Не е изключено — обади се Еди. — Стига да не греша, те са заимствали доста неща от древните.

— Не грешиш — каза му Роланд. Продължавай, Сузана. — Той не беше приклекнал, а седнал, изпъвайки единия си крак напред. Еди се замисли колко ли го болеше хълбокът и дали в чантата, която отново бе получил благодарение на Джон Кълъм, бе останало нещо от котешкото масло на Росалита. Съмняваше се.

— Вълците яздят покрай железопътната линия поне докато не излязат от сенките… от мрака… или каквото и да е там. Ти знаеш ли, Роланд?

— Не, но съвсем скоро ще разберем. — Направи любимия си жест с пръстите на лявата си ръка, демонстрирайки нетърпението си.

— Те прекосяват река Уай, отиват в Калите и отвличат децата — продължи тъмнокожата жена. — Когато се връщат до станция Тъндърклап, мисля, че натоварват децата и конете на влака и отиват с него във Федик, може би защото вратите не са подходящи за тях.

— Да, мисля, че е така — съгласи се Роланд, — Така стигат до този девар-той — затвора, който маркирахме с „8“.

— Скоутър и нацистките му доктори са използвали тези подобни на шлемове приспособления, за да извлекат нещо от децата — каза Сузана. — Навярно това е нещото, което дават на Разрушителите. Хранят ги с него или ги инжектират, нямам представа. Децата и мозъчното вещество се връщат в станция Тъндърклап посредством портала. Хлапетата биват изпращани обратно в Кала Брин Стърджис и другите Кали, а в този така наречен девар-той…

— Господаую, вечеуята е сеувиуана — обади се мрачно Еди.

Найджъл изобщо не разбра за какво говори младият стрелец.

— Бихте ли искали да похапнете, уважаеми? — попита домашният помощник с ведър глас.

Джейк си даде сметка, че червата му къркорят. Бе ужасно да е тъй гладен толкова скоро след смъртта на отеца — и нещата, които бе видял в „Дикси Пиг“, — ала наистина умираше от глад.

— Тук има ли някаква храна, Найджъл? — попита той. — Има ли?

— Естествено, че има, млади човече — отвърна роботът-иконом. — Боя се, че менюто ни не е особено разнообразно — разполагаме само с консервирани храни, но пък сред тях можете да избирате между двайсетина вида ястия като печен боб, риба тон, няколко вида супи…

— Риба-стон за мен — каза Роланд, — но донеси повече, ако ти е угодно.

— Разбира се, сай.

— Може би няма да можеш да ми приготвиш един „Елвис Спешъл“ — рече замечтано момчето. — Това е фъстъчено масло, банани и бекон.

— Ти уби рибата, хлапе! — възкликна Еди. — Сигурно няма как да видиш на тази светлина, но съм сигурен, че позеленях.

— За съжаление не разполагам нито с бекон, нито с банани — каза Найджъл (произнасяйки „банани“ като „ба-НАААА-ни“), — но имам фъстъчено масло и три вида желе. Както и ябълково масло.

— Ябълково масло звучи добре — облиза се Джейк.

— Продължавай, Сузана — нареди Роланд, докато роботът-иконом се заемаше да изпълни поръчката им. — Май не трябва да те притискам толкова, защото след като се нахраним, ще трябва да си починем малко. — Не беше особено очарован от тази перспектива.

— Не мисля, че е останало нещо друго за казване — рече жената. — Звучи ми смущаващо — и ми изглежда смущаващо впрочем, тъй като нашата малка карта няма мащаб, — ала Вълците повтарят експедициите си на всеки двайсет и четири години или нещо такова; от Федик до Кала Брин Стърджис, после отново до Федик с децата, за да изгребат мозъците им. Накрая връщат малчуганите в Каните, а мозъчната субстанция отива в затвора, където държат Разрушителите.

— Девар-той — рече Джейк.

Сузана кимна.

— Въпросът е какво да направим, за да прекъснем този цикъл.

— Влизаме през портала към станция Тъндърклап — каза Роланд — и от нея се прехвърляме там, където държат Разрушителите. След което… — погледна към всеки от ка-тета си и вдигна левия си юмрук, изпъвайки само показалеца в сух експресивен жест.

— Там ще има стражи — обади се Еди. — И сигурно ще са много. Ами ако са повече от нас?

— Няма да ни е за пръв път — вдигна рамене Стрелеца.

ВТОРА ГЛАВА

НАБЛЮДАТЕЛЯТ

ЕДНО

Найджъл се върна с поднос с размерите на огромно колело. На него имаше купчини от сандвичи, два термоса, пълни със супа (говежда и пилешка), и кенове с напитки — „Кока-кола“, „Спрайт“, „Ноз-а-ла“ и нещо с идиотското название „Суров мозък суров“. Еди го опита и провъзгласи на всеослушание, че е върхът на гадорията.

Всички виждаха, че Найджъл вече не е онзи изискан, благовъзпитан тип, какъвто навярно помнеха изминалите столетия. Ромбовидната му глава се отмяташе ту на една, ту на друга страна — когато се килваше наляво, той казваше „Un, deux, Trois!“, а щом увиснеше надясно — „Ein, zwei, drei!“[1]. Освен това от диафрагмата му бе започнало да се чува някакво постоянно стържене и потракване.

— Какво ти става, сладурче? — попита Сузана, когато домашният помощник сложи подноса между тях.

— Автодиагностичният преглед предполага тотално изключване на всички системи в рамките на два до шест часа — съобщи Найджъл с печален, ала спокоен глас. — Съществували отпреди логически грешки, които бяха изолирани успешно до този момент, по някакъв начин са проникнали в ГМС. — Роботът килна рязко главата си надясно и изрецитира:

„Ein, zwei, drei!

Живей свободно или край

на живота си сложи —

Грег е в твоите очи!“

— Какво е ГМС? — попита Джейк.

— А кой е този Грег?

— ГМС означава Главни мисловни системи — обясни Найджъл. — Има два вида системи — рационални и ирационални. Съзнание и подсъзнание, както бихте казали вие. Що се отнася до Грег, това би трябвало да е Грег Стилсън — един герой от романа, който чета. Много приятна книжка. Казва се „Мъртвата зона“ от Стивън Кинг. А ако ме питате защо съм го набъркал в този контекст, нямам никаква представа.

ДВЕ

Найджъл обясни, че логическите грешки са нещо доста често срещано при така наречените роботи на Азимов. Колкото по-висок е интелектът на робота, толкова повече са логическите грешки… и толкова по-скоро започват да се появяват. Древните (Найджъл ги наричаше „Създателите“) компенсираха това чрез въвеждането на стриктна изолираща система, като поставяха под своеобразна карантина мисловните дефекти, сякаш бяха едра шарка или холера. (Джейк си каза, че тази идея е интересна, макар че според него психиатрите не биха я приели особено възторжено, защото твърде скоро щяха да останат без работа.) Найджъл вярваше, че травмата от загубата на зрението му бе отслабила по някакъв начин умствените му системи за оцеляване и сега в електрическите му вериги кръжаха най-различни вредни елементи, които подкопаваха индуктивните и дедуктивните му способности и прецакваха логическите му схеми. Той каза на Сузана, че ни най-малко не й се сърди за постъпката й и тя вдигна юмрук до слепоочието си, и му благодари. Всъщност тъмнокожата жена не се доверяваше особено на добрия стар ДНК 45932, макар че не знаеше къде се корени причината за недоверието й. Навярно подозрителността й идваше от времето, прекарано в Кала Брин Стърджис, когато един немного по-различен от Найджъл робот се бе превърнал в гадно и отмъстително копеле. Ала имаше и още нещо.

„Малкото ми око е нащрек“ — помисли си Сузана.

— Покажи си ръцете, Найджъл.

Когато роботът се подчини, всички видяха твърдите косъмчета между ставите на стоманените му пръсти. Както и кръвта по… можеше ли да се каже „кокалче“?

— Какво е това? — попита тъмнокожата жена, вдигайки няколко от косъм четата.

— Съжалявам, мадам, не мога да…

Не виждаше. Не, естествено, че не виждаше — домашният помощник имаше инфрачервена видимост, но основното му зрение беше унищожено от Сузана Дийн, дъщеря на Ган, стрелец от ка-тета на деветнайсетицата.

— Косми. Има и малко кръв.

— А, това ли — възкликна роботът. — Има плъхове в кухнята, мадам. Програмиран съм да унищожавам тези паразити всеки път, когато ги забележа. За съжаление трябва да отбележа, че напоследък броят им се увеличи значително; ала какво да се прави — светът се промени. — Роботът изведнъж килна главата си наляво и занарежда: — Un-deux-trois! Minni Mouse est la mouse pour moi[2]!

— Хъммм… кога уби Мини и Мики, Найдж, стари приятелю? — поинтересува се Еди. — Преди или след като приготви сандвичите ни?

— След това, сай, мога да ви уверя!

— Е, и да ме лъжеш, ще го преживея! — каза младият мъж. — Беднячето, което изгълтах в Мейн, е залепнало за ребрата ми като пиявица.

— Забрави да кажеш „un, deux, trios“ — каза тъмнокожата жена. Думите се изплъзнаха от устата й, преди да осъзнае, че ще ги изрече.

— Моля? — Еди седеше, прегърнал я през рамо. Откакто четиримата отново се бяха събрали, той докосваше Сузана при всяка възможност, сякаш се мъчеше да се убеди, че тя наистина е тук до него.

— Нищо. — По-късно, когато домашният помощник излезеше от залата или се разпаднеше напълно, щеше да му сподели предчувствието си. Мислеше си, че роботите от типа на Найджъл и Анди, като онези от разказите на Айзък Азимов, които беше чела като момиче, не трябваше да лъжат. Навярно роботът-вестоносец от Кала Брин Стърджис или бе модифициран, или се бе модифицирал сам за това, тъй че това не беше никакъв проблем. Що се отнася до Найджъл обаче, проблем определено имаше — и то голям проблем. Сузана смяташе, че за разлика от Анди роботът-иконом е добросърдечен, ала той или лъжеше, или разкрасяваше истината за плъховете в склада за хранителни продукти. Както и за някои други неща. „Ein, zwei, drei“ и „Un, deux, trios“ беше неговият начин да освободи напрежението. Макар и само за известно време.

„Мордред“ — каза си тя и се огледа. Взе си един сандвич, защото трябваше да се храни — и тя бе прегладняла като Джейк, — но вече нямаше апетит и тя знаеше, че няма да изпита никакво удоволствие от това, което пъхаше в устата си. „Срещнал се е с Найджъл и сега ни наблюдава отнякъде. Знам го — усещам го.“

И докато отхапваше от вакуумирания сандвич с консервирано — и незнайно откъде добито — месо, си помисли:

„Една майка винаги усеща тези неща.“

ТРИ

Никой от тях не искаше да спи в Залата за екстракции (въпреки че можеха да си избират между повече от триста току-що оправени легла) или в изоставения град навън, ето защо Найджъл ги поведе към жилищния корпус, като се спираше непрекъснато, за да отметне настрани глава и да започне да брои на немски или на френски, като накрая започна да добавя числа и на някакъв непознат език.

Преминаха през някаква кухня — препълнена с лъскави машини от неръждаема стомана, бръмчащи приглушено, — която бе доста различна от старинната готварница под замъка Дискордия, където Сузана се бе озовала в тодаш. Пътешествениците видяха бъркотията, останала след като Найджъл бе приготвил сандвичите им, но не забелязаха никакви следи от плъхове — живи или мъртви. Въпреки това обаче никой не отбеляза този факт.

Чувството на Сузана, че ги наблюдават, ту се появяваше, ту изчезваше.

Минаха през кухненския килер и се озоваха в уютно тристайно апартаментче, където Найджъл навярно окачваше шапката си, тъй да се каже. Нямаше спалня, ала зад дневната и стаята, пълна с наблюдателно оборудване, имаше чудесен кабинет с писалище от дъбово дърво, кресло, халогенна лампа за четене, а етажерките по стените бяха отрупани с книги. Компютърът на бюрото беше произведен от „Норт Сентрал Позитроникс“, което не изненада никого. Роботът им донесе одеяла и възглавници, за които ги увери, че са съвсем чисти.

— Сигурно спиш прав, но си мисля, че когато четеш, предпочиташ да се отпуснеш в това кресло — отбеляза Еди.

Точно тъй си е, едно-две-триги — отговори домашният помощник, — ’щот обичам хубавите книги. Така съм програмиран.

— Ще спим шест часа, после ставаме — обяви Роланд.

Междувременно Джейк се зае да разглежда книгите. Ко пристъпваше до него, вечно покрай петите му, докато момчето оглеждаше гръбчетата на томовете и от време на време изваждаше по някой, за да го разлисти.

— Има произведения на Дикенс, както изглежда… — започна — на Стайнбек… Томас Улф… Зейн Грей[3]… някакъв си Макс Бранд[4]… Елмор Ленард… и вечно популярния Стив Кинг.

Останалите трима от ка-тета също се приближиха и разгледаха двете полици с книгите на Стивън Кинг, които бяха повече от трийсетина — четири от тях имаха внушителна големина, а две бяха огромни като енциклопедии. Очевидно Кинг беше станал доста продуктивен след Бриджтън. Последното му произведение се казваше „Сърца в Атлантида“ и бе публикувано в годината, която им бе много позната — 1999. Единствените, които липсваха — доколкото стрелците можеха да кажат, — бяха книгите за тях, ала предположиха, че Кинг все пак ги е написал. Джейк провери титулните страници и откри няколко големи празноти. Това обаче можеше да не означава нищо — все пак човекът бе написал толкова много.

Сузана разпита робота, който каза, че никога не е виждал книга от Стивън Кинг, в която да става дума за Роланд от Гилеад или за Тъмната кула. После килна рязко главата си наляво и започна да брои на френски, този път до десет.

— Въпреки това — започна Еди, след като Найджъл се оттегли от стаята, докато тракаше и стържеше — се обзалагам, че има много информация, която да използваме. Роланд, смяташ ли, че трябва да опаковаме книгите на Стивън Кинг и да ги вземем с нас?

— Може би — рече Стрелеца, — но няма да го направим, понеже може да ни объркат.

— Защо казваш това?

Роланд само поклати глава. Всъщност не знаеше, ала беше сигурен, че е прав.

ЧЕТИРИ

Нервният център на Експериментална станция „Дъга 16“ се намираше на четири нива по-надолу от Залата за екстракции, кухнята и Школата на Найджъл. Ако някой искаше да влезе в Контролния корпус, трябваше да мине през преддверието във формата на капсула, което се отваряше отвън чрез последователното използване на три идентификационни карти. Вътре имаше повече от десетина помещения, ала нас ни интересува само онова с телевизионните монитори и приспособленията за сигурност. Едно от тези приспособления управляваше малобройна, но ожесточена армия от роботи-преследвачи и убийци, въоръжени със сничове и лазерни пистолети; друго можеше да разпространи отровен газ (от същия вид, който бе използвал и Блейн Моно, за да изтрови жителите на Луд), в случай че вражеските сили превземеха станцията. Което от гледната точка на Мордред Дисчейн вече се бе случило. Той се опита да активира ловците-убийци и отровния газ; ала нищо не се получи. Сега Мордред беше с окървавен нос, посиняваща цицина на челото и подута долна устна, защото бе паднал от стола, на който седеше, и се бе изтърколил на земята, надавайки пискливи, детински викове, които изобщо не отразяваха силата на яростта му.

Да ги гледа на пет различни екрана и да не може нито да ги убие, нито да ги нарани! Нищо чудно, че беше разгневен! Сега усещаше как живата тъмнина отново го обгръща — тъмнината, която ознаменуваше преобразяването му, — ето защо се опита да се успокои, за да попречи на промяната. Вече бе открил, че трансформацията от човешкия към паякообразния му облик (и обратно) поглъща потресаващо количество енергия. Навярно по-нататък това нямаше да има чак такова голямо значение, ала сега трябваше да внимава, за да не умре от глад като пчела след полски пожар.

Това, което ще ви покажа, е по-странно от всичко, което сме видели досега, и трябва да ви предупредя, че в началото може да ви се прииска да се засмеете. В това няма нищо лошо. Смейте се, щом трябва. Само не откъсвайте око от онова, което гледате, защото тази твар може да ви стори зло дори и във въображението ви. Не забравяйте, че тя има двама бащи — и двамата убийци.

ПЕТ

Сега, само няколко часа след раждането му, мъничето на Мия вече тежеше над десет килограма и изглеждаше като здраво шестмесечно бебе. Единствената му одежда се състоеше от импровизираната хавлиена пелена, която му бе сложил Найджъл, когато го бе нахранил за пръв път с дивеч от околностите на Когана. Детето определено имаше нужда от пелена, тъй като още не можеше да контролира телесните си функции. Мордред разбираше, че съвсем скоро ще придобие този контрол — навярно още преди края на деня, ако продължава да расте с това темпо, — но идеята да изпоцапа всичко наоколо не му допадаше особено. Докога ли щеше да бъде затворник в това идиотско бебешко тяло?

Наистина беше ужасно. Да паднеш от стола и да не можеш да направиш нищо друго, освен да лежиш на земята, да махаш с ръчички и крачета, да кървиш и да цивриш! ДНК 45932 можеше веднага да дойде да го вземе — роботът-иконом можеше да се съпротивлява на заповедите на сина на Краля, доколкото оловна тежест, хвърлена от висок прозорец, можеше да се съпротивлява на земното притегляне, — ала Мордред не се осмеляваше да го извика. Кафявата кучка и без това вече бе заподозряла, че нещо с Найджъл не беше наред — тази мръсница бе адски наблюдателна, а синът на Краля беше изключително уязвим. Можеше да контролира и най-малката машинка в станция „Дъга 16“ — да комуникира с машините бе само един от многобройните му таланти, — но докато лежеше на пода на стаята с надпис „КОНТРОЛЕН ЦЕНТЪР“ на вратата (много отдавна, преди светът да се промени, я наричаха „Главата“), Мордред осъзна колко малко машини бяха останали. Нищо чудно, че баща му искаше да срине Кулата и да започне отначало! Този свят за нищо не ставаше.

Трябваше да се преобрази отново в членестоногия си облик, за да се качи на стола, където пак да се превърне в човек… и когато най-накрая направи това, стомахът му вече стържеше от глад, а киселият вкус в устата му бе нетърпим. Енергията му се изтощаваше не само от преобразяването му — паякообразният му вид бе по-близък до истинската му същност и когато беше в този облик, метаболизмът му бе много по-бърз и енергичен. Мислите му също се променяха и в това имаше нещо привлекателно, тъй като човешките му мисли бяха оцветени от емоции (върху които той нямаше никакъв контрол, макар и да подозираше, че с времето нещата щяха да се променят), което бе доста неприятно. Когато беше паяк, мислите му не бяха истински мисли, не и в човешкия смисъл на думата, а тъмни, бушуващи импулси, надигащи се от някакво влажно вътрешно пространство. Те го караха да

(ЯДЕ)

и

(С ЖИТА)

и

(ГРАБИ)

и

(УБИВА)

Множеството възхитителни начини да върши тези неща отекваха из рудиментарното съзнание на дан-тета като огромни машини с ярки фарове, които профучаваха незабелязани през най-мрачното време на света. Да мислиш по този начин — да забравиш за човешката си половина — бе невероятно привлекателно, ала Мордред си каза, че да направи това сега, когато бе изключително уязвим, беше равносилно на самоубийство.

И за малко да стане така. Гой вдигна дясната си ръка — розова, гладка и голичка, — за да може да погледне десния си хълбок. Точно там го бе простреляла кафявата кучка и въпреки че Мордред бе пораснал значително оттогава и бе удвоил както височината, така и теглото си, раната още не се бе затворила и от нея се процеждаше кръв и някаква тъста тъмножълта субстанция с отвратителна миризма. Гой си мислеше, че тази рана в човешкото му тяло никога няма да зарасне, тъй както никога нямаше да му порасне нов крак на мястото на този, който черната мръсница бе откъснала с изстрела си. И ако тя не се беше препънала ка; той не се съмняваше в това — куршумът щеше да отнесе главата вместо крака му и тогава играта щеше да приключи, защото…

В този момент се разнесе някакво дрезгаво стържещо бръмчене. Мордред погледна към монитора, който показваше вратата към Контролния корпус, и видя, че роботът-иконом стои там с торба в едната си ръка. Торбата потрепваше и устата на чернокосото, непохватно повито бебе, седнало пред многобройните монитори, веднага започна да се пълни със слюнка. Мъничето протегна ръчичка и натисна няколко бутона. Външната врата на Контролния корпус се плъзна настрани и Найджъл пристъпи в преддверието, което бе построено като противогазово убежище. Мордред незабавно се насочи към бутоните, отварящи вътрешната врата с комбинацията 2-5-4-1-3-1-2-1, но движенията му още не бяха прецизни и явно бе сбъркал някоя цифра, защото бе възнаграден с поредната порция бръмчене и един вбесяващ женски глас (вбесяващ, защото му напомняше за гласа на кафявата кучка) каза: „ВИЕ ВЪВЕДОХТЕ ПОГРЕШЕН КОД ЗА СИГУРНОСТ ЗА ТАЗИ ВРАТА. МОЖЕТЕ ДА ОПИТАТЕ ОТНОВО ПРЕЗ СЛЕДВАЩИТЕ ДЕСЕТ СЕКУНДИ. ДЕСЕТ… ДЕВЕТ…“

Ако можеше да говори, новороденото с радост би изкрещяло „Да ти го начукам!“, ала още не можеше. Най-доброто, което можеше да стори, бе да гука и да се лигави по бебешки, което със сигурност би накарало Мия да заликува от майчина гордост. Нямаше нерви да се занимава пак с проклетите бутони, защото изгаряше от нетърпение да получи онова, което роботът носеше в торбата. Плъховете (предполагаше, че са плъхове) този път бяха живи. Живи, за бога, кръвта още течеше във вените им.

Мордред затвори очи и се концентрира. Червената светлина, която Сузана бе видяла преди първото му преобразяване, отново обгърна тялото му, като започна от главата и стигна до обагрената му в пурпурно лява петичка. Когато сиянието отслабна, кръвта и гнойта потекоха по-силно от раната на хълбока му и бебето извика от болка. Дясната му длан се стрелна към раната и после започна да размазва кръвта по коремчето му с кръгови движения, сякаш така щеше да намали болката. За миг около тялото му проблесна черен ореол, а човешкият му облик потрепери, ала този път новороденото не се преобрази. Мордред се отпусна тежко на стола, дишайки запъхтяно, а от пениса му шурна тънка струйка урина, която навлажни предницата на хавлиената кърпа, която му служеше за пелена. Изпод контролното табло пред стола се чу приглушен пукот, а вратата с надпис „ГЛАВЕН ВХОД“ плавно се отвори.

Найджъл пристъпи тежко в помещението. Металната му глава не спираше да се върти, а езиците, на които бе започнал да брои, вече не бяха два или три, а над десетина.

— Сър, наистина не мога да продължа да…

Мордред обаче не обърна никакво внимание на думите му. Той загука радостно („гу-гу-га-га“) и протегна розовите си ръчички към торбата. Мисълта, която изпрати на домашния помощник, бе ясна и студена: „Млъквай. Дай ми това, което искам“.

Роботът-иконом остави товара си в скута му. Отвътре се чу някакво писукане, наподобяващо човешка реч, и младенецът най-накрая осъзна, че това, което шаваше и риташе вътре, бе едно-единствено създание. Не плъх, а нещо по-голямо! По-голямо и с повече кръв!

Той отвори торбата и надникна. Обрамчени в златисто очи впериха умоляващия си взор в него. За миг Мордред си помисли, че това е някаква птица — онази птица, която лети през нощта и прави „буху-буху“, не можеше да се сети за името й, но после забеляза, че животинчето имаше козина, а не пера. Беше трокен, известен в повечето части на Средния свят като рунтавелко; и, съдейки по вида му, донесеното от Найджъл зверче съвсем скоро бе престанало да суче от майка си.

„Спокойно, миличко, спокойно — насочи мислите си към него Мордред, докато устата му се пълнеше с лиги. — И двамата сме на един хал, мое мъничко приятелче — и ти, и аз сме сиротни дечица, останали без майки в един жесток, студен свят. Само стой неподвижно и ще те даря с утеха.“

Да си имаш работа с толкова малко и простичко създание не беше кой знае колко по-различно от това да си имаш работа с машините. Мордред надзърна в мислите му и откри възела, контролиращ волята му. После се протегна с мисловната си ръка — ръката, изградена от волята му — и я сграбчи. За момент в съзнанието му отекнаха изплашените, боязливи мисли на зверчето

(не ме наранявай моля те не ме наранявай; моля те остави ме да живея; искам да живея да си играя да живея; моля те не ме наранявай моля те не ме наранявай моля те остави ме да живея)

и той им отговори:

„Всичко е наред, не се страхувай, приятелче, всичко е наред.“

Пухкавото зверче в торбата (Найджъл го бе открил в хангара, където бе разделено от майка си, братята и сестрите си със затварянето на автоматичната врата) се успокои. Не вярваше особено на тези думи, макар че много му се искаше да вярва.

ШЕСТ

Осветлението в Школата на Найджъл бе намалено до една четвърт от капацитета на лампите. Когато Ко започна да скимти, Джейк веднага отвори очи. Другите продължиха да спят.

„Какво има, Ко?“

Четириногият му приятел не отговори — само продължи да скимти. Обрамчените му в златисто очи бяха вперени в потъналия в сенки далечен ъгъл на стаята, сякаш там имаше нещо ужасно. Джейк си спомни как се взираше по същия начин в другия край на спалнята си, след като се будеше от кошмарите, в които бе сънувал чудовището на Франкенщайн, Дракула или

(Тиранозагорял кекс)

някакво друго страшилище. Сега, мислейки си, че рунтавелковците също имат кошмари, той отново се опита да докосне съзнанието на Ко. В началото нямаше нищо, след което се появи неясният образ

(очи… златисти очи, обгърнати от мрак)

на нещо, което би могло да бъде рунтавелко в торба.

— Шшшш — прошепна момчето в ухото на Ко, прегръщайки пухкавото животинче. — Не ги събуждай, те имат нужда от сън.

— Сън — повтори тихо зверчето.

— Сънувал си лош сън — успокояваше го Джейк. — Понякога и аз сънувам такива неща. Те не са истински. Няма нищо страшно. Никой няма да те сложи в торба. Хайде, заспивай отново.

— Ново. — Ко положи носле върху предните си лапички. — Ко-бъде-тих.

„Добро момче — помисли си Джейк. — Лека нощ.“

Ала обрамчените в златисто очи на рунтавелкото останаха отворени още известно време, без тревогата в тях да изчезне. Накрая Ко намигна на момчето и ги затвори. Миг по-късно обаче отново се ококори в тъмното. Някъде, съвсем наблизо, бе издъхнал негов събрат… ала смъртта беше неотменима част от живота и винаги щеше да бъде.

Ко заспа и започна да сънува как се разхожда заедно с Джейк под Луната на търговеца. Докато се унасяше, момчето улови съновидението му и двамата потънаха в царството на бляновете, понесени на крилете на един и същ сън.

„Кой е умрял, Ко?“ — попита Джейк под едноокия всезнаещ блясък на Търговеца.

„Ко — каза четириногият му приятел. — Делах.“ Много.

Рунтавелкото не каза нищо повече под оранжевото сияние на луната; всъщност бе открил сън в съня си и там Джейк също го придружи. Този сън беше по-хубав. В него двамата си играеха заедно под ярките слънчеви лъчи. По едно време към тях се приближи друг рунтавелко — доста тъжен, съдейки по вида му. Той се опита да ги заговори, но нито Джейк, нито Ко можаха да го разберат, понеже говореше на английски.

СЕДЕМ

Мордред още не беше достатъчно силен, за да извади животинчето от торбата, а Найджъл или не искаше, или не можеше да му помогне. Роботът стоеше прав до вратата на Контролния център и мяташе френетично главата си наляво-надясно, като не спираше да брои и да стърже по-силно от всякога. Неприятна миризма на изгоряло бе започнала да се излъчва от механичните му вътрешности.

Новороденото най-накрая успя да преобърне торбата и животинчето, което навярно нямаше и половин годинка, падна в скута му. Очите му бяха полуотворени, ала жълто-черните им орбити бяха мътни и безжизнени.

Мордред отметна главата си назад и мъничкото му лице се намръщи, докато се концентрираше. Аленото сияние отново пробяга по тялото му и черната му коса започна да се изправя, ала преди космите му да са щръкнали, бебешкото му телце вече беше изчезнало, заменено от черното членестоного туловище. Паякът впи четири от седемте си крайника в пухкавото зверче и го примъкна без никакви усилия до лакомата си паст. За двайсет секунди изсмука всички телесни сокове на пухкавото животинче, след което завря устата си в слабините на бозайника, разкъса меката кожа и погълна червата, които се изсипаха оттам — вкусни, хранителни наденици сочно месо. После продължи по-навътре, издавайки приглушени мяукащи звуци на задоволство, докато прекършваше гръбнака на рунтавелкото и изсмукваше костния му мозък. Повечето енергия беше в кръвта — да, винаги в кръвта, както Предците добре знаеха, — но в месото също се таеше сила. В бебешкия си облик (Роланд бе използвал старинната гилеадска дума за бебе — ба-боу) нямаше да може да поема месо, освен ако не искаше да се задуши. Но като паяк…

Когато оглозга костите на бедния рунтавелко, седмокракото същество го бутна на пода, също както бе направило с изядените останки от плъховете. Найджъл, този предан домашен помощник, се беше погрижил за тях, щеше да се погрижи и за трупа на животното, което току-що бе донесъл. Роботът обаче стоеше неподвижен. Мордред му изпрати мисловен сигнал „Найджъл, трябваш ми!“, ала не последва никакъв резултат. Синът на Краля му изпрати същата мисъл още няколко пъти, но ефектът беше същият. Миризмата на изгоряла пластмаса бе станала достатъчно силна, за да активира вентилаторите, разположени на тавана. ДНК 45932 стоеше неподвижно, завъртял незрящото си лице наляво. Това му придаваше странно любопитен вид — сякаш роботът бе умрял, преди да зададе някой фундаментален въпрос от рода на „Какъв е смисълът на живота?“ или „Кой сложи галошите в супата на госпожа Мърфи?“. Какъвто и да бе случаят, с кариерата му на ловец на плъхове и рунтавелковци бе свършено веднъж завинаги.

В момента Мордред се чувстваше преизпълнен с енергия, но той знаеше, че това няма да продължи дълго. Ако останеше в паякообразния си облик, щеше да изгори този нов резервоар на сили даже още по-бързо. А ако се върнеше към бебешкото си тяло, нямаше да може дори да слезе от стола, на който седеше, камо ли пък да сложи отново пелената си — която, естествено, се бе смъкнала от тялото му, когато се бе преобразил. Въпреки това трябваше да възвърне човешкия си вид, защото изобщо не можеше да мисли ясно в членестоногата си форма.

Белият израстък на гърба му затвори човешките си очи и черното туловище бе обгърнато от кървавочервена пелена. Седемте крайника се прибраха обратно в тялото и изчезнаха. Израстъкът започна да се издува и да придобива чертите на истинско бебешко лице, докато тялото под него се превръщаше в човешко, а очите му — сините му, хладни очи на стрелец — проблеснаха. Трансформацията се извърши със светкавична бързина — клетките му бяха попълнили енергийните си запаси от кръвта и месото на рунтавелкото, ала Мордред си даваше сметка, че значителна част от енергията му (нещо като пяната на върха на чаша бира) се бе стопила. Това не се дължеше само на преобразяването; бързият му растеж изискваше почти непрекъснато хранене, а в Експериментална станция „Дъга 16“ имаше дяволски малко храна. Е, запасите от консервирани стоки, вакуумирани храни и енергийни напитки никак не бяха малко, но те изобщо не можеха да дадат на организма му това, от което се нуждаеше. Трябваше му прясно месо, а повече от прясното месо му трябваше кръв. Животинската кръв едва засищаше огромните му нужди — съвсем скоро щеше да му е необходима човешка кръв, или темповете на растежа му щяха първо да се забавят, а после съвсем да спрат. Болката от гладуването щеше да го дълбае като свредел, ала тази болка щеше да е нищо в сравнение с умственото и душевното страдание да ги наблюдава на различните видеоекрани — живи и наново събрани в шибаната си задруга, обединени от целта си.

Страданието да го гледа — него, Роланд от Гилеад.

Как, запита се Мордред, бе узнал нещата, които знаеше? От майка си? Една част може би да, защото бе усетил как милиони мисли и спомени на Мия (доста от тях задигнати най-безсрамно от Сузана) преливат в него, докато я поглъщаше. По същия начин усвояваха информация и Предците, но откъде можеше да знае това? Един немски вампир например можеше да изпие кръвта на французин и да проговори на френски, сякаш това бе родният му език — след седмица или месец обаче (ако не упражняваше езика), умението му щеше да започне да избледнява, също като спомените на жертвата му…

Ала откъде би могъл да знае подобно нещо?

Имаше ли някакво значение всъщност?

Сега ги гледаше как спят. Момчето Джейк се бе събудило, но само за кратко. По-рано Мордред ги беше наблюдавал как се хранят — четиримата глупаци и рунтавелкото — заедно, разполагайки се в кръг. Винаги в кръг — сядаха в кръг дори и когато спираха за пет минутки по време на поход, — като правеха това абсолютно несъзнателно, сякаш искаха да изолират останалата част от света. Мордред нямаше кръг. Макар и невръстен, той вече бе разбрал, че навън е неговото ка, също както ка на зимния вятър беше да фучи само през половината компас — от север на изток и оттам отново на север. Приемаше това, макар че продължаваше да ги гледа с възмущението на един външен наблюдател, който знае, че ще ги нарани и че ще ликува злорадо. Той принадлежеше на два свята — на Първоначалието и на Ам, на гадош и на годош, на Ган и Гилеад. Нещо като Исус Христос, само дето беше по-чист от богочовека на овцете. Богочовекът на овцете имаше един истински баща, който се намираше в предполагаемите небеса, и втори баща, който се намираше на Земята. Горкият стар Йосиф! Носеше рога, сложени му от самия Господ Бог!

Мордред Дисчейн, от друга страна, имаше двама истински бащи. И единият от тях сега спеше на монитора пред него.

„Стар си, татко“ — помисли си младенецът. Подобни мисли му доставяха злостна наслада; същевременно го караха да се чувства гаден и незначителен, нищо повече от… добре де, от паяк, който виси на паяжината си, изплетена в ъгъла. Мордред беше близнаци и щеше да си остане близнаци, докато Роланд от Елд не умреше и последният ка-тет не бе разрушен. А какъв беше този сълзлив глас, който го караше да отиде при Роланд и да му каже „татко“? Да нарече Еди и Джейк свои братя, а Сузана — своя сестра? Това бе наивният глас на майка му. Щяха да го убият, преди да е успял да изрече и една-единствена дума (да предположим, че междувременно се е научил да говори). Щяха да отрежат топките му и да нахранят с тях зверчето на дрисливия сополанко. Щяха да заровят кастрирания труп и да се изсерат на земята, където лежеше, след което да продължат по пътя си.

„Много си дърт, татко, вече куцаш като старец, а отгоре на всичко в края на деня те виждам как потриваш хълбока си с ръка, която трепери…“

Гледайте, щом искате. Пред вас седи едно бебе, чиято нежна розова кожа е оплескана с кръв. Едно бебе, което плаче — безмълвно и зловещо. Едно бебе, което знае едновременно твърде много и твърде малко, и въпреки че трябва да държим пръстите си далеч от устата му (ще ги отхапе; ще ги отхапе като новоизлюпено крокодилче), можем да го съжалим мъничко. Ако ка е като влак — а тя е точно това; огромен, бърз като светкавица монорелсов влак, може би нормален, а може би не, — то този гаден малък ликантроп[5] е най-уязвимият му заложник, но е привързан не за релсите като малката Нел[6], а за локомотива.

Навярно ще ви каже, че има двама бащи, и може би в това има зрънце истина, но всъщност няма нито баща, нито майка. Той изяде майка си жива, право ви думам, изяде я наистина, тя беше първото му угощение, ала какъв избор всъщност имаше? Той е последното чудо, избълвано от все още несринатата Тъмна кула, чудовищното бракосъчетание на рационалното и рационалното, на естественото и свръхестественото ала в момента е сам… и много гладен. Съдбата може да го е гласяла да властва над множество вселени (или да бъде техният разрушител), но до този момент единственото нещо, над което бе успял да установи контрол, беше старият домакински робот, който вече бе достигнал полянката в края на пътя.

Това бебе гледа спящия стрелец с любов и омраза, отвращение и копнеж. Да предположим обаче, че отиде при тях и не бъде убито? Ами ако те го посрещнат радушно и го приемат в редиците си? Абсурдна идея, напълно съм съгласен с вас, ала да я приемем заради спора. В такъв случай ще трябва да се преклони пред Роланд и да го приеме като свой дин, а това е нещо, което Мордред никога, никога, никога няма да стори.

[1] Едно, две, три (фр., нем.). — Б. пр. ↑

[2] Мини Маус е мишката за мен (фр.) — В, пр. ↑

[3] Зейн Грей (1872–1939) — американски писател, създател на литературния уестърн. — Б. пр. ↑

[4] Псевдоним на американския писател Фредерик Фост (р. 1892), който умира по време на нощен бой, докато е военен кореспондент в Италия. В биографията му липсва дата на смъртта, защото под това име и досега продължават да излизат книги в най-различни жанрове. — Б. пр. ↑

[5] От ликантропия — способност да се превръщаш във вълк или някакво друго същество. — Б. пр. ↑

[6] Героиня на Дикенс от романа му „Вехтошарски магазин“ — Б. пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

СВЕТЕЩАТА ЖИЦА

ЕДНО

— Ти ги наблюдаваше — каза един приятен, леко насмешлив глас. После си затананика малко от една детска песничка, която Роланд помнеше от ранното си детство: — „Китка, китка магданоз, Джаки пак вре своя нос — всичко иска да узнай, любопитен ба-боу, сай!“ Хареса ли ти това, което видя преди да заспиш? Видя ли ги как продължават напред, докато светът около тях се руши?

Навярно бяха изминали десет часа, откакто домашният помощник Найджъл бе изпълнил последното си задължение. Мордред, който всъщност бе заспал дълбоко, веднага се разсъни и обърна глава към непознатия. Не беше особено изненадан, когато видя мъж със сини дънки и анорак с качулка, стъпил на сивите плочки на Контролния център. Снаряжението му захабен брезентов чувал — лежеше до краката му. Скулите му бяха румени, лицето му — красиво, а очите — пламтящи. В едната си ръка държеше автоматичен пистолет и докато се взираше в сляпото око на дулото му, Мордред Дисчейн осъзна за втори път, че дори боговете могат да умрат, след като божествената им природа е замърсена с човешка кръв. Ала той не се страхуваше. Не и от този човек. Синът на Пурпурния крал погледна към мониторите, които показваха апартамента на Найджъл, и видя, че непознатият бе прав — натрапниците ги нямаше.

Усмихнатият странник, който сякаш бе излязъл от пода, вдигна ръка и подгъна края на качулката си, за да покаже хастара. Мордред зърна нещо метално и лъскаво. От вътрешната страна на плата бяха зашити преплетени жици.

— Това е моята „мозъчна шапка“ — каза новодошлият. Не мога да прочета мислите ти, което е минус, но пък и ти не можеш да надзърнеш в главата ми, а това…

(… а това определено не е за пренебрегване, какво ще кажеш?)

— … а това определено не е за пренебрегване, какво ще кажеш?

На униформата му се виждаха две нашивки. Едната изобразяваше птица — орел, не буху-буху птицата — и под нея пишеше „Армия на Съединените щати“, а другата се състоеше само от едно име: „РАНДАЛ ФЛАГ“. Мордред откри (без да се изненада особено от този факт), че може да чете с лекота.

— Защото, ако приличаш на баща си — на червения си баща, — значи умствените ги способности надхвърлят обикновената комуникация. — Мъжът с анорака се изхили. Не искаше Мордред да разбере, че се боеше. Навярно се мъчеше да убеди и себе си, че не се бои и че е дошъл тук по собствена воля. Дори и да беше така, това нямаше никакво значение за младенеца, както не го интересуваха и плановете, които клокочеха в главата на непознатия като вряща супа. Дали този мъж наистина вярваше, че „мозъчната шапка“ скрива мислите му? Мордред се вгледа по-внимателно, надзърна по-дълбоко и видя, че отговорът на този въпрос е „да“. Много удобно.

— Както и да е, вярвам, че малко предпазливост никога не е излишна. Предпазливостта винаги е най-мъдрата тактика — как иначе щях да оцелея след разгрома на Фарсън и падението на Гилеад? Не бих искал да влезеш в главата ми и да ме накараш да скоча от някоя висока сграда, нали разбираш? Всъщност защо изобщо би го направил? Имаш нужда от мен, особено след като тази кофа с болтове спря да дрънка и ти си просто едно ба-боу, което не може да завърже собствените си пелени около дрисливото си дупе!

Непознатият — който изобщо не беше непознат — се засмя. Мордред седеше на стола и го наблюдаваше. На едната буза на бебето се виждаше розова резка, защото бе заспало с ръчичка, притисната към мъничкото му лице.

— Мисля, че можем да общуваме добре, ако аз говоря, а ти кимаш за „да“ и поклащаш глава за „не“ — продължи новодошлият. — Ако не разбираш нещо, потропай по стола си. Доста просто, нали? Съгласен ли си?

Мордред кимна. Пронизващият поглед на тези сини очи действаше изнервящо на мъжа — tres изнервящо, — ала той се опита да не го покаже. Отново се запита дали идването тук беше правилно решение, но се движеше по следите на Мия още откакто бе забременяла. Да, играта наистина бе опасна, ала сега имаше само две същества, които можеха да отключат вратата в подножието на Кулата, преди тя да е рухнала… което щеше да стане съвсем скоро, защото на писателя му оставаха броени дни живот в този свят и последните книги за Кулата — три на брой — щяха да останат ненаписани. В последната, която бе написана в този ключов свят, ка-тетът на Роланд беше прогонил сай Рандал Флаг от призрачния Зелен дворец на междущатската магистрала — палат, който бе заприличал на Еди, Сузана и Джейк на Замъка на великия и страшен Оз (или Оз Зеленият крал, ако така ви е угодно). Тогава почти бяха успели да убият стария познайник на Роланд — Уолтър о’ Дим, — довеждайки събитията до нещо, което доста хора без съмнение щяха да сметнат за щастлив край. Ала след шестстотинте страници на „Магьосникът“ Стивън Кинг не бе написал и една дума за Роланд и Тъмната кула… и ето това според Уолтър беше наистина щастлив край. Жителите на Кала Брин Стърджис, тъпоумните деца, Мия и нейното мъниче — всички тези неща все още дремеха в зародишно състояние в подсъзнанието на писателя, подобно на безжизнени създания, заключени зад неоткрита врата. А сега вече, както смяташе Уолтър, беше прекалено късно да бъдат освободени. Колкото и бързо да бе писал Кинг през своята кариера — безспорно талантлив писател, който се бе превърнал в непретенциозен (но богат) уличен художник, нещо като Алджернън Суинбърн[1] на прозата, ако ви е угодно, — сега не би успял да натрака и първите петстотин страници от книгите, които му оставаха, дори да работеше денонощно… защото времето му изтичаше.

Вече бе твърде късно.

Писателят беше имал избор и Уолтър добре знаеше това — тогава той беше в Le Casse Roi Russe и бе надзърнал в кристалната сфера, която Червеният дъртофелник тогава все още притежаваше (макар че сега без съмнение магическото кълбо се търкаляше забравено в някой ъгъл). През лятото на 1997 Кинг вече знаеше историята за Вълците, близнаците и летящите чинии, наречени оризии… ала не му се искаше да се нагърбва с такава тежка работа. Ето защо вместо с нея се захвана с книга, състояща се от взаимосвързани разкази, наречена „Сърца в Атлантида“, и даже в настоящия момент авторът киснеше в дома си на Търтълбек Лейн (където нито веднъж не бе видял дори един пришълец) и прахосваше последните мигове от живота си, пишейки за мира, любовта и Виетнам. Не можеше да се отрече, че един от персонажите в книгата, на която се падаше честта да бъде последната творба на сай Кинг, щеше да изиграе определена роля в историята на Тъмната кула, но този господин — дъртак, чийто мозък имаше удивителни способности — вече никога нямаше да може да произнесе наистина важни слова, тъй като писателят го бе лишил от тази възможност. Прекрасно, нали?

В единствения свят, който наистина имаше значение, ключовия свят, където времето не може да се върне назад и където няма втори шанс (право думам), датата беше 12 юни 1999 година. На писателя му оставаха по-малко от двеста часа живот.

Уолтър о’ Дим знаеше, че трябваше да побърза, за да достигне до Тъмната кула, защото времето (също като обмяната на веществата на някои паяци) течеше много по-бързо и енергично в този свят. Добре тогава, да кажем пет дни. Максимум пет и половина. Разполагаше с толкова време, за да се добере до Кулата с отрязаната пета на Мордред Дисчейн в торбата си, тази с пурпурния белег… да отвори вратата в подножието и да изкачи шепнещите стъпала… да мине покрай заключения Червен крал…

Ех, ако можеше да намери транспортно средство… или врата, която да го отведе директно там…

Дали не беше прекалено късно, за да стане Всеобщ Бог?

Навярно не. Защо пък да не опита?

Уолтър о’ Дим бе странствал дълго по света и се бе подвизавал под стотици имена, ала заветната му цел винаги е била Кулата. Също като Роланд той искаше да изкачи многобройните й стъпала и да види кой живее на върха й. Ако там изобщо живееше нещо.

Той не принадлежеше към нито един от култовете, групировките, религиите и сектите, появили се в смутните години, откакто Кулата бе започнала да се клати, макар че носеше сигулите им, когато това го устройваше. Времето, което бе прекарал в служба на Пурпурния крал, бе отминало, както бяха отминали и годините, през които бе служил на Джон Фарсън Добрия, който бе потопил Гилеад, последния бастион на цивилизацията, в океан от кръв и убийства. Уолтър също бе извършил множество убийства през дългото си почти безсмъртно съществуване. Той бе станал свидетел на гибелта на това, което смяташе за последния ка-тет на Роланд, на билото на Джерико Хил. Свидетел?!? Каква невиждана скромност, богове и риби! Под името Рудин Филаро той се бе сражавал в тази битка, с лице, изрисувано в синьо, беше надавал бойни викове и се бе хвърлял в атака заедно с другите вонящи варвари, като собственоръчно беше сразил Кътбърт Алгуд, изпращайки стрела в окото му. Ала дори тогава той нито за миг не бе отделял взор от Кулата. И сигурно заради това проклетият стрелец — когато слънцето залезе, Роланд от Гилеад беше единственият оцелял — бе успял да избяга, скривайки се на дъното на каруцата, извозваща труповете, след което се беше измъкнал от купчината мъртъвци на зазоряване, малко преди да я превърнат в погребална клада.

Уолтър бе видял Роланд няколко години по-рано — в баронството Меджис, — където за малко го беше изтървал (беше поверил тази отговорна задача на Елдред Джонас — онзи с треперещия глас и дългата сива коса, за което Джонас бе платил с живота си). Тогава Кралят му рече, че още не са приключили с Роланд, че Стрелеца само щеше да ускори процеса, който вече бе започнал, и накрая щеше собственоръчно да предизвика рухването на онова, което искаше толкова много да спаси. Уолтър започна да му вярва едва когато попадна в пустинята Мохейн и откри, че по следите му се движи онзи същият стрелец, когото познаваше от едно време, само дето годинките му бяха започнали да си личат, а появата на Мия го убеди окончателно в това — все пак ничията дъщеря изпълни мрачното древно пророчество, давайки живот на сина на Пурпурния крал. Естествено, сега вече нямаше никаква полза от Червения дъртофелник, но дори когато беше заключен зад стените на Кулата и своето безумие, той — то — си оставаше много опасен.

Преди Роланд да се включи в играта — и да го направи по-велик от собствената му съдба, — Уолтър о’ Дим не се различаваше много от скиталеца от прежните дни, от наемника, чиято неясна амбиция беше да проникне в Тъмната кула, докато тя още се издигаше цяла и непокътната. Нали точно това го бе довело и при Пурпурния крал? И не беше негова вината, че великият крал-паяк се бе побъркал.

Голяма работа. Сега пред него стоеше синът на изкукуригалия Червен дъртофелник, а той имаше същия белег на петата си — и в момента Уолтър го виждаше. Така всичко си идваше на мястото. Естествено, трябваше да е много внимателен. Съществото на стола изглеждаше безпомощно, навярно дори си мислеше, че е безпомощно, но в никакъв случай не трябваше да го подценява само защото приличаше на розово бебенце.

Новодошлият прибра пистолета в джоба си (за малко, съвсем за малко) и протегна напред ръце — дланите му бяха обърнати нагоре в жест на покорство. После стисна едната си ръка в юмрук и го вдигна към челото си. Бавно, без да отделя очи от бебето, опасявайки се, че може да се преобрази (Уолтър бе видял трансформацията му и какво се бе случило с майката на малкото чудовище), странникът подгъна едното си коляно и коленичи.

— Хайл, Мордред Дисчейн, син на Роланд от Гилеад, който беше, и на Пурпурния крал, чието име нявга отекваше от Крайния до Външния свят; Хайл, сине на двама бащи, водещи родословието си от Артур Елд, първия крал, възкачил се на трона, след като Първоначалието се оттегли, и Пазителя на Тъмната кула.

За момент нищо не се случи. В Контролния център цареше тишина, оцветена от миризмата на прегорелите електронни чаркове на Найджъл.

После бебето размаха пухкавите си юмручета, разтвори пръстчета и ги вдигна във въздуха.

„Стани, васале мой, и ела при мен.“

ДВЕ

— Най-добре да не „напрягаш мозъка си“, за да не те усетят — каза новодошлият, докато пристъпваше по-близо. — Те знаят, че си тук, а Роланд е божествено проницателен; делах-умен е той. Веднъж ме настигна и си помислих, че краят ми е дошъл. Наистина. — Мъжът, който се наричаше Флаг (под това име на едно друго ниво на Кулата той бе погубил целия свят), извади от чантата си фъстъчено масло и бисквити със сирене. Той поиска разрешение от новия си дин и бебето (което вече бе ужасно прегладняло) кимна царствено. Уолтър седна на пода с кръстосани крака и започна бързо да яде, чувствайки се в безопасност с „мозъчната шапка“ на главата си, без да знае, че тя изобщо не бе попречила на неканения гост, който тършуваше необезпокояван в съзнанието на странника. Да, той наистина беше в безопасност, докато Мордред ровеше из главата му, но после…

Пеленачето вдигна розовата си ръчичка във въздуха и нарисува във въздуха въпросителен знак.

— Как успях да избягам ли? — попита Уолтър. — Ами, направих онова, което всеки истински лъжец би направил при тези обстоятелства — казах му истината! Показах му Кулата — е, няколко нива от нея. Видяното го потресе, разсъдъкът му се разтвори пред мен и докато той немееше в благоговение, се възползвах от собствения му арсенал, за да го хипнотизирам. Намирахме се в една от времевите капсули, които понякога се откъсват от Кулата, и светът се рееше около нас, докато провеждахме съвещанието си сред всичките тези кости. Аз домъкнах още кости — човешки кости — и ги напъхах в онова, което бе останало от одеждите ми. Можех да го убия, ала какво би станало с Кулата, ако бях сторил това? Какво би станало с теб в такъв случай? Ти никога нямаше да се появиш на този свят. Ако трябва да съм честен, Мордред, като го оставих жив и му позволих да изтегли онези тримата, аз спасих живота ти преди още да бъдеш заченат. Отправих се към морския бряг — имах нужда от малко почивка, хе-хе. Роланд също пое натам и не след дълго се натъкна на трите врати. Аз пък тръгнах в противоположната посока, скъпи мой Мордред, и ето ме сега пред теб!

Странникът се засмя гръмко и от пълната му с бисквити уста захвърчаха трохи, които се посипаха по брадичката и ризата му. Мордред се усмихна, макар че изпитваше силно отвращение. С това значи трябваше да работи — с това! С един глупак, който тъпче устата си с бисквити, плюе трохи и до такава степен е погълнат от миналите си приключения, че изобщо не подозира за опасността, която го грозеше сега, нито пък усеща, че защитата му е пробита. В името на всички богове, та той заслужаваше да умре! Ала преди това да се случи, Мордред трябваше да свърши две неща. Едното бе да разбере къде бяха отишли Роланд и приятелите му. Другото беше да се нахрани. Този глупак можеше да му помогне и в двата случая. Задачата му се улесняваше допълнително от факта, че Уолтър също бе остарял — беше остарял и бе станал прекалено самонадеян, — а тщеславието му пречеше да осъзнае това.

— Сигурно се питаш защо съм тук, а не се занимавам с делата на баща ти — попита мъжът с анорака. — Така ли е?

Мордред пет пари не даваше за това, ала все пак кимна. Червата му къркореха.

— В интерес на истината аз дойдох именно заради неговите дела — рече Уолтър и на лицето му се изписа най-очарователната му усмивка (е, ослепителният й блясък бе малко развален от фъстъченото масло, полепнало по зъбите му). Едно време сигурно е знаел, че всяко изречение, започващо с фразата „в интерес на истината“, почти винаги съдържа лъжа. Ала вече бе забравил това. Беше прекалено стар. Прекалено самонадеян. Прекалено глупав, за да си спомни. Е, не можеше да се отрече, че проявяваше известна предпазливост — със сигурност усещаше силата на детето, но дали усещаше, че то бърника в главата му? Определено не. Навярно смяташе, че съществото, криещо се зад бебешкия облик, е могъщо, но не чак толкова.

Уолтър се приведе, присвивайки колене.

— Твоят Червен баща е… — започна той — ами, честно казано, никак не е добре. Убеден съм, че това е следствие от дългото време, прекарано в непосредствена близост до Кулата, а също така и от обстоятелството, че е мислил прекалено много за нея. Както и да е, на теб се пада честта да довършиш започнатото от него. Именно поради тази причина дойдох тук — за да ти помогна в това.

Мордред кимна, сякаш бе доволен от чутото. И наистина беше доволен. Но, ох, колко беше гладен само!

— Може би се чудиш как проникнах в това уж защитено от всички страни помещение? — продължи Уолтър. — В интерес на истината аз помагах при построяването на тази станция — в отдавнашното отдавна, както би се изразил Роланд.

Отново същата фраза, по-очевидна и от намигване.

Беше прибрал пистолета в левия джоб на анорака си. Сега бръкна в десния и извади някакво приспособление с размерите на цигарена кутия, издърпа сребристата антена, след което натисна някакъв бутон. Част от облицования със сиви плочки под се спусна надолу, разкривайки стълба. Мордред кимна. Уолтър — или Рандал Флаг, както сега се наричаше — наистина бе излязъл от пода. Добър фокус, ала да не забравяме, че едно време този мъж бе служил на бащата на Роланд — Стивън — като придворен чародей под името Мартен. Този Уолтър о’ Дим действително имаше множество лица и имена, ала далеч не беше толкова умен, колкото си мислеше. Сега на сина на Краля му оставаше да узнае само едно — как Роланд и приятелите му се бяха измъкнали оттук. И дори нямаше нужда да се рови в съзнанието на посетителя си, за да го разбере — трябваше само да тръгне обратно по пътя, по който бе дошъл този глупак.

Преди това обаче…

Усмивката на Уолтър позагуби блясъка си.

— Казахте ли нещо, сир? — Рандал Флаг неочаквано стана необичайно вежлив. — Стори ми се, че чух гласа ви в съзнанието си.

Бебето поклати глава. Кой може да изглежда по-невинен от едно бебе? Нима лицата на новородените не са самото олицетворение на простодушието и невинността?

— Ще те взема с мен и ще тръгнем след тях, ако искаш — каза Уолтър. — Какъв отбор само ще бъдем! Те възнамеряват да отидат в онзи девар-той в Тъндърклап, за да освободят Разрушителите. Вече съм обещал да се срещна с баща ти — с Белия ти баща — и неговия ка-тет, в случай че продължат по пътя си, и смятам да спазя обещанието си. Защото, чуй ме добре, Мордред, Стрелеца Роланд Дисчейн се възправя срещу мен при всеки мой ход и аз нямам намерение да търпя повече това. Няма да търпя! Чуваш ли? — Гласът му беше станал писклив от ярост.

Младенецът кимна невинно, а красивите му бебешки очи се ококориха широко — от страх, удивление, а може би и от двете едновременно. Уолтър о’ Дим вече бе паднал съвсем ниско в очите му и сега единственият въпрос беше кога да приключи с него — незабавно или по-късно? Страшно му се искаше да яде, но си помисли, че може да потърпи още мъничко. Имаше нещо неустоимо в това да наблюдава как този глупак забива с такъв плам последните пирони в собствения си ковчег.

Мордред отново нарисува въпросителен знак във въздуха.

Усмивката на Уолтър окончателно се стопи.

— Какво искам в действителност ли? Това ли ме питаш? Бебето кимна утвърдително.

— Целта ми изобщо не е Тъмната кула, ако искаш да знаеш истината, а Роланд — Роланд, който не излиза от главата и сърцето ми. Искам той да умре. Тонът на мъжа бе хладен и безизразен, — За всички дълги и прашни левги, през които ме преследва, за всички неприятности, които ми причини; и за Червения крал — истинския Червен крал, ако разбираш какво искам да кажа… За упорството, с което продължи по пътя си, и задето не се отказа от Кулата, каквито и препятствия да се появяваха на пътя му, но най-вече за смъртта на майка му, която обичах някога… — той понижи глас — … или поне чуках. Както и да е, той беше този, който я уби. Каквато и роля да изиграх аз или Рия от Кьос в тази работа, именно момчето сложи край на живота й с проклетите си револвери, бавнозагряващия си мозък и бързите си ръце.

Мордред го слушаше внимателно.

— Що се отнася до края на вселената… — продължи Уолтър след малко, — ще кажа тъй — нека настъпи — сред лед, огън и мрак. Какво изобщо е направила вселената за мен, че да се грижа за благото й? Знам само едно — Роланд от Гилеад живя прекалено дълго и аз искам този кучи син да легне в земята. Заедно с всички онези, които изтегли.

За трети и последен път Мордред нарисува въпросителния знак във въздуха.

— Останала е една-единствена функционираща врата, която води оттук до онзи девар-той, млади господарю. Вълците също я използват… по-точно казано, използваха я, защото според мен вече извършиха последния си набег. Роланд и приятелите му също са минали през нея, но това изобщо не трябва да ни притеснява — когато се озоват от другата страна, ще имат прекалено много грижи, а и току-виж се сблъскат с твърде горещо посрещане! Нищо чудно и ние да ги довършим, докато вниманието им е погълнато от Разрушителите, Отрочетата на Родърик и стражите. Какво ще кажеш за това, а?

Пеленачето кимна решително, след което отвори уста и засмука розовите си пръстчета.

— Да — каза мъжът с мозъчната шапка, а усмивката му отново проблесна. Много добре знам, че си гладен. Обаче съм уверен, че ще можем да ти намерим нещо много по-добро от разните му там плъхове и недорасли рунтавелковци. Прав ли съм?

Мордред отново кимна. Беше абсолютно сигурен в това.

— Да изиграя ли ролята на доброто татенце и да ти потърся кльопачка? — попита Уолтър. — Тогава няма да се налага да се превръщаш в паяк. Бррррр! Трябва да ти призная, че в другия ги облик никой няма да те заобича, да не говорим, че едва ли изобщо ще те хареса!

Бебето вече протягаше ръчички към него.

— Няма да ме наакаш, нали? — попита с небрежен тон някогашният придворен чародей, спирайки се на половината път до стола. Ръката му се плъзна в джоба и Мордред осъзна, че коварното копеле криеше нещо от него — очевидно по някакъв начин посетителят му бе разбрал, че „мозъчната шапка“ не работи, и сега възнамеряваше да използва пистолета.

ТРИ

Съдейки по всичко, Мордред Дисчейн бе надценил Уолтър о’ Дим, ала нима това не е една от характерните черти на младостта, която впоследствие се оказва особено важна за оцеляването? И най-тривиалните фокуси на най-несръчния илюзионист изглеждат като истински чудеса в ококорените очи на невръстните му зрители. Уолтър дълго време не осъзнаваше какво се случва, ала да не забравяме, че все пак принадлежеше към породата на тези, които излизат сухи от водата при всевъзможни критични ситуации, истина ви казвам, и когато прозрението го осени, реакцията му беше мигновена.

Има една приказка — „слон в хола“, която добре изразява какво означава да живееш с наркоман, алкохолик или психопат. Хората извън тези взаимоотношения често питат: „Как можахте да не вземете никакви мерки през всичките тези години? Не видяхте ли слона в хола?“ Почти всеки, който живее при по-нормални обстоятелства, не може да разбере отговора, който в повечето случаи гласи: „Съжалявам, но беше там, когато се нанесох. Не знаех, че е слон; взех го за част от мебелировката.“ Макар и рядко, при някои хора — при късметлиите — идва момент на просветление, когато те внезапно съзират разликата. Този миг настъпи и за Уолтър. Малко късничко наистина, но по-добре късно, отколкото никога.

„Няма да ме наакаш, нали?“ — това бе въпросът, който зададе, а прозрението го връхлетя между „наакаш“ и „нали“. Тогава разбра, че в къщата му е влизал натрапник… и през цялото време е тършувал из нещата му. И този нашественик не беше някакво си бебенце, а върлинест младеж с пъпчива кожа и тъп, любопитен поглед. Това навярно бе най-добрият и правдив образ, с който Уолтър можеше да си представи Мордред Дисчейн; проникнал с взлом тийнейджър, който се бе надрусан с някакъв почистващ препарат в аерозолна опаковка.

И този натрапник беше бърникал из главата му през цялото това време! Господи, как не бе могъл да забележи това? Пъпчивият юноша дори не се опитваше да се скрие; обикаляше насам-натам със зяпнала уста и разглеждаше всичко.

Плановете му да вземе Мордред със себе си, да го използва, за да се отърве от Роланд (ако стражите на онзи девар-той не го убиеха преди това), след което да убие малкото копеленце и да отреже безценната му лява пета — рухнаха в един миг. В следващата секунда в главата му съзря нов план, най-простият от всички. „Не трябва да му позволявам да разбере, че знам всичко. Един изстрел — това е най-големият риск, който мога да поема, и то само защото трябва да го направя. После бягам. Ако го убия, добре. А ако не успея, сигурно ще умре от глад, преди…“

Внезапно Уолтър осъзна, че ръката му се е вцепенила. Четирите му пръста продължаваха да стискат дръжката на пистолета в джоба на анорака му, но се бяха превърнали в камък. Петият се намираше на милиметри от спусъка, ала и той бе изгубил способността да се движи. Все едно го бяха погребали в бетон. В този момент мъжът, наричащ се Рандал Флаг, за пръв път видя светещата жица. Тя се появи от розовата устичка на бебето, седящо на стола, проточи се през стаята, блещукайки под светлината на лампите, и накрая се омота около тялото му на нивото на гърдите му, приклещвайки ръцете му. Мъжът осъзнаваше, че жицата всъщност не съществуваше… ала в същото време тя беше там.

Бе напълно обездвижен.

ЧЕТИРИ

Мордред не можеше да види светещата жица, навярно защото не беше чел романа „Потъването на кораба“ от Ричард Адамс. Обаче бе имал възможността да проучи съзнанието на Сузана и това, което видя сега, му заприлича до голяма степен на нейния Коган. Само дето вместо циферблати с надписи „МЪНИЧЕ“ и „ЕМОЦИОНАЛНО СЪСТОЯНИЕ“ пред погледа му се разкриха такива, които контролират двигателните функции (Мордред веднага го завъртя в положение „ИЗКЛЮЧЕНО“), мисловните процеси и мотивацията. Без съмнение устройството беше доста по-сложно от онова в главата на мъничкия рунтавелко — там имаше само две-три лостчета, — но пак бе доста лесно за управление.

Единственият проблем се състоеше в това, че беше бебе.

Проклето бебе, което не можеше да слезе от тъпия стол.

Ако наистина възнамеряваше да превърне този ходещ деликатес в апетитни хапки, трябваше да действа бързо.

ПЕТ

Уолтър о’ Дим си каза, че изобщо не е толкова стар, че да стане прекалено доверчив — просто бе подценил малкото чудовище, осланяйки се не на знанията си за него, а на това, което виждаше. Същевременно бе имунизиран срещу така свойствената за младостта парализираща паника, което му даваше възможността да обмисли трезво ситуацията.

„Ако иска да направи нещо друго, освен да стои на стола си и да ме зяпа с бебешките си зъркели, ще трябва да се преобрази. А когато започне трансформацията му, контролът му над мен ще отслабне. И това ще бъде моят шанс. Не е много, но е единственото, което ми остава.“

В този миг той видя как по тялото на бебето пробягва ярка червена светлина — от главата до върха на миниатюрните пръстчета на краката му. Пухкавото розово телце на коварния ба-боу започна да потъмнява и да се подува, а от торса му се подадоха изкривени и дълги крайници. В същата секунда светещата жица, излизаща от устата на пеленачето, сякаш се разтвори във въздуха, а заедно с нея изчезна и примката, държаща го в плен.

„Няма време дори за един-единствен изстрел, не и сега. Бягай. Бягай от него… от тази твар. Това е единственото, което можеш да направиш. Изобщо не трябваше да идваш тук. Позволи на омразата, която изпитваш към стрелеца, да те заслепи, но навярно все още не е твърде къс…“

Той се обърна към стълбата в пода, докато в главата му стремително препускаха тези мисли, и тъкмо щеше да стъпи на първото стъпало, когато светещата струна се появи отново… само че този път се уви не около гърдите му, а около врата му — като гарота.

Уолтър се завъртя рязко на сто и осемдесет градуса, докато хриптеше, дишаше тежко и бълваше слюнка, и изведнъж усети как примката около шията му разхлаби мъничко хватката си. В същото време невидима ръка се плъзна по челото му и отметна качулката от главата му. Той винаги ходеше с качулка, стига да имаше подобна възможност; в провинциите на юг от Гарлан го знаеха като Уолтър Ходжи. Последната дума имаше две значения: мрачен и качулка. Нима тази конкретна качулка (беше я взел от една изоставена къща в градчето Френч Ландинг в щата Уисконсин) никак не му беше помогнала, така ли?

„Мисля си, че май достигнах полянката в края на пътя“ — помисли си Уолтър, докато гледаше как паякът се приближава към него на седемте си крака — подута, пъргава твар (по-пъргава от бебето и четири хиляди пъти по-гнусна) с уродлив израстък във формата на човешка глава, чиито сини очи се взираха в него над покрития с черен мъх гръб на членестоногото. На корема на паяка се виждаше червеното рождено петно, намиращо се на петата на бебето. Формата му беше на пясъчен часовник — също като окраската на женските екземпляри от вида „черна вдовица“. В този миг Уолтър осъзна, че точно този белег му трябваше; убийството на бебето и ампутирането на петата му нямаше да доведе до нищо. Значи идването му в Контролния център от самото начало е било обречено на провал.

Паякът се надигна на трите си задни крака и впи предните в дънките на мъжа; платът издаде противен стържещ звук. Очите на съществото се вторачиха в него с тъпото любопитство на натрапника в къщата му, когото си бе представил толкова добре.

— О, да, боя се, че това е полянката в края на пътя за теб — прогърмя в главата му, сякаш думите излизаха от мощен високоговорител. — Но ти възнамеряваше да сториш същото с мен, нали така?

— Не! Във всеки случай, не веднага…

— Щеше да направиш точно това! „Не се опитван да измамиш измамника!“, както би казала Сузана. Ето защо сега, ще направя на този, когото наричаш мой Вял баща, малка услуга. Моуке и да не си бил неговият най-страшен враг, Уолтър Пауик (както те наричаха много отдавна), но признавали че беше най-отдавнашният му противник. И сега ще те измета от пътя му.

Уолтър изобщо не подозираше, че в него още гори смътна искрица надежда за спасение, дори когато това отвратително създание се надигна пред него, гледайки го лакомо с изпъкналите си очи, а лигите капеха от грозната му паст, до момента, в който чу за пръв път от хиляда години името, на което отговаряше момчето от онази ферма в Делейн: Уолтър Падик. Уолтър, син на Сам Мелничаря от баронство Истар’д. Той бе избягал от стопанството на тринайсетгодишна възраст и година по-късно бе изнасилен анално от друг бродяга, ала бе устоял на изкушението да се върне вкъщи. Вместо това бе поел към съдбата си.

Уолтър Падик.

Когато чу това име, мъжът, който понякога се наричаше Мартен, Ричард Фанин, Рудин Филаро и Рандал Флаг (и с множество други имена), изостави всички свои надежди, с изключение на една-единствена — да умре достойно.

— Гладен съм, Мордред е много гладен. Направо умирам от глад — прогърмя отново безжалостният глас в главата му, глас, който се вливаше в него по светещата жица, сътворена от волята на малкия крал. — Но ще похапна както си му е редът, започвайки с предястие. Очите ти. Дай ми ги.

Уолтър се съпротивляваше с всички сили, ала ефектът беше нулев. Жицата беше прекалено здрава. Гой видя как ръцете му се издигат във въздуха и се спират пред лицето му. Видя как треперещите му пръсти се изкривяват в кошмарни куки. Те обърнаха клепачите му, сякаш бяха щори, след което се впиха в плътта над очите му. Уолтър чуваше звуците, които издаваха собствените му пръсти, докато разкъсваха мускулите, сухожилията и зрителните нерви, благодарение на които видяното достигаше до мозъка му, и тези звуци, възвестяващи ослепяването му, бяха приглушени и мляскащи. Яркочервени светкавици проблеснаха в главата му, след което се възцари вечен мрак. В случая на Уолтър „вечен“ не означаваше продължителен период, ала ако времето наистина е субективно (а повечето от нас знаят, че е така), го последните му мигове се разтеглиха неимоверно.

Дай ми ги, казах! Стига си се мотал! Казах ти, че умирам от глад!

Уолтър о’ Дим — вече Уолтър о’ Дарк[2] — завъртя дланите си и очните му ябълки се търкулнаха надолу, последвани от шнуроподобни влакнести нишки, които им придаваха вид на попови лъжички. Паякът погълна едната още във въздуха; другата падна на сивите плочки на пода, където острият нокът, увенчаващ всеки от крайниците му, я закова на място с изненадваща ловкост, след което я поднесе към лакомата уста. Мордред не я глътна веднага — не, първо я спука като зрънце зряло грозде, наслаждавайки се на възхитителната слуз, която се разтече по гърлото му. Божествено.

— Сега, езика, моля.

Уолтър сграбчи езика си с ръка и дръпна, но успя да го разкъса само частично. Върхът му беше твърде хлъзгав. Щеше да заплаче от мъка и безсилна злоба, ако кървящите ями, където преди се намираха очите му, можеха да произведат сълзи.

Отново посегна към езика си, ала явно паякът беше прекалено гладен, за да чака.

— Наведи се! Изплези се добре, все едно ще ближеш путката на своята любима. Бързо, в името на баща ти! Мордред умира от глад!

Слепият мъж, който напълно осъзнаваше какво се случва с него, се опита да се противопостави на този нов кошмар, ала усилията му се увенчаха със същия успех както и преди. Той се наклони напред, подпирайки длани на коленете си, и кървящият му език се подаде между устните му, треперейки неудържимо, докато разкъсаните мускулите в основата му се опитваха да го удържат. Ужасният стържещ звук се повтори отново, когато предните крайници на паяка задраскаха по предницата на дънките, впивайки се още по-свирепо в здравата материя. Главогръдът на чудовището се надигна и слузестите му челюсти се затвориха около езика на жертвата; то го засмука, все едно беше близалка, за една или две блажени секунди, след което изведнъж го откъсна с едно-единствено рязко движение. Уолтър — сега не само сляп, но и ням — изрева гърлено от нечовешката болка и се строполи възнак на земята, притиснал длани към обезобразеното си лице, докато се въртеше като обезумял върху сивите плочки, изпъстрени с алени петна.

Мордред захапа стръвно парчето месо в устата си. Бликна кръв и съществото изпадна в такъв възторг, че временно забрави за всичко друго. Уолтър се беше завъртял на една страна и ръцете му шареха трескаво по пода, търсейки бленуваните стълби; нещо вътре в него крещеше, че не трябва да се предава, че трябва на всяка цена да се опита да избяга от чудовището, което го изяждаше жив.

След като веднъж вече бе усетил вкуса на кръвта, Мордред внезапно загуби всякакъв интерес към встъпителната част. Сега всичките му мисли се бяха слели в едно: яж! Той се нахвърли върху Рандал Флаг, Уолтър о’ Дим, Уолтър Падик и така нататък. Последваха още писъци, но не бяха много. Скоро след това отдавнашният враг на Роланд престана да съществува.

ШЕСТ

Този мъж бе полубезсмъртен (това звучи почти толкова глупаво като „най-уникален“) и може би поради това се оказа легендарно угощение. След като се натъпка до пръсване, Мордред внезапно почувства силно гадене, ала го овладя, както направи и със следващото си желание — да се превърне в бебе и да поспи.

Ако наистина възнамеряваше да намери вратата, за която му бе говорил Уолтър, трябваше да тръгне още сега — в тази си форма, която му позволяваше да се движи с прилична скорост. Ето защо, без дори да удостои с поглед изсъхналия труп зад себе си, малкият крал пъргаво скочи на първото стъпало и се заспуска по стълбата. Тя го отведе до вонящ на урина проход, който най-вероятно бе изсечен в пустинната скала.

Всички знания на Уолтър — поне хиляда и петстотин години житейски опит — в момента се намираха в мозъка на Мордред.

Следите на човека в черно го отведоха до изоставена асансьорна шахта. Паякът се пъхна в кабината и натисна бутона за „нагоре“ със заострения си нокът, ала не се случи нищо, ако не броим изтормозеното бръмчене, което се чуваше над главата му, и мириса на пържена кожа за обувки, излъчващ се от контролния панел. Членестоногото пропълзя по стената на кабината, отвори люка на тавана и се провря навън. Това, че трябваше да се провира, ни най-малко не го изненада — вече бе станал доста по-едър.

Той се заизкачва по кабела,

(вижте, вижте! паяче пълзи по олука)

докато не стигна до вратата, откъдето, както му показаха сетивата, бе минал Уолтър, за да влезе в асансьора и да се отправи на последната си мисия. Двайсет минути по-късно (все още преливащ от енергията, която му даде възхитителната кръв на жертвата му), той стисна до мястото, където дирята на човека в черно се разделяше. Това можеше да го постави в задънена улица — в много отношения седмокракото създание си оставаше дете, — но към едната от следите се присъединяваше мирисът на другите и Мордред тръгна в тази посока; оттук бяха минали Роланд и неговият ка-тет. Навярно Уолтър ги бе следвал известно време, след което се беше върнал да открие кралския син. Да открие съдбата си.

След още двайсет минути Мордред достигна до врата, отбелязана не с надпис, а със сигул, значението на който му беше пределно ясно:

Въпросът беше дали да я отвори сега, или да изчака. Детското нетърпение пламенно настояваше за първото, докато зрялата разсъдливост подкрепяше второто. Чудовищният му апетит бе заситен и известно време нямаше да мисли за храна, особено ако се преобразеше в човек за малко. Пък и откъде можеше да знае, че Роланд и другарите му не го чакат от другата страна на вратата? Тези стрелци бяха нечовешко бързи и като нищо можеше да загине под вражеския им огън.

Можеше да почака; не изпитваше никаква необходимост да отваря вратата, като изключим детинския му стремеж да получи всичко, и то веднага. Ненавистта у пето не гореше с такива буйни пламъци както при Уолтър. Собствените му чувства бяха доста по-сложни и в тях намираха място тъгата, самотата и — да, по-добре да го признае любовта. Мордред предполагаше, че за известно време можеше да се наслади на тази меланхолия. Беше сигурен, че от другата страна на вратата щеше да има предостатъчно храна, така че нямаше да остане гладен. Щеше да яде, да расте и да наблюдава. Да наблюдава баща си, сестрата си майка и своите ка-братя Еди и Джейк. Щеше да наблюдава как вдигат бивак през нощта, как запалват огън и се разполагат в кръг около него. Щеше да ги наблюдава от своето място, което беше винаги извън който и да е кръг. Вероятно щяха да почувстват присъствието му навярно щяха да започнат да се оглеждат разтревожено в нощта, питайки се какво ли се крие в мрака.

Той се приближи до вратата, надигна главогръда си и задраска по повърхността й с предните си крайници. Жалко, че нямаше шпионка. Сигурно можеше да я отвори още сега, без да се подлага на опасност. Какво беше казал Уолтър? Че ка-тетът на Роланд възнамерява да освободи Разрушителите, каквото и да представляваха те (навярно в съзнанието на някогашния придворен чародей имаше отговор на този въпрос, ала засега Мордред нямаше намерение да го търси).

„Когато се озоват от другата страна, ще имат прекалено много грижи, а и току-виж се сблъскат с твърде горещо посрещане!“

Ами ако Роланд и дечицата му намереха смъртта си от другата страна? Ако попаднеха в засада? Паякът си каза, че веднага би разбрал за това. Щеше да усети смъртта им като лъчетръс в главата си.

Какъвто и да беше случаят, спокойно можеше да почака, преди да се промъкне през вратата, маркирана с гръмотевичния облак и мълнията. А когато я преминеше? Ами тогава щеше да ги намери. Да подслушва съвещанията им. Да ги наблюдава — без значение дали са будни или спят. Най-много щеше да внимава с този, когото Уолтър бе нарекъл Белия му баща. Ако мъжът с мозъчната шапка беше прав за лудостта на Пурпурния крал, значи това беше единственият истински баща, който му бе останал.

А дотогава…

„Дотогава може малко да поспинкам.“

Паякът пропълзя по стената на голямата зала, от чийто таван висяха множество големи предмети, и си изплете паяжина. Когато се намести в нея обаче, вече беше в облика на бебе — голичко, розово ба-боу с вид на едногодишно момченце, заспало надолу с главата, високо над хищниците, които можеха да дойдат на лов по тези места.

[1] Алджернън Чарлс Суинбърн (1837–1904) — един от най-плодовитите и разностранни английски поети. Между 1866 и 1904 г, е публикувал 14 стихосбирки. — Б. пр. ↑

[2] Игра на думи между англ. dim (смътен, блед) и dark (тъмен, мрачен). — Б. пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ВРАТАТА КЪМ ТЪНДЪРКЛАП

ЕДНО

Когато четиримата пътешественици се събудиха (Роланд беше първият, който отвори очи; точно след шест часа), завариха още сандвичи на покрития с кърпа поднос, както и допълнително количество напитки. От домашния помощник обаче нямаше и помен.

— Добре, стига толкова — каза Стрелеца, след като повикаха Найджъл за трети път. — Той ни каза, че времето му изтича; явно, докато сме спали, е изтекло съвсем.

— Той вършеше нещо, което не искаше да върши — отбеляза Джейк. Лицето му изглеждаше бледо, а очите му — зачервени и подпухнали. От недоспиване, помисли си Роланд, след което се удиви на собствената си глупост. Момчето беше плакало за татко Калахан.

— Какво? — попита Ед, докато премяташе торбата си през рамо и вдигаше Сузана на гърба си. — За кого? И защо?

— Не знам — отвърна Джейк. — Той не искаше да разбера, а не ми се струваше редно да надничам в главата му. Знам, че е само един робот, но с този приятен глас и изискани маниери ми изглеждаше нещо повече.

— Това са скрупули, които трябва да преодолееш — каза му Роланд, стараейки се да бъде максимално деликатен.

— Тежа ли ти много, скъпи? — весело попита Сузана, обръщайки се към Еди. — Или май трябва да попитам: „Много ли ти липсва добрата стара инвалидна количка?“ Да не говорим за онзи хамут от еленова кожа.

— Сюз, та ти намрази хамута още от първия миг, когато го видя — усмихна се съпругът й. — Не е ли тъй?

— Не питам за това и ти го знаеш.

Лекотата, с която Дета пропълзяваше в гласа на Сузана или надничаше от лицето й (което беше малко плашещо), всеки път изумяваше Роланд. Самата Сузана — едва ли си даваше сметка за тези нашествия, за разлика от съпруга й.

— Готов съм да те нося до края на света — разнежи се Еди и я целуна по върха на нослето. — Стига само да не качиш пет килограма или повече. Тогава ще те зарежа и ще си потърся по-изящна дама.

Тъмнокожата жена го ръгна — не особено нежно — в ребрата и се обърна към Роланд:

— Това място е огромно, спуснем ли се веднъж долу. Как ще намерим вратата, която отвежда в Тъндърклап?

Техният дин поклати глава. Не знаеше.

— Какво ще кажеш ти, друже? — попита Еди момчето. — Ти си силен в интуицията. Можеш ли да се възползваш от дарбата си, за да намериш портала, който ни трябва?

— Може би… — сви рамене момчето, — ако знаех откъде да започна. Ала не знам.

След тези думи и тримата се обърнаха към Стрелеца. Не — и четиримата, защото дори и прокълнатият от боговете рунтавелко се взираше в него. Навярно Еди би пуснал някой майтап, за да разсее напрежението, което създаваше този общ поглед, и Роланд даже се порови в паметта си за подходяща шега. Нещо от сорта на „твърде много погледи развалят пая“? Не. Тази поговорка, която бе научил от Сузана, беше за готвачи и супи. Накрая просто каза:

— Ще се повъртим насам-натам, както правят хрътките, когато изгубят следата, и ще видим какво ще открием.

— Току-виж намерим друга инвалидна количка — каза весело Сузана. — Мръсните ръце на това лошо бяло момче най-безсрамно опипват непорочното ми местенце.

Еди я дари с ослепителна усмивка. Ако това място беше наистина непорочно, мадам — рече той, — нямаше да бъде цепнато на две.

ДВЕ

В крайна сметка именно Ко поде инициативата и ги поведе, но едва след като отидоха до кухнята. Четиримата се разтакаваха безцелно из помещението — и това никак не се харесваше на Джейк, — когато Ко внезапно започна да джавка:

— Ейк! Ейк-Ейк!

Животинчето ги чакаше пред една открехната врата с надпис „НИВО С“. Когато се скупчиха около него, скунксът прекрачи прага и заприпка по коридора, като от време на време се обръщаше и ги стрелваше през рамо с блесналия си поглед. Те обаче не помръдваха. Пухкавото зверче излая разочаровано.

— Какво мислите? — попита Роланд. — Трябва ли да го последваме?

— Да — отвърна Джейк.

— Какво е подушил? — полюбопитства Еди. — Знаеш ли?

— Навярно нещо от Когана — каза момчето. — От истинския, който е на другия бряг на река У ай. Където с Ко подслушахме разговора на бащата на Бен Слайтман и… нали знаете, робота.

— Джейк? — обезпокои се Еди. — Всичко наред ли е?

— Да — рече момчето, макар че изведнъж се бе почувствало зле, спомняйки си как бе извикал бащата на Бени. На Анди, робота-вестоносец, очевидно му бе писнало от мрънкането на Слайтман — механичната му ръка го беше стиснала здраво за лакътя, в резултат на което мъжът бе „изпищял като сова“, както навярно би се изразил Роланд (не без нотки на презрение в гласа). Сега Слайтман-младши се намираше на място, където подобни неща, естествено, не можеха да му се случат и осъзнаването на факта, че това момче, до съвсем неотдавна толкова жизнено и изпълнено с енергия, в момента е един студен труп, застави сина на Елмър да се замисли. На всички им беше съдено да умрат, това бе така, ала Джейк се надяваше да си отиде достойно от този свят, когато настъпеше неговият час. В крайна сметка вече имаше известен опит в това как да го направи. Безпокоеше го онова, което щеше да се случи после. Когато положат тялото ти в ковчега, хладната земя те погълне и ти лежиш неподвижно, и никога вече няма да се съживиш.

Мирисът на Анди — студен, ала маслен и отчетлив — се бе просмукал в целия Коган на другия бряг на река Уай, защото той и Слайтман-старши се бяха срещали там много пъти, преди Роланд и отрядът му да устроят топъл прием на Вълците. Миризмата, която усещаше момчето сега, не беше същата, но бе доста сходна. Това бе единствената позната на Ко следа и навярно поради тази причина пухкавото зверче искаше да я проследи до източника й.

— Само минутка — обади се Еди. — Мисля, че виждам това,

което ни трябва.

Той остави Сузана на земята, прекоси кухнята и се върна, бутайки пред себе си маса от неръждаема стомана, снабдена с колелца, предназначена за пренасяне на купчините мръсни чинии или други по-големи готварски съдове.

— Хопа-тропа-опала, вече имаш си кола — каза Еди, вдигна жена си и я положи на масата.

Сузана се намести удобно и се хвана с две ръце за ръбовете на масата, ала на лицето й се четеше съмнение.

— Ами ако се натъкнем на стълба? — попита тя. — Какво ще правим тогава, захарче?

— Захарчето няма да приготвя тигана, докато рибата е още в морето — отвърна Еди и започна да бута количката по коридора. — Напред, Ко! Напред, следотърсач!

— Ко! Търсач! — излая четириногият им приятел и заприпка по коридора, като от време на време привеждаше муцунка към пода, за да не изгуби миризмата, но без да си дава много зор. Дирята беше достатъчно силна, за да се притеснява, че ще я изгуби, а и той не се сблъскваше с нея за пръв път, защото това бе непогрешимата миризма на Вълците. След час минаха покрай огромна порта с надпис „КЪМ КОНЕТЕ“, а по-нататък коридорът ги отведе до врата с надпис „ЗОНА ЗА ПОДДРЪЖКА“ и „ВХОД ЗА ВЪНШНИ ЛИЦА ЗАБРАНЕН“. (Уолтър о’ Дим ги следваше през част от пътя им, но никой от тях — дори Джейк, чиято способност да чете чуждите мисли бе извънредно силна — не узна за това. Изглежда, „мозъчната шапка“ си бе свършила добре работата в този случай. Когато Уолтър разбра накъде ги води рунтавият им приятел, той се отправи към Мордред. Както се оказа, това беше грешка, ала за негова утеха можеше да се каже, че никога повече нямаше да сбърка отново.)

Ко седна пред затворената врата, която се отваряше и в двете посоки, вирна опашка и излая:

— Еик, ’вори, ’вори! ’Вири, Ейк!

— Да, да — каза му Джейк. — Ей-сегичка. Не бързай.

— „ЗОНА ЗА ПОДДРЪЖКА“ — прочете Еди. — Звучи обнадеждаващо.

Продължаваха да бутат количката от неръждаема стомана, на която седеше безногата жена. Досега се бяха натъкнали само на едно стълбище, което преодоляха без особени усилия. Сузана се бе спуснала по обичайния си начин — по задник, — а Роланд и Еди вдигнаха масата и я пренесоха. Джейк вървеше между жената и мъжете, държейки револвера на младия мъж в поза „стража“ — стиснал оръжието в дясната си длан и положил дългото му дуло в сгъвката на лявата си ръка.

Сега Роланд извади собствения си револвер, опря го на дясното си рамо и отвори вратата. Прекрачи прага леко приведен, готов да се хвърли вляво или вдясно или да отскочи назад, ако възникнеше подобна необходимост.

Ала такава необходимост не възникна. Ако Еди беше влязъл пръв, навярно щеше да си помисли (макар и за миг), че е нападнат от летящи Вълци — като летящите маймуни в „Магьосникът от Оз“. Роланд обаче не страдаше от богато въображение и въпреки че значителна част от флуоресцентните лампи бяха изгорели, не загуби нито секунда — или адреналин — в погрешни заключения. Той веднага разпозна висящите от тавана обекти — това бяха повредени роботи-опустошители, очакващи ремонт.

— Влизайте — рече той и думите му отекнаха в стените и тавана на просторното помещение, създавайки ехо. Някъде високо сред сенките се чу пърхане на криле. Най-вероятно лястовички или хамбарни ръждивчета, които бяха дошли от външния свят, за да си свият гнезда на топло. — Мисля, че всичко е наред.

Еди, Сузана и Джейк прекрачиха прага и застинаха с отворени усти, когато погледнаха нагоре. Единствено четириногият им приятел не беше впечатлен. Той се възползва от паузата, за да се почеше — първо от лявата, а после и от дясната страна. Накрая Сузана, която продължаваше да седи на металната маса, възкликна:

— Много неща съм виждала през живота си, но нищо не може да се сравнява с това!

Еди и Джейк бяха на същото мнение. Огромната зала буквално гъмжеше от Вълци, сякаш застинали по време на полет. Някои носеха зелените си качулки и плащове в стил доктор Дум, а други бяха лишени от каквито и да е дрехи и стоманените им корпуси проблясваха. Една част бяха без глави, друга — без ръце, а на трети им липсваше по един крак. Сивите им метални лица се хилеха или зъбеха в зависимост от ъгъла, под който падаше светлината. На пода се търкаляха зелени плащове и ръкавици. На около четирийсетина метра от вратата (залата бе дълга най-малко двеста метра) се открояваше самотен кон — легнал по гръб, с крака, стърчащи нагоре във въздуха. Главата му я нямаше и от шията му се подаваха жълти, зелени и червени жици.

Тръгнаха бавно след Ко, който заприпка напред, без да проявява никакъв интерес към роботите, изпълнили помещението. Шумът от движението на количката на Сузана беше много силен, а ехото го правеше направо зловещ. Тъмнокожата жена не можеше да откъсне поглед от тавана. Отначало — и то само защото лампите в близост до вратата бяха изгорели — тя си бе помислила, че Вълците се реят във въздуха благодарение на някакво антигравитационно приспособление. После обаче, когато отидоха в по-осветен участък, видя жиците, на които висяха.

— Сигурно тук са ги ремонтирали — каза тя. — Докато все още е имало кой да ги ремонтира, де.

— А там според мен са ги зареждали — посочи Еди към далечната стена, по протежението на която се виждаха множество ниши. В някои от тях имаше Вълци — прави, застинали абсолютно неподвижно. Други бяха празни и там стърчаха контакти и розетки.

Джейк внезапно се захили.

— Какво толкова смешно видя? — попита го Сузана.

— Нищо — отвърна момчето. — Просто… — Мрачният хангар отново бе огласен от звънкия му смях. — Приличат ми на пътници, наредени на опашка пред телефонните автомати в Пен Стейшън, за да се обадят вкъщи или в работата си.

Еди и Сузана се замислиха над думите му, след което също избухнаха в смях. Роланд също си помисли, че наблюдението на Джейк е много точно. След всичко, което бяха преживели заедно, това никак не го учудваше. Даже го радваше. Това, че момчето плачеше за татко Калахан — все пак той му беше приятел, — бе нещо съвсем нормално, ала беше хубаво, че можеше и да се смее както преди. Това беше много добър знак.

ТРИ

Вратата, която търсеха, се намираше вляво от нишите за зареждане. Веднага разпознаха сигула с облака и светкавицата от бележката, която „Р.Ф.“ им беше оставил на гърба на „Оз Дейли Бъз“, но самият портал се различаваше доста от онези, с които се бяха сблъсквали досега; като изключим рисунката на облака с изскачащата от него мълния, създателите му явно не се интересуваха особено от красотата на своето творение. Да, беше боядисана в зелено, но бе изработена от стомана, а не от желязно дърво или по-тежкото призрачно дърво. Стоманената й каса също беше сива и от двете й страни излизаха дебели изолирани кабели с високо напрежение, които изчезваха в една от стените. Зад тази стена се чуваше глухо тракане и стържене, каквото младият мъж беше чувал и преди.

— Роланд — прошепна той, — спомняш ли си Портала на Лъча, на който се натъкнахме в самото начало на пътя си? Още преди Джейк да се присъедини към веселата ни компания?

Стрелеца кимна.

— Там, където застреляхме Малките пазители. Свитата на Шардик. Онези, които още не бяха умрели.

Еди кимна.

Долепих ухо до вратата и се вслушах. „В залата на мъртвите цари безмълвие — помислих си. — В залата на мъртвите цари забрава. Това са покоите на смъртта, където паяците тъкат своите мрежи, а големите машини престават да работят една след друга.“

Всъщност беше изрекъл тези думи на глас, ала Роланд не беше изненадан, че не помнеше; Еди се намираше в транс или нещо като хипноза.

— Тогава се намирахме отвън продължи мъжът на Сузана. — Сега сме вътре. — Той посочи вратата към Тъндърклап, след което проследи с показалец извивките на дебелите кабели. — Техниката, която захранва с енергия тази машинария, май не е в много добро състояние, съдейки по звука. Ако ще използваме тази врата, трябва да го направим веднага Всеки момент тя може да се изключи завинаги, и какво ще правим тогава?

— Ще трябва да се обадим на някоя туристическа агенция — каза замечтано Сузана.

— Много смешно. Ще бъдем залостени… как беше, Роланд? Залостени в гореща фурна — рече техният дин. — „Това са покоите на разрушението.“ Каза и тези думи, ако си спомняш.

— Казал съм го? На глас?

— Да — Стрелеца ги поведе към вратата. Протегна ръка, докосна дръжката и отдръпна дланта си.

— Гореща ли е? — попита Джейк.

Роланд поклати глава.

— Да не те удари ток? — смръщи вежди Сузана.

Техният дин отново поклати глава.

— Тогава да минаваме — рече Еди. — Хайде!

Те се скупчиха зад гърба на Роланд. Еди беше вдигнал Сузана на гръб, а Джейк държеше Ко в ръце. Четириногият им спътник дишаше учестено, оголил зъби в обичайната си весела усмивка, а обрамчените му в златисто зеници блестяха като полиран оникс.

— Какво ще правим, ако… „ако не се отвори“, възнамеряваше да каже Джейк, ала преди да успее да довърши, Роланд завъртя дръжката с дясната си ръка (държеше револвера си в лявата) и отвори вратата. В този момент стърженето се усили, сякаш техниката закрещя от отчаяние. Джейк имаше чувството, че до него достига мирис на изгоряло — прегряла изолация може би. Тъкмо си казваше да спре да си въобразява разни неща, когато вентилаторите над главата му внезапно се включиха. Шумът, който вдигнаха, съперничеше на рева на излитащи изтребители от Втората световна война и всички подскочиха. Сузана даже прикри главата си с ръце, сякаш за да се защити от падащи предмети.

— Бързо — нареди Роланд и прекрачи през прага, без да се оглежда назад. За краткия миг, през който се намираше на границата на световете, сякаш бе разрязан на две. Зад Стрелеца Джейк видя огромно помещение, потънало в сумрак, много неголямо от хангара с висящите роботи. То бе пресечено от някакви сребристи линии, които изглеждаха като светлинни лъчи.

— Хайде, Джейк — каза Сузана. — Ти си следващият.

Момчето си пое дълбоко дъх и пристъпи напред. Не беше засмукан от портала, както бе станало в Пещерата на Гласовете, нито пък чу звън на камбанки. Нямаше и чувството, че е изпаднал в тодаш — нито за миг. Вместо това бе връхлетян от отвратителното усещане, че го обръщат с вътрешностите навън, а стомахът му се сгърчи в най-отвратителния пристъп на гадене, който бе изпитвал някога. Още на следващата крачка коленете му се подгънаха и той рухна на земята. Ко се изплъзна от ръцете му, ала Джейк изобщо не забеляза това, защото повръщаше, а цялото му тяло се тресеше в болезнени спазми. Същото правеше и Роланд, застанал на четири крака до него. Някъде отдалеч се чуваше ръмжене на двигатели, нещо като камбанен звън — бим-бим-бим-бим, и усилен от високоговорители глас.

Джейк обърна глава към своя дин, за да му каже, че сега разбира защо изпращаха именно роботи през тази врата, но в този миг повърна отново. Остатъците от последната му гощавка пльокнаха на шуплестия бетон.

В същото време Сузана закрещя:

— Не! Не! — След което: — Еди, пусни ме на земята, преди да… — и гласът й бе прекъснат от надигналата се от стомаха й полусмляна храна. Еди все пак съумя да я сложи на земята, преди да наведе глава и да се присъедини към Хора на бълващите.

Ко падна настрани и изджавка дрезгаво, след което се изправи на крака. Изглеждаше замаян и объркан… а може би Джейк приписваше на четириногия си приятел собствените си усещания.

Пристъпите на гадене взеха да поотслабват, когато чуха нечии стъпки. Грима мъже се приближаваха към тях — облечени с дънки, сини карирани ризи и някакви странни, сякаш самоделни обувки. Единият от тях — възрастен джентълмен с гъста бяла коса тичаше пред другите двама. И тримата бяха вдигнали ръцете си във въздуха.

— Стрелци! — извика беловласият. — Стрелци ли сте? Ако сте такива, не стреляйте! Ние сме на ваша страна!

Роланд, който не изглеждаше в състояние да застреля когото и да било („Макар че изобщо не бик се наел да проверя това“, помисли си Джейк), се опита да се изправи и почти успя, ала в следващия миг се преви на две и повърна за пореден път. Възрастният го хвана за едната ръка и без да се церемони много, го вдигна във въздуха.

— Ужасно е — каза той. — Никой не го знае по-добре от мен. За щастие минава бързо. Трябва незабавно да дойдете с нас. Знам колко ви е лошо, но в Школата на ки’-дам звъни сигнал за тревога и…

Той замълча. Очите му, почти толкова сини, колкото тези на Роланд, се разшириха неимоверно и Джейк видя как лицето на белокосия мъж пребледнява въпреки сумрака, царящ в помещението. Спътниците му го настигнаха, ала той сякаш изобщо не ги забеляза. Цялото му внимание беше погълнато от Джейк Чеймбърс.

— Боби? — попита той. — Господи, Боби Гарфийлд, ти ли си?

ПЕТА ГЛАВА

СТИЙК-ТЕТ

ЕДНО

Спътниците на беловласия джентълмен изглеждаха доста млади (особено единият, който според Роланд току-що бе навършил двайсет години) и абсолютно ужасени. Бе напълно нормално да се страхуват да не бъдат застреляни по погрешка — нали затова бяха посрещнали ка-тета с вдигнати ръце, — но имаше и нещо друго, от което се бояха. Вече трябваше да са разбрали, че новодошлите не възнамеряват да ги използват за пушечно месо, но страхът им не изчезваше.

Възрастният мъж потръпна конвулсивно, сякаш за да излезе от унеса, в който бе изпаднал.

— Естествено, че не си Боби — измърмори той. — Най-малкото, косата ти е с друг цвят, ай…

— Тед, трябва да се разкараме оттук. — Смушка го най-младият от тримата. — И то inmediatamento[1].

— Да — каза белокосият мъж, ала взорът му остана прикован в Джейк. Той покри с длан очите си (според Еди така само заприлича на екстрасенс-измамник, който всеки момент ще демонстрира смайващото си умение да чете мисли), след което отново я свали. — Да, разбира се. — Погледна към Роланд. — Ти ли си техният дин? Роланд от Гилеад? Роланд от родословието на Елд?

— Да, аз… — започна Стрелеца, ала стомахът отново го сви, той се преви на две и се напъна да повърне, ала единственото, което успя да изкара, беше гънка сребриста нишка стомашен сок; супата и сандвичите на Найджъл отдавна бяха напуснали организма му. Когато се изправи, вдигна треперещ юмрук към челото си и рече: — Да. Откъде знаеш това, сай?

— Няма значение — отвърна беловласият мъж. — Ще дойдете ли с нас? Ти и твоя ка-тет?

— Разбира се — каза Роланд.

Зад него Еди се наведе и повърна отново.

— Да му еба майката! — извика с приглушен глас. — И аз си мислех, че да се возиш в „Грейхаунд“ било зле! На фона на това тука пътуването с рейс е като… като…

— Като апартамент първа класа на кораба „Куин Мери“ допълни немощно Сузана.

— Нямаме никакво време! — изстреля нервно най-младият от тримата. — Ако Порът е тръгнал насам с тахийнската си сбирщина, ще бъде тук до пет минути! Този вонливец е бърз като дива котка!

— Да — съгласи се възрастният. — Наистина трябва да тръгваме, господин Дисчейн.

— Водете ни — рече Роланд. — Ние ще ви следваме.

ДВЕ

Мястото, където се бяха озовали, приличаше не толкова на гара, колкото на някакво огромно, покрито депо. Сребристите линии, които Джейк беше видял, всъщност представляваха пресичащи се релси, навярно над седемдесет на брой. На няколко от тях продължаваха да се движат машини, изпълнявайки задачи, поръчани им преди векове. Една буташе платформа, натоварена с ръждясали арматурни табла, а друга не спираше да бучи с автоматичния си глас: „Моля Камка-А да отиде на девети коловоз. Камка-А на девети коловоз, ако обичате.“

Клатушкането на гърба на Еди доведе до това, че стомахът на Сузана отново се разбунтува, ала тя стисна зъби, опитвайки се да удържи напъна, защото предупреждението на белокосия мъж не я бе оставило безразлична. Тъмнокожата жена много добре знаеше какво представляваха тахийните — чудовищни създания с тела на човешки същества и глави на животни или птици. Напомняха й за създанията, нарисувани от Йеронимус Бош в „Градината на земните наслади“.

— Може би ще се издрайфам отново, захарно петленце — прошепна в ухото на мъжа си. — Да не си посмял да забавиш темпото, ако стане така.

Еди изсумтя в отговор, което според Сузана означаваше, че се е съгласил с молбата й. Виждаше капчиците пот, които се стичаха по бледата кожа на лицето му, и изведнъж й дожаля за него. И на него му беше лошо. Вече знаеше какво е да минеш през устройство за телепортация, което е спряло да функционира както трябва. Тъмнокожата жена се запита дали би могла да мине през друго подобно съоръжение, ако обстоятелствата го изискваха.

Джейк погледна нагоре и видя, че покривът е направен от милиони панели с различна форма и размери; беше като да гледаш мозайка, боядисана в униформено тъмносиво. После някаква птичка прелетя през един от тях и момчето осъзна, че това не бяха панели, а стъклени плоскости, някои от които се бяха счупили. Тъмносивият цвят очевидно принадлежеше на външния свят в Тъндърклап. „Сякаш има слънчево затъмнение, което продължава вечно“ — помисли си Джейк и потръпна. Зад него Ко изджавка няколко пъти и продължи да тича напред, тръскайки глава.

ТРИ

Минаха покрай купища негодни машинарии нещо като генератори може би — след което се озоваха в лабиринт от изпотрошени вагони, доста по различни от онези, които теглеше Блейн Моно например. Някои о г тях напомниха на Сузана за вагоните, които бе виждала на Гранд Сентрал Стейшън в Ню Йорк в нейното собствено кога през 1964. Впечатлението й се затвърди и от надписа „ВАГОН-РЕСТОРАНТ“ на един от тях. Голяма част обаче изглеждаха доста по-стари; направени от тъмна ламарина или стомана, вместо от лъскав хром, те сякаш бяха излезли от някой уестърн или телевизионно шоу като „Мавърик“. До един от тях бе застинал робот, от чийто враг стърчаха куп жици. Гой държеше главата си — на която имаше фуражка с емблема „КОНДУКТОР НА ПЪРВА КЛАСА“ — под мишницата.

В началото Сузана се опитвайте да следи маршрута им из лабиринта, ала той беше толкова хаотичен, че не след дълго се отказа. Когато най-сетне се измъкнаха от него, тя забеляза на петдесетина метра от тях дървена барака с надпис „ТОВАРИ / ИЗГУБЕН БАГАЖ“. Пространството, което ги делеше, бе запълнено с изоставени колички за багаж, купища контейнери и двама мъртви Вълци. „Не — помисли си Сузана. Грима.“ Третият се бе облегнал на потъналата в полумрак странична стена на бараката, вдясно от табелата „ТОВАРИ / ИЗГУБЕН БАГАЖ“.

— Не изоставайте! — извика им старият мъж с гъстата бяла коса. — Съвсем малко остана, ала трябва да побързаме, защото, ако тахийнът от Къщата на разбитите сърца ни спина, ще ви убие.

— Както и нас — обади се най-младият от тримата и отметна косата от очите си. — Ще избие всички без Тед. Тед е незаменим. Просто е твърде скромен, за да си го признае.

Зад бараката с надпис „ТОВАРИ / ИЗГУБЕН БАГАЖ“ имаше (напълно логично, каза си Сузана) „КОЛЕТНА СЛУЖБА“. Беловласият опита вратата. Оказа се заключена, ала това по-скоро го зарадва, отколкото да го обезпокои.

— Динки? — обърна се той към най-младия от тримата. Младежът пристъпи напред и сграбчи дръжката. Сузана чу

как нещо вътре в нея рязко изщрака, след което Тед я отвори с лекота. Когато прекрачиха прага, се озоваха в сумрачна канцелария, разделена на две от голям тезгях. На него се виждаше табелка, на която пишеше „ВЗЕМЕТЕ СИ НОМЕРЧЕ И СЕ НАРЕДЕТЕ НА ОПАШКАТА“. Тъмнокожата жена изведнъж изпита носталгия.

Когато затвориха вратата след себе си, Динки отново хвана дръжката. Рязкото изщракване се повтори.

— Току-що я заключи отново — каза Джейк. Тонът му беше обвинителен, ала на лицето му грееше усмивка, а страните му възвръщаха руменината си. — Нали?

— Не сега, моля ви — каза белокосият мъж — Тед. — Нямаме никакво време. Последвайте ме, ако ви е угодно.

Той вдигна част от плота и мина зад тезгяха. Там пътешествениците се натъкнаха на два робота, които изглеждаха мъртви от години, и на три прашни скелета.

— Защо, мамка му, непрекъснато намираме разни кокали? — попита Еди. Също като Джейк и той се чувстваше по-добре, когато мислеше на глас, и не очакваше някой да му отговори. Тед обаче явно бе възприел по друг начин въпроса му.

— Нали знаеш за Пурпурния крал, млади човече? — каза му той. — Естествено, че знаеш. Преди време той засипал тази част от света с отровен газ. Най-вероятно за забавление. В резултат на това избил почти всички, а тъмнината, която виждаш, е пряко следствие от делото му. Той е луд, разбира се, и това никак не е за пренебрегване. Оттук.

Той ги поведе през врата с надпис „СЛУЖЕБЕН ВХОД“, откъдето се озоваха в помещение, което навремето вероятно бе принадлежало на шефа на отделите „ТОВАРИ“ и „КОЛЕТНА СЛУЖБА“. Сузана веднага забеляза следите на пода, свидетелстващи, че някой беше влизал тук наскоро. Може би същите трима мъже. Бюрото бе покрито от десетина сантиметра пухкав прах; същото се отнасяше и за двата стола и дивана. Зад писалището се виждаше прозорец. Някога е бил покрит с венециански щори, ала сега изпочупените дървени плоскости бяха на пода, разкривайки потискаща гледка, която буквално спираше дъха. Земята зад станция Тъндърклап й напомни за голата, занемарена пустош от другата страна на река Уай, само дето тукашният пейзаж беше по-скалист и отблъскващ.

Както и много по-мрачен.

Железопътни релси (на някои от които бяха застинали влакове, които никога вече нямаше да поемат на път) се виждаха във всички посоки, подобно на нишките на стоманена паяжина. Оловносивото небе над тях бе надвиснало толкова ниско, че Сузана имаше чувството, че само да се протегне, и ще го докосне. Въздухът между земята и небето изглеждаше неестествено плътен — и въпреки че нямаше смог или мъгла, тъмнокожата жена трябваше да напряга зрението си, за да различи обектите в далечината.

— Динки — обади се беловласият мъж.

— Да, Тед.

— Какво приготви за нашия приятел Пора?

— Робот от ремонтния цех — отвърна младежът. — Ще изглежда така, сякаш е минал през вратата във Федик, задействал е алармата, а после се е изпържил на някоя от релсите в далечния край на депото. Някои продължават да са твърде горещи. Покрай тях непрекъснато се търкалят мъртви птици, станали на въглени, но дори едно едричко ръждивче е твърде малко, за да включи алармата. Роботът е съвсем друга работа… Сигурен съм, че ще се хване. Невестулката никак не е глупав, но ще изглежда напълно правдоподобно.

— Добре — кимна Тед. — Това е добре. Погледнете натам, стрелци — каза беловласият и посочи към един заострен скален връх, извисяващ се над хоризонта. Сузана лесно го забеляза — в тази мрачна пустош хоризонтът изглеждаше съвсем близо, — ала възвишението й се стори напълно обикновено. — Това е Кан Стийк-Тет.

— Малката игла — рече Роланд.

— Чудесен превод. Отиваме там.

Сърцето на Сузана се сви. Върхът се намираше поне на десетина-петнайсет километра — на самия предел на зрителните й възможности. Дори да се редуваха, Еди, Роланд и двамата по-млади мъже от групата на Тед не можеха да я занесат чак дотам. А и откъде да знаят, че на новите им познати може да се вярва?

„От друга страна помисли си тя, — имаме ли изобщо друг избор?“

— Няма нужда да те носят — каза й белокосият мъж, — но Стаили може да се възползва от помощта ти. Ще се хванем за ръце като участници в спиритичен сеанс. Искам всички да си представите скалното образувание, когато преминем. И нека названието му да пламне с ярки букви в съзнанието ви: Стийк-Тет, Матката игла.

— Леле-мале! — възкликна Еди. Бяха се натъкнали на друга врата, при това отворена, зад която се виждаше нещо като килер. Там висяха телени закачалки, на една от които имаше старо червено сако. Той сграбчи Тед за ръката и го завъртя към себе си. — През какво ще преминем? Откъде? Защото ако тази врата е като последната…

Възрастният мъж погледна нагоре към Еди — нямаше как да не погледне нагоре, тъй като младият стрелец бе по-висок от него — и в този миг Сузана зърна нещо едновременно смайващо и страховито — очите на Тед сякаш се тресяха в орбитите си. Секунда по-късно си даде сметка, че това не беше точно така — просто зениците на мъжа се разширяваха и свиваха със свръхестествена бързина. Сякаш не можеха да решат дали в помещението е тъмно или светло.

— Това, през което ще преминем, изобщо не е врата — заговори беловласият мъж, — поне не и от тези, с които сте свикнали. Трябва да ми повярваш, млади човече. Изслушайте ме.

Възцари се тишина, нарушена единствено от ръмженето на приближаващи се двигатели.

— Това е Невестулката — каза им Тед. — С него има поне пет-шест тахийна. Ако ни мярнат тук, е почти сто процента сигурно, че Динк и Стаили ще умрат. Не трябва да ни хващат, а само да ни мярнат. В момента рискуваме живота си за вас. Това не е някаква игра, затова спрете да ми задавате въпроси и ме последвайте!

— Ще го направим — рече Роланд. — И ще си мислим за Малката игла.

— Стийк-Тет — добави Сузана.

Няма да ви прилошее отново — заяви Динки. — Обещавам ви.

— Дано — въздъхна Джейк.

— Дано — изджавка Ко.

Станли — третият член на задругата на Тед — продължаваше да си държи устата затворена.

ЧЕТИРИ

Това беше просто някакъв си килер — тесен и плесенясал. Старото червено сако имаше медна пластинка на гърдите, на която пишеше „ДИРЕКТОР КОЛЕТНА СЛУЖБА“. Стаили ги поведе към задната част, където нямаше нищо друго освен гола стена. Някой бутна една от закачалките, тя се блъсна в другите и те задрънчаха. Джейк трябваше да внимава къде стъпва, за да не смачка Ко. Момчето бе предразположено към клаустрофобия и сега усети как подпухналите пръсти на Човека-паника се плъзгат по шията му. Оризиите прозвънваха приглушено в платнената торба. Седем души и един рунтавелко да се натъпчат в един запустял килер? Това беше абсолютна лудост.

Ръмженето на двигателите се бе усилило — явно онзи, когото наричаха Пора, щеше да пристигне всеки момент.

— Хванете се за ръце — прошепна Тед. — И се концентрирайте.

— Стийк-тет — повтори Сузана, ала в гласа й се долавяше колебание.

— Малката иг… — започна Еди и замлъкна. Голата стена в отсрещния край на помещението беше изчезнала. На мястото й се виждаше полянка с камара скални блокове от едната страна и стръмен, обрасъл с шубраци склон от другата. Джейк бе готов да се обзаложи, че това е прословутият Стийк-тет, и ако имаше начин да се измъкнат от тази ужасна теснотия, то нека го направят по-бързо, по дяволите!

Станли нададе приглушен стон плод на усилие, болка или двете. Очите на мъжа бяха затворени и изпод клепачите му бликаха сълзи.

— Сега — каза Тед. — Пренеси ни, Станли! — След което се обърна към останалите: — А вие му помогнете, ако можете! Помогнете му, в името на бащите си!

Джейк се помъчи да си представи скалистото възвишение, което беловласият мъж им бе посочил, и направи крачка напред, държейки ръката на Роланд пред себе си и тази на Сузана зад гърба си. Почувства полъха на студения вятър, галещ изпотената му кожа, и стъпалото му докосна склона на Стийк-тет в Тъндърклап, докато в главата му кръжаха мисли за Клайв Луис и изумителния дрешник, който те пренася в Нарния.

ПЕТ

Ала не отидоха в Нарния.

На скалистия склон беше доста студено и не след дълго Джейк вече зъзнеше от студ. Когато хвърли поглед през рамо, не видя и помен от портала, благодарение на който се бяха озовали тук. Миришеше на нещо парливо и недотам приятно като керосин. По-надолу по склона имаше малка пещера (всъщност не по-голяма от килера) и Тед донесе оттам пакет одеяла и манерка, пълна с остра на вкус вода. Джейк и Роланд се загърнаха в единични одеяла, докато Еди взе две, след което прегърна жена си и двамата се увиха с тях. Момчето, което се опитваше с всички сили да попречи на зъбите си да затракат от студ (то знаеше много добре, че започнат ли веднъж, няма спиране), им завидя заради допълнителната топлина, на която се наслаждаваха.

Динк също се бе загърнал с одеяло, ала Тед и Станли сякаш бяха имунизирани срещу студа.

— Погледнете натам — обърна се възрастният мъж към Роланд и неговия ка-тет. Ръката му сочеше към паяжината от релси. Джейк можеше да различи изпотрошения стъклен покрив на депото и зелената сграда в съседство, която бе дълга поне седемстотин метра. Релсите се разклоняваха във всички посоки. „Това е станция Тъндърклап — каза си той. — Това е мястото, където Вълците качват похитените деца на влака и ги изпращат по Пътя на Лъча до Федик. А когато ги върнат след това, те вече са тъпоумни.“

Въпреки всичко, което бе преживял до този момент, на момчето му беше трудно да повярва, че наистина са били там — на петнайсетина километра от тази скала, — преди по-малко от две минути. Подозираше, че всички са изиграли известна роля, за да отворят портала, но мъжът на име Станли беше този, който го бе създал на първо място. Сега той изглеждаше блед и изтощен, направо смазан. По едно време залитна и добре, че Динк (адски неподходящ прякор[2] по скромното мнение на Джейк) бе наблизо, за да го сграбчи за раменете и да го удържи да не падне. Станли обаче сякаш изобщо не забеляза. Той се взираше в Роланд с безмълвно благоговение.

„Не точно благоговение — помисли си момчето — и не точно страх. Нещо друго, но какво?“

Към станцията се приближаваха два моторизирани всъдехода с огромни, подобни на балони гуми. Джейк си каза, че това навярно са Невестулката (който и да беше това) и тахийнските му приятелчета.

— Както може би сте се досетили — започна Тед, — в Школата на началника на Девар-той има аларма. Или началника на затвора, ако ви харесва повече. Тя се включва всеки път, когато някой или нещо използва вратата между ремонтния център във Федик и тази станция…

— Смятам, че думата, която най-точно го определя — изрече сухо Роланд, — е не началник на затвора, а ки’-дам.

Динк се засмя:

— Много добро попадение, пич.

— Какво значи ки’-дам? — попита Джейк, макар че се досещаше за какво иде реч. Жителите на Кала Брин Сгърджис обичаха да казват, че всеки човек си има три кутии — кратунокутия, цицокутия и ки’-кутия. Което означаваше „кутия на мисълта, кутия на сърцето и кутия на телесните функции“. Някои биха ги нарекли „животински функции“; ки’-кутия можеше да се преведе като лайнокутия, ако човек се намираше във вулгарно разположение надуха.

Тед вдигна рамене.

— Ки’-дам означава „лайна-за-мозъка“. Това е прозвището, с което Динки е украсил сай Прентис, Девар-лорда. Ала ти вече се досети и сам, нали?

— Може да се каже — усмихна се Джейк.

Белокосият мъж се загледа в момчето и когато малкият стрелец успя да дешифрира значението на този поглед, това му помогна да разбере как точно Станли наблюдаваше Роланд — не със страх, а с възхищение. Джейк прекрасно съзнаваше, че Тед продължава да си мисли за изумителната прилика между него и онзи Боби, и беше сигурен, че мъжът знае за дарбата му. Какъв обаче беше източникът на възхищението на Станли? Ами ако всичко се обясняваше с това, че човечецът виждаше за пръв път стрелец от плът и кръв пред себе си?

Внезапно Тед отклони погледа си от Джейк и се обърна към Роланд:

А сега погледнете натам.

— Ухааа! — възкликна Еди. — Какво е това, мамка му?

Сузана се почувства смаяна и засмяна едновременно. Това, което сочеше беловласият мъж, й напомни за епичния библейски филм на Сесил Б. Де Мил[3] „Десетте божи заповеди“ и особено за онази част, в която разделените от Мойсей води на Червено море изглеждаха досущ като „Джел-Оу“[4], а гласът на самия Господ-Бог, идващ от горящия храст, напомняше поразително на гласа на Чарлс Лафтън. Въпреки това гледката бе удивителна. Макар и по един евтин и напомнящ за холивудските спецефекти начин.

Онова, което видяха, бе сноп слънчева светлина — дебел и величествен, — който се спускаше от небето, пронизал Надвисналите оловносиви облаци. Той прорязваше плътния тъмен въздух като лъч на изключително мощен прожектор и осветяваше селище, разположено на около девет-десет километра от станция Тъндърклап. И „около девет-десет километра“ беше всичко, което човек можеше да каже, защото в този свят вече нямаше север или запад — най-малкото не и в такъв смисъл, че да можеш да разчиташ на тях. Единственият ориентир беше Пътят на Лъча.

— Динки, има бинокъл в…

— В долната пещера, нали?

— Не, донесох го последния път, когато бяхме тук — отвърна Тед, потискайки раздразнението си. — Оставих го върху онази купчина контейнери. Иди го донеси, ако обичаш.

Еди не обърна особено внимание на разговора им. Беше прекалено погълнат (и смаян) от този единичен слънчев лъч, осветяващ свежото, потънало в зеленина парче земя, толкова не на място сред гази угнетяваща, безжизнена пустиня като… ами, да кажем като Сентрал Парк в очите на туристите от Средния запад, които идват за пръв път в Ню Йорк.

Видя сгради, които изглеждаха като университетски общежития — като хубави общежития — и други, които приличаха на разкошни стари къщи с обширни зелени морави пред тях. В далечния край на светлото петно се виждаше нещо като улица, от двете страни на която имаше магазини — идеалната американска главна улица, с изключение на едно — бе задънена и в двете посоки от потискащата камениста пустош. Еди забеляза четири каменни кули, чиито стени бяха обагрени в зелено от бръшляна… не, всъщност шест! Другите две се криеха зад величествени брястове. Брястове в пустинята!

Динк се върна с бинокъла и го предложи на Роланд, който само поклати глава.

— Не го насочвай срещу него — обади се Еди. — Очите му… да кажем, че са малко по-различни. Аз обаче не бих имал нищо против да надзърна, благодаря.

— Аз също — каза Сузана.

Младият мъж й подаде приспособлението.

— Дамите са с предимство.

— Не, всъщност аз не…

— Стига глупости! — сопна им се Тед. — Времето ни е ограничено, а рискът, който сме поели — огромен. Разигравайте тези сцени на друго място, ако обичате.

Сузана се почувства засегната, ала си замълча. Пое бинокъла, вдигна го към очите си и го фокусира. Това, което видя, още повече засили усещането й, че се взира в малко, но прелестно студентско градче, съжителстващо с едно чудесно селище. „Обзалагам се, че тук няма никакво напрежение между кореняци и пришълци — помисли си тя. — Дори съм сигурна, че жителите на Бряст сити и студентите от Университета на Разрушителите си пасват като кафе с мляко, Абът и Костело[5], дупе и гащи.“ Всеки път, когато в „Сатърдей Ивнинг Поуст“ имаше разказ от Рей Бредбъри, това бе първото нещо, което тя прочиташе, защото обожаваше Бредбъри и онова, което виждаше през бинокъла, й напомняше за Грийнтаун — идеализираното от големия фантаст илиноиско градче. Място, където възрастните седят на люлеещите се столове на верандите и пият лимонада, докато децата си играят на гоненица с фенерчета в здрача на летните вечери, бродирани от светулките. Ами намиращото се в съседство университетско градче? Младежите там не близваха алкохол (добре де, поне не прекаляваха) и в живота им нямаше нито трева, нито наркотици, нито рокендрол. Тук момичетата даряваха момчетата с целомъдрени целувки за лека нощ и гледаха да се приберат навреме по стаите си, за да не си помисли домакинята нещо лошо за тях Тук слънцето г рееше през целия ден, по радиото звучаха само Пери Комо и „Ендрюс Систърс“[6] и никой не подозираше, че всъщност живеят сред развалините на един свят, който се беше променил.

„Не — помисли си хладно тя. — Някои от тях знаят. Ето защо тези тримата дойдоха да ни посрещнат.“

— Това е Девар-той безизразно изрече Роланд — само констатираше.

— Дяволски прав си, човече — каза Динки. — Добрият стар Девар-той. — Младежът застана до Стрелеца и посочи голямото бяло здание, което се издигаше недалеч от общежитията. — Виждаш ли онова бялото? Това е Къщата на разбитите сърца, където живеят кан-той. Тед им вика „отрепки“. Те са хибриди между тахийни и хора. И не наричат това място Девар-той, ами „Алгул Сиенто“, което означава…

— Синият рай — довърши Роланд и Джейк разбра защо: всички сгради, с изключение на каменните кули, имаха сини покриви. Не Нарния, а „Синият рай“. Където една тумба хора работеха усърдно, за да разрушат света.

Всички светове.

ШЕСТ

— Изглежда като най-прекрасното място във Вселената, поне откакто Вътрешният свят рухна — каза Тед — Не мислите ли?

— Много е готино, прав си съгласи се Еди. В главата му напираха поне хиляда въпроси и предполагаше, че Сюз и Джейк навярно са приготвили още хиляда, но сега не му беше времето да ги зададат. Ето защо гой продължи да се взира в прекрасния малък оазис в далечината. Единственото слънчево място в цял Тъндърклап. Единственото приятно място. И защо не? Нищо освен най-доброто за нашите приятели Разрушителите.

Ала въпреки всичко един въпрос се изплъзна навън.

— Тед, защо Пурпурният кран иска да срине Кулата? Знаеш ли?

Възрастният мъж го стрелна с поглед. Този поглед се стори на Еди хладен — даже студен, — до мига, в който Тед се усмихна. Когато го направи, цялото му лице се оживи. А и зениците му бяха престанали да правят онова страшничко нещо, което определено си беше голям напредък.

— Той е ненормален — каза беловласият мъж. — Луд за връчване. Тотално откачен. Не ти ли казах това? — След което, преди Еди да може да отговори, добави: Да, много е готино. Независимо дали го наричаш Девар-той, „Големия затвор“, „Синия рай“ или „Алгул Сиенто“, изглежда великолепно. И наистина е великолепен.

— Много яки бърлоги — обади се Динки. Дори Станли се бе загледал в окъпаното в слънчева светлина поселище с копнеж в очите.

— Храната е превъзходна — продължи Тед, — а двата филма, които дават в „Джем Тиътър“, се сменят два пъти в седмицата. Ако не ти се ходи на кино, можеш да си ги гледаш вкъщи на

— Какво е това? — попита Еди, сетне поклати глава. — Всъщност няма значение. Давай нататък.

Тед вдигна рамене, сякаш за да попита: „Какво друго искате да ушиете?“

— Перфектен астрален секс — рече Динки. — Симулация естествено, но пък преживяването е невероятно — правих го с Мерилия Монро, Мадона и Никол Кидман в рамките на една седмица. — В тона му се долавяше някаква неловка гордост. — А ако исках, можех да имам всичките наведнъж. Единственият начин да кажеш, че не са истински, е да дишаш директно в тях от близко разстояние. Когато го правиш, онази част, където дишаш… изчезва. Малко е шашкащо.

— Пиячка? Дрога? — попита Еди.

— Пиячката е в ограничени количества — отвърна му Тед. — Ако се интересуваш от ойнология например, ще се наслаждаваш на нови изкушения при всяко угощение.

— Какво е ойнология? — попита Джейк.

— Науката за виноснобарството, захарче — каза Сузана.

— Ако дойдете в „Синия рай“ пристрастени към нещо — обясни Динки, — те ви отказват от порока. С благи средства. Е, имаше един-двама, които се оказаха извънредно костеливи орехи… — Погледна Тед. — Тия пичове изчезнаха безследно.

— Всъщност отрепките не се нуждаят от повече Разрушители — каза беловласият мъж. — Разполагат с достатъчно, за да изпълнят задачата си.

— Колко са? — попита Роланд.

— Около триста — отвърна Динки.

— Триста и седем, ако трябва да сме точни — рече Тед. — Разпределени сме в пет общежития, макар че тази дума създава погрешни представи. Всеки има собствен апартамент и ако желае, може да се среща или не с другите Разрушители.

— И знаете ли с какво точно се занимавате? — попита Сузана.

— Да — кимна възрастният мъж, — макар че повечето не мислят много за това.

— Не разбирам защо не се бунтуват.

— Кога е вашето кога, мадам — попита я Динки.

— Моето… — после разбра. — Хиляда деветстотин шейсет и четвърта.

Младежът въздъхна и поклати глава.

— Значи не знаете за Джим Джоунс и неговия „Храм на народа“. Ако знаехте, щеше да ми е по-лесно да ви обясня, но както и да е. Близо хиляда души сложиха край на живота си в лагера, който този проповедник от Сан Франциско бе издигнал в Гвиана. Те пиеха отровен с цианкалий „Куул-Ейд“[7], докато той ги гледаше от верандата на къщата си и им разказваше истории за майка си.

Сузана го гледаше невярващо с широко отворени и ужасени очи, а Тед едва прикриваше нетърпението си. След като не каза нищо обаче, явно смяташе, че Динки има да сподели нещо важно.

— Близо хиляда — натърти младежът. — Защото са били объркани и самотни и са смятали Джим Джоунс за свой приятел. Защото — обърнете внимание на това — не са имали къде да се върнат. Тук е същото. Ако Разрушителите поискат, могат да създадат телепатичен чук, който да запрати Прентис, Невестулката, тахийните и кан-той в съседната галактика. Ала какво става в действителност? Тук сме само аз, Станли и всеобщият любимец Суперразрушителят, тотално съдбовният господин Теодор Бротиган от Милфорд, Кънектикът. Завършил Харвард през 1920, член на Драматическото общество и на Клуба за дебати, бивш редактор на „Кримзън“ и — да не забравяме! — Фи-Бета[8]-лайнар.

— Можем ли да ви се доверим? — попита Роланд. Въпросът прозвуча съвсем небрежно, сякаш Стрелеца го бе задал само за да убие времето.

— Налага се — рече Тед Бротиган. — Нямате си никой друг. Както и ние.

— Ако бяхме на тяхна страна — започна Динки, — не мислите ли, че щяхме да носим по-свестни обувки от тези мокасини, направени от шибани автомобилни гуми? В „Синия рай“ можеш да получиш всичко, което пожелаеш… с изключение на няколко основни неща. Неща, които не смяташ за крайно необходими, но… добре де, ще го кажа така — трудно е да се разбунтуваш, когато нямаш нищо друго освен чехлите, които са ти дали в „Алгул Сиенто“.

— Още не мога да повярвам — рече Джейк. — Всичките тези хора, които работят, за да разрушат Лъчите. Не се обиждайте, но…

Динки се обърна към него със стиснати юмруци и напрегната, гневна усмивка на лицето си. Ко незабавно пристъпи пред Джейк, ръмжейки гърлено, и оголи зъбите си.

— Така ли? Е, сега ще ти кажа нещо, хлапе. Аз се обиждам. Обиждам се като едно шибано копеле. Знаеш ли какво е цял живот да бъдеш аутсайдер, непрекъснато да те вземат за посмешище, винаги да бъдеш Кери на шибания абитуриентски бал?

— Кой? — попита смутено Еди, ала младежът се беше развихрил и не му обърна никакво внимание.

— Тук има хора, които не могат да вървят или да говорят. Една мацка няма ръце. Неколцина са хидроцефали, което означава, че главите им стигат до шибания Ню Джърси. — Динки разпери ръце, за да илюстрира думите си, и четиримата пътешественици помислиха, че преувеличава. По-късно щяха да открият, че изобщо не е така. — Горкият стар Станли например е от онези, които не могат да говорят.

Роланд погледна към бледото лице на Станли. Брадата му беше набола, а над челото му се виеха тъмни къдрици. Стрелеца се усмихна.

— Мисля, че може да говори — рече той. — Носиш ли името на баща си, Станли? Сигурен съм, че го носиш.

Мълчаливият човечец наведе глава и страните му възвърнаха руменината си. Той се усмихна едва забележимо и в същото време започна да плаче. „Какво, по дяволите, става тук?“ — запита се Еди.

Тед също беше учуден.

— Сай Дисчейн, дали бих могъл да ви попитам…

— Не, не, нали сам каза, че нямаме никакво време — отвърна рязко Стрелеца. — Разрушителите знаят ли как ги хранят? Поточно, с какво ги хранят, за да увеличат силите им?

Беловласият мъж седна на една от канарите и погледна надолу към стоманената мрежа от железопътни линии.

— По някакъв начин е свързано с децата, които качват на влака, нали? — попита мрачно той.

— Да.

— Не, не знаем — нито те, нито аз — обади се мрачно Бротиган. — Всеки ден ни дават по дузина хапчета. Носят ни ги сутрин, на обяд и вечерта. Някои са витамини. Предназначението на други без съмнение е да ни държат кротки и покорни. Имах късмета да ги изхвърля от организма си, какъвто е случаят и с Динки и Станли. Само че… за да се прочистиш от тези химикали, Стрелецо, трябва да искаш да се прочистиш. Разбираш ли ме?

Роланд кимна.

— Дълго време си мислех, че ни дават и нещо като… как да го кажа… мозъчен стимулатор… но при наличието на толкова много хапчета е невъзможно да кажеш кое за какво е. Кое ни прави канибали, кое — вампири, и кое — и двете — Тед замлъкна, взирайки се във фантастичния сноп лъчи. След малко разпери ръце във въздуха и Динки улови едната му длан, а Станли — другата.

— Гледайте — прошепна младежът, — Това е много яко.

Белокосият мъж затвори очи. Другите двама последваха примера му. За миг не се случи нищо особено — просто трима мъже, хванати за ръце, се взираха през мрачната пустош към лъча, който сякаш бе излязъл от филм на Сесил Б. Де Мил… „Да, взираха се“ — каза си Роланд. Дори и със затворени очи.

Слънчевият лъч изчезна. За десетина секунди „Синият рай“ помръкна като пустинята, станция Тъндърклап и склоновете на Малката игла, след което златистото сияние се появи отново. От гърдите на Динки се отрони хриптяща въздишка на облекчение и той пусна ръката на Тед. Миг по-късно белокосият мъж се освободи от Станли и се обърна към Роланд.

— Ти ли направи това? — попита Стрелеца.

— Тримата заедно — рече Бротиган. — Но най-вече Станли. Дарбата му е изключително силна. Едно от малкото неща, които са в състояние да ужасят Прентис, отрепките и тахийните, е изчезването на изкуствената светлина. Напоследък това се случва все по-често и по-често, и не винаги се дължи на обстоятелството, че се месим в работата на машинариите. Машинариите просто… — Вдигна рамене. — Просто престават да работят.

— Всичко престава да работи — обади се Еди.

Тед го изгледа мрачно.

— Но недостатъчно бързо, господин Дийн. Това човъркане на последните два Лъча трябва да престане, и то много скоро, защото иначе нищо няма да има значение. Динки, Станли и аз ще ви помогнем с каквото можем, дори това да означава да избием останалите.

— Определено — изрече Динки с усмивка. — Щом Преподобният Джим Джоунс е могъл да го направи, какво ни пречи и на нас?

Беловласият го стрелна с поглед, сетне се обърна към Роланд и неговия ка-тет.

— Навярно няма да се стигне до това — каза, — ала дори и да стане така… — Внезапно се изправи и стисна Роланд за ръката.

— Канибали ли сме? — попита Тед с пресипнал, почти хриптящ глас. — Кажи ми дали ядем децата, които Зелените плащове отвличат от Граничните земи?

Роланд мълчеше.

Възрастният мъж се обърна към Еди:

— Искам да узная.

Младият стрелец не му отговори.

— Мадам-сай? — попита Тед жената, седнала до Еди. — Ние се готвим да ви помогнем. Не искате ли и вие да ми помогнете, като отговорите на въпроса ми?

— Знанието за това ще промени ли нещо? — изрече Сузана.

Беловласият мъж остана загледан в нея още известно време, след което насочи вниманието си към Джейк.

— Ти наистина изглеждаш като близнак на моя млад приятел — каза. — Знаеш ли това, синко?

— Не, но думите ти не ме изненадват — отвърна момчето. — Просто нещата тук са такива. Всичко… ммм… се връзва.

— Ще споделиш ли с мен това, което искам да узная? Боби щеше да го направи.

„И какво ще направиш тогава? — помисли си Джейк. — Ще можеш ли да се изядеш жив? Да изядеш себе си вместо тях?“

Той поклати глава.

— Аз не съм Боби — рече. — Без значение до каква стенен приличам на него.

Тед Бротиган въздъхна и кимна.

— Ясно — вие се държите един за друг и това изобщо не трябва да ме учудва. Все пак сте ка-тет в края на краищата.

— Трябва да вървим — каза Динк на Тед. — От доста време сме тук. Не става въпрос само за проверката по стаите; аз и Станли трябва да нагласим шибаната им телеметрия така, че когато Прентис и Невестулката проверят, да кажат: „Теди Би е бил тук през цялото време. Както и Динки Ърншоу, и Станли Руиз, изобщо не създават проблеми тези момчета.“

— Да — съгласи се белокосият мъж. — Абсолютно си прав. Само пет минутки още, какво ще кажеш?

Младежът кимна неохотно. В този миг вятърът донесе до слуха им далечния вой на някаква сирена, заглушен от разстоянието. Динки се усмихна доволно.

— Много се изнервят, когато слънцето се скрие — каза той. — Тогава трябва да се изправят срещу онова, което в действителност ги заобикаля, а то е някаква идиотска версия на атомна зима.

Тед пъхна за миг ръце в джобовете си и погледна към краката си, сетне вдигна очи към Роланд.

— Време е тази… тази гротескна комедия най-накрая да свърши. Ако всичко е наред, ние тримата ще се върнем утре. Междувременно може да отидете в по-голямата пещера, която се намира на четирийсетина метра надолу по склона, не от страната на станция Тъндърклап и „Алгул Сиенто“, а от другата. Там има храна, спални чували и печка, която работи с газ. Има и карта — доста груба — на „Синия рай“. Оставил съм ви и магнетофон с няколко ролки. Вероятно няма да ви обяснят всичко, което искате да узнаете, но ще научите доста неща. Засега само помнете, че „Алгул Сиенто“ изобщо не е толкова готин, колкото изглежда. Обраслите с бръшлян кули са наблюдателници. Цялото място е опасано от тройна ограда. Ако се опиташ да излезеш навън, първият ред те парва доста болезнено…

— Като бодлива тел — допълни Динки.

— Вторият е като кроше, което те събаря в нокаут — продължи Тед, — а третият…

— Мисля, че схванахме картинката — прекъсна го Сузана.

— Разкажете ми за Отрочетата на Родърик — обади се Роланд. — По пътя за насам срещнахме един от тях и той ми рече, че са тук.

Сузана изгледа Еди с вдигнати вежди; той й отвърна с поглед, който сякаш казваше: „После ще ти обясня.“ Простата и съвършена комуникация, която влюбените често приемат за даденост.

— А, тези идиоти — каза Динки, но тонът му не бе лишен от съчувствие. — Те са нещо като… онези затворници от архивните филми, дето се радват на специални привилегии. Имат малко селище на около три километра от гарата. — Той посочи с ръка. — Занимават се с градинарски работи, а трима-четирима са достатъчно оправни, че да поправят покривите, ако трябва да се подмени я някоя плочка, я нещо друго… Каквито и замърсители да има във въздуха, горките Отроди са особено уязвими към въздействието им. Единствено при тях ефектът наподобява лъчева болест всички други най-много да се украсят я с пъпки, я с екземи.

— Разкажи за това — подкани го Еди, спомняйки си за бедния стар Чевин от Чайвен; в съзнанието му изплуваха покритото му с язви лице и пропитата му с урина роба.

— Те са скитащи същества — намеси се Тед. — Бедуини. Мисля, че през по-голямата част от странстванията си следват железопътните релси. Под станция Тъндърклап и „Алгул Сиенто“ има катакомби и Отродите знаят как да се ориентират из тях. Там долу има тонове храна и два пъти седмично я докарват с шейни в „Синия рай“. Напоследък с нея ни гощават. Не че е лоша, но… — Вдигна рамене.

— Нещата се разкапват с изключителна бързина — каза Динки с необичайно за него униние. — Но както ви каза човекът, виното е супер.

— Ако ви помоля да вземете едно от Отрочетата на Родърик с вас утре — каза Стрелеца, — ще го сторите ли?

Тед и Динки си размениха озадачени погледи, след което и двамата се обърнаха към Станли. Той кимна, вдигна рамене и разпери ръце пред себе си, обърнал длани към земята: „Защо, Стрелецо?“

Ала Роланд не му обърна никакво внимание, защото бе потънал в мислите си. Сетне погледна към беловласия мъж и му нареди:

— Вземете някого, на когото му е останал поне половината мозък в главата. Кажи му: „Дан сур, дан тур, дан Роланд, дан Гилеад.“ Повтори.

Тед се подчини без никакво колебание.

Стрелеца кимна.

— Ако продължава да се колебае, му кажи, че Чевин от Чайвен казва, че трябва да дойде. Те говорят малко простичко, нали?

— Да — кимна Динки. — Но, човече… не можеш да докараш един Отрод тук, да му позволиш да те види и после да го освободиш. Устите им почти не се затварят и плещят всичко, което им дойде на акъла.

— Доведете един — каза Роланд, — и тогава ще видим. Имам това, което моят ка-май Еди нарича предчувствие. Нали знаете за какво говоря?

Тед и Динки кимнаха.

— Ако сработи, добре. А ако не… бъдете сигурни, че съществото, което доведете, никога няма да разкаже какво е видяло тук.

— Ще го убиеш, ако предчувствието ти не проработи? — попита беловласият мъж.

Роланд кимна.

Бротиган горчиво се изсмя.

— Естествено, че ще го сториш. Това ми напомня за онази част от „Приключенията на Хъкълбери Фин“, в която Хък вижда как се разбива онзи параход. Той тича при госпожица Уотсън и Вдовицата Дъглас, за да ги извести, и когато едната го пита дали някой е умрял, Хък заявява гордо: „Не, мадам, само един негър.“ В нашия случай може да кажем: „Само един Отрод. Стрелеца уж владееше хипнозата, ала нещо не успя да го хипнотизира.“

Роланд го дари с хладна усмивка, която разкриваше повече зъби от обичайното. Еди я бе виждал и преди и сега бе доволен, че не беше адресирана към него.

— Мислех си, че знаеш какъв е залогът, сай Тед — процеди Стрелеца. — Или може би греша?

Погледите им се срещнаха за миг, след което белокосият мъж сведе очи към земята. В този момент Динки, който явно бе провеждал безмълвно съвещание със Стаили, рече:

— Щом толкова искате Отрод, ще ви намерим. Това не е кой знае какъв проблем. Проблемно обаче може да се окаже идването ни тук. Ако не…

Роланд търпеливо зачака младият човек да довърши изречението си. Когато това не се случи, попита:

— Ако не успеете да дойдете утре, какво искате да сторим? Тед вдигна рамене също като Динки — сякаш го имитираше — и Еди едва се удържа да не се засмее.

— Най-доброто, на което сте способни — рече възрастният мъж. — В долната пещера ще намерите и оръжия. Дузина електрически огнени топки, известни като „сничове“. Няколко автомата от онези, които отрепките наричат „скорострели“. Модел АР-15. Има и други оръжия, но тяхното предназначение не ни е много ясно.

— Едното от тях стреля с лазер и сякаш е излязло от някой фантастичен филм каза Динки. — Мисля, че лъчът му може да унищожи всичко, изпречило се на пътя му, само че или аз съм прекалено тъп, за да го включа, или батерията му е изтощена. — След като каза това, Динки се обърна към белокосия мъж и каза разтревожено: — Петте минути отдавна изтекоха. Трябва да се размърдаме, Тедсгър. Колкото се може по-скоро да си оберем крушите оттук.

— Да. Значи се разбрахме — утре ще се върнем. Навярно дотогава ще сте измислили някакъв план.

— Ние? — Еди беше озадачен. — Ние ли трябва да го измислим?

— Моят план беше да избягам, млади човече. Навремето тази идея ми се струваше дяволски добра. Бягах чак до пролетта на 1960. Тогава ме хванаха и ме върнаха обратно — за което трябва да благодаря на майката на малкия ми приятел Боби. А сега наистина трябва да…

Още една минута, моля каза Роланд и пристъпи към Стаили. Гой продължаваше да гледа в краката си, ала страните му бяха поруменели. И…

„Той трепери — помисли си Сузана. — Като животно в гората, което за пръв път се среща с човешко същество.“

Станли изглеждаше на около трийсет и пет години, но като нищо можеше да е и по-стар; лицето му имаше онзи безгрижно безизразен вид, който Сузана свързваше с психическите отклонения. И Тед, и Динки имаха пъпки, но кожата па Станли беше чиста. Роланд хвана китките на мъжа и се вгледа съсредоточено в него, ала поне в началото трябваше да се задоволи с гледката на тъмните, гъсти къдрици на човечеца.

Динки понечи да каже нещо. Тед му даде знак да замълчи.

— Няма ли да ме погледнеш в лицето? — попита Роланд. Тонът му беше необичайно благ и нежен. — Сузана почти не го бе чувала да говори така. — Няма ли да ме погледнеш, преди да си тръгнеш, Станли, сине на Станли? Или Шийми, както се наричаше някога?

Сузана усети как долната й челюст увисва безпомощно. Еди, който стоеше до нея, изохка, сякаш го бяха ударили. „Но Роланд е стар — помисли си тя. — Толкова стар… Което означава, че ако това е момчето от кръчмата в Меджис… онова с магарето и розовото сомбреро… то Станли трябва също да е…“

Мъжът бавно надигна глава. От очите му бликаха сълзи.

— Добрият стар Уил Диърборн — промълви той. Гласът му беше хриплив и треперещ дългият период на мълчание си казвайте думата. — Толкова съжалявам, сай. Ако извадите пистолета си и ме застреляте, ще ви разбера напълно. И аз бих постъпил така.

— Защо говориш така, Шийми? — попита Роланд със същия благ тон.

Сълзите на Стаили бликнаха още по-бързо.

— Ти спаси живота ми. Артър и Ричард също, но основната заслуга е твоя, Уил Диърборн, който всъщност е Роланд от Гилеад. А аз я оставих да умре! Момичето, което обичаше! Което и аз обичах!

Лицето на човечеца се изкриви в агония и той се опита да се отскубне от ръцете на Стрелеца, ала Роланд го държеше здраво.

— Ти нямаш вина за случилото се, Шийми.

— Трябваше аз да, умра вместо нея! — извика къдрокосият мъж. — Трябваше аз да умра на нейно място! Много съм глупав! Наистина съм тъп, както казват хората! Той се загърми и лявата му ръка успя да се изплъзне за миг от хватката на Роланд. Стаили се зашлеви с всички сили през лицето, после още веднъж, след което Стрелеца сграбчи ръката му и я наведе надолу.

— Рия бе виновна за онова, което стана рече някогашният Уил Диърборн.

Стаили или Шийми в едно друго кога погледна към лицето на Роланд, търсейки очите му.

— Да — кимна Стрелеца. Рия от Кьос… и аз. Трябваше да остана с нея. Ако има изобщо някой, който да е невинен, това си ти, Шийми — Станли.

— Право ли думаш, Стрелецо? Наистина ли?

Синът на Стивън Дисчейн кимна.

— Ако искаш, ще поговорим за това и за старите дни, стига да имаме време, но не сега. Сега ти трябва да тръгнеш с приятелите си, а аз — да остана при моите.

Ала Шийми не можа веднага да откъсне погледа си от Роланд. Сузана се загледа в къдрокосия човечец и да, вече можеше да види момчето, което бе работело в кръчмата „Почивка за пътника“ преди цяла вечност. Момчето, което обикаляше масите и изливаше всички недопити чаши в бъчвата, намираща се под двуглавия лос, известен като Немирника. Момчето, което се мъчеше да избегне шамарите на Корал Торин и злостните ритници на застаряващата курва Пети Ръчката. Момчето, което едва не бе убито, задето бе разляло алкохол върху ботушите на големия ковчег Рой Дипейп През онази нощ Кътбърт бе спасил живота на Шийми… ала именно Роланд, подвизаваш се под името Уил Диърборн, бе спасил всички тях.

Човечецът обви с две ръце врата на Стрелеца и го прегърна. Роланд се усмихна и погали къдравата му коса с осакатената си дясна ръка. Тялото на Шийми се разтресе и той заплака като малко дете. Стрелеца също не остана безчувствен — сълзите, блещукащи в очите му, не останаха скрити за Сузана.

— Да — промълви накрая Роланд, — аз винаги съм знаел, че си специален; Бърт и Алан също го знаеха. Ето че сега се срещаме отново по пътеката, и срещата ни е добра, Шийми, сине на Станли. Добра е. Добра.

[1] Веднага, на часа (исп.) — Б. пр. ↑

[2] Презрително название на виетнамците — Б. пр. ↑

[3] Сесил Блаунт Де Мил (1881–1959) — режисьор, продуцент и драматург. Филмът „Десетте божи заповеди“ е заснет през 1956 г. — Б. пр. ↑

[4] Вид пудинг, производство на „Дженерал Фудс Корпорейшън“, чийто рекламен слоган гласи: „Най-прочутият американски десерт“. — Б. пр. ↑

[5] Знаменит комедиен дует, разделил се през 1957. — Б. пр. ↑

[6] Пери Комо (р. 1920) — американски певец, особено популярен през 50-те години; „Ендрюс Систърс“ — известно трио, започнало сценична дейност през 30-те. — Б. пр. ↑

[7] Марка лимонада на „Сентрал Фудс Корнорейшън“ — Б. пр. ↑

[8] „Фи-Бета“ — най-старото (основано през 1776) и почетно студентско общество. — Б. пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

ГОСПОДАРЯТ НА „СИНИЯ РАЙ“

ЕДНО

Пимли Прентис, Господарят на „Алгул Сиенто“, беше в банята, когато Финли (известен в някои кръгове като Невестулката), похлопа на вратата. Той тъкмо разглеждаше отражението си под неумолимата светлина на флуоресцентната лампа над умивалника — лицето му приличаше на сивкава, осеяна с кратери равнина, не по-различна от пустеещите земи, заобикалящи „Синия рай“. Огледалото му беше от онези, които увеличават образите, и това му даваше възможността в детайли да разгледа грозния ландшафт на физиономията си. Най-новото попълнение в колекцията му от пъпки и екземи, над което се бе концентрирал в момента, изглеждаше като вулкан, който всеки момент ще изригне.

— Кой ме търси? — изрева Прентис, макар че прекрасно знаеше отговора на въпроса си.

— Финли о’Тего!

— Влез, Финли! — извика шефът, без да отдели и за миг очи от огледалото. Пръстите му, които в момента се приближаваха застрашително към цирея, изглеждаха огромни. Те притиснаха набъбналата пъпка от двете страни и упражниха натиск.

Финли прекоси Школата на Прентис и се спря пред вратата на банята. Трябваше да се наведе, за да влезе вътре. Ръстът му надхвърляше два и десет — беше доста висок дори и за тахийн.

— Върнах се от станцията — обяви посетителят. — Все едно изобщо не съм тръгвал, нали? — ухили се той. Подобно на повечето тахийни, гласът му звучеше като нещо средно между лай и ръмжене. На Пимли всички му приличаха на хибриди от романа на Хърбърт Уелс „Островът на доктор Моро“ и очакваше всеки момент да запеят „Не сме ли хора?“. Веднъж Финли бе усетил това и когато попита, Господарят на „Синия рай“ му отговори съвсем искрено, съзнавайки, че в едно общество, където телепатията е по-скоро правило, отколкото изключение, честността е най-добрата политика. Единствената политика, когато си имаш работа с тахийни. Освен това той харесваше Финли о’ Те го.

— Да, знам, че си бърз — рече Пимли. — И какво откри?

— Робот от ремонтния отдел — отвърна мъжът с глава на невестулка. — Най-вероятно са му гръмнали бушоните от страната на „Дъга 16“ и…

— Чакай малко, ако обичаш — прекъсна го Прентис. — Благодаря.

Тахийнът се подчини. Девар-лордът се наведе още по-близо към огледалото, а лицето му чак се изкриви от напрегнатата концентрация. Той също бе висок — метър и осемдесет и пет — и притежаваше огромно, издуто като бъчва шкембе, крепящо се на дълги крака с тлъсти хълбоци. Оплешивяваше и имаше подобен на ряпа нос, който му придаваше вид на алкохолик. Изглеждаше на петдесет и се чувстваше на петдесет (навярно щеше да се чувства по-млад, ако предната нощ не се бе накъркал заедно с Финли и неколцина кан-той). Беше на петдесет, когато за пръв път пристигна тук, преди много, много години; поне двайсет и пет, ако не и повече. Тук, в тази част на света, времето беше доста шантаво, също като посоките, и в повечето случаи човек бързо преставаше да му обръща внимание. Е, имаше и такива, които изгубваха разсъдъка си, но важното беше да не изгубят машината за слънчева светлина, понеже в такъв случай…

Върхът на цирея се изду… потрепна… и се спука. Ох!

От кратера на инфекцията бликна кървава гной, която плисна в огледалото и започна бавно да се стича по леко вдлъбнатата му повърхност. Пимли Прентис го избърса с върха на пръста си и се обърна, за да изстреля гнусната субстанция директно в тоалетната, ала явно размисли, защото я предложи на Финли.

Съществото с глава на невестулка поклати глава и изръмжа ядосано по онзи начин, който всеки ветеран в сферата на продължителните диети незабавно би разпознал, след което налапа пръста на началника си, осмука го добре и примлясна доволно.

— Не трябваше да го правиш — каза Финли, когато Пимли извади пръста от устата му. — Не можах да устоя. Нали ти ми каза, че тези от другата страна смятат, че яденето на сурово говеждо се отразява зле на здравето?

— Даммм — рече Пимли, избърсвайки пъпката (която продължаваше да кърви) с хартиена салфетка. Беше тук от доста време и никога нямаше да се върне обратно — множество причини от най-различно естество го възпираха да направи това, — ала до съвсем неотдавна (до миналата година, ако „година“ беше точният термин) следеше с интерес какво се случваше в света, където бе роден, тъй като редовно получаваше „Ню Йорк Таймс“. Обожаваше „Таймс“ и ежедневната му кръстословица — този вестник му напомняше за дома, който безвъзвратно бе напуснал.

— Но същевременно продължават да го ядат, нали? — продължи Финли.

— Даммм, май доста от тях го правят — рече Девар-лордът, докато ровеше из аптечката за кислородна вода, с която да дезинфекцира цирея.

— Не трябваше да размахваш пръста си пред мен — каза тахийнът. — Не че това нещо е лошо за нас, напротив; това е естествена сладост, също като меда и ягодите. Проблемът е в Тъндърклап. — След което, сякаш се опасяваше, че босът му не го е разбрал, добави: — По-голямата част от съдържанието й по-скоро вреди, отколкото помага, независимо от божествения му вкус. Защото е отрова, нали разбираш?

Прентис напои едно памуче с кислородната вода и го допря до раната на бузата си. Много добре знаеше за какво говори Финли

— просто нямаше как да е другояче. Преди да дойде тук и да поеме управлението на „Синия рай“, не беше виждал петънце по кожата си от трийсет години. Сега имаше циреи по бузите и челото си, акне по слепоочията си, ужасни черни точки около носа си и киста на врата си, която Гангли, лекарят на поселището, трябваше да изреже съвсем скоро. (Прентис си мислеше, че Гангли е ужасно име за лекар; напомняше му едновременно за ганглий[1] и гангрена.) Тахийните и кан-той не бяха толкова податливи на дерматологични проблеми, но плътта им често се разпаряше мигновено, течеше им кръв от носа и дори незначителни ранички — като одрасквания от камъни или тръни — можеха да доведат до поява на възпалителен процес и смърт, ако не бяха третирани своевременно с медикаменти. Навремето антибиотиците се справяха без проблеми с подобни инфекции, ала напоследък ефективността им се бе снижила значително. Същото се отнасяше и за такива фармацевтични чудеса като акутана[2].

Причината за всичко това се коренеше в околната среда, разбира се — смъртта се излъчваше от самите скали и земята, която ги обкръжаваше. Ако човек искаше да види колко се беше сговнила работата, трябваше само да погледне към Отродите, които бяха в по-ужасно състояние и от бавните мутанти навремето. Естествено, те се скитаха далеч на… имаше ли още югоизток? Добре де, бродеха далеч натам, където през нощта се появяваше едва доловимо червено сияние, и всички казваха, че там нещата били къде-къде по-зле. Пимли не можеше да каже със сигурност дали това бе вярно, но подозираше, че е така. Не поддържаха връзка със земите отвъд Федик и Дискордия, защото те бяха съвсем пусти.

— Искаш ли още? — обърна се Девар-лордът към Финли. — Имам още две-три на челото, които са узрели.

— Не, само искам да ти докладвам, да проверя двукратно видеозаписите и телеметрията и да отскоча до Школата за една бързичък оглед, след което да се прибера, да си взема вана и да се уединя поне за три часа с хубава книга. В момента чета „Колекционерът“ на Джон Фаулс.

— И ти харесва? — възкликна озадачено Прентис.

— Даже много, казвам благодаря. Напомня ми за нашата ситуация тук. Само дето си мисля, че нашите цели са по-благородни, а мотивациите ни — по-извисени от сексуалното привличане.

— Благородни? Така ли ги наричаш?

Финли вдигна рамене, без да каже нищо. Имаха негласно споразумение да избягват темите, свързани с онова, което се случваше в „Синия рай“.

Прентис въведе мъжа с глава на невестулка в кабинета си (изпълняващ функциите и на библиотека), чиито прозорци гледаха към онази част от „Алгул Сиенто“, която наричаха Парка. Когато прекрачваше прага, Финли се приведе (за да не си удари главата в горната част на касата) с несъзнателна грация, без съмнение следствие на дълъг опит. Веднъж Прентис му беше казал (след като бяха обърнали няколко чашки), че навярно от него би излязъл страшен централен играч в Националната баскетболна асоциация.

— Първият отбор изцяло от тахийни — бе му рекъл тогава. — Ще ви нарекат „Изродите“, но какво ти пука?

— Тези баскетболни играчи… те получават най-доброто от всичко, нали така? попита Финли. Имаше лъскавата муцуна на невестулка и големи черни очи. Безизразни като очите на кукла според скромното мнение на Пимли. Носеше множество златни ланци — те бяха станали доста модни сред персонала на „Алгул Сиенто“ и през последните години търговията с тях се разрасна значително. Освен това опашката му беше подрязана. Това най-вероятно беше грешка, ала една вечер, след като си бяха пийнали порядъчно, тахийнът бе помолил Пимли да извърши тази операция. Акт, който освен че му донесе безгранична болка, го обричаше на Адската тъма, когато удареше часът му, освен ако…

Освен ако след смъртта нямаше нищо. Това бе идея, която Пимли отхвърляше с цялото си сърце, душа и разсъдък, ала в интерес на истината трябваше да признае (поне пред себе си), че понякога тази идея го навестяваше в часовете на безсъние. Срещу подобни мисли имаше сънотворни хапчета. И Господ, разбира се. Дълбоката му вяра, че всяко нещо служи на божията воля — дори и самата Кула.

Както и да е, Пимли беше отвърнал, че баскетболистите — добре де, поне американските баскетболисти — наистина получават най-доброто от всичко, включително и повече путки от която и да е шибъна тоалетна чиния. Последните думи накараха Финли да избухне в такъв смях, че накрая от ъгълчетата на зловещо безизразните му очи потекоха кървави сълзи.

— А най-доброто — продължи Пимли — е следното: ще можеш да играеш почти цяла вечност за стандартите на НБА. Чувал ли си например, че най-големият баскетболист в старата ми родина (между впрочем аз никога не съм го виждал как играе; той се е появил, след като напуснах онзи свят) — Майкъл Джордан — е бил…

— Ако той беше тахийн, какъв щеше да бъде? — прекъсна го Финли. Това беше игра, която често разиграваха, особено след няколко питиета.

— Невестулка, и то дяволски пъргава — беше казал Прентис, без изобщо да се замисля; дори беше изненадан от собствените си думи, което отново накара Финли да се засмее тъй, че очите му да закървят.

Но — продължи Девар-лордът кариерата му продължи не повече от петнайсетина години — и го като броим оттеглянето му от активна спортна дейност и едно-две завръщания… Колко години ще можеш да изкараш в спорт, изискващ да тичаш напред-назад по голямо игрище в рамките на час, час и нещо, а, Фин?

Финли от Тего, който тогава беше на повече от триста години, само вдигна рамене и махна с ръка към хоризонта. Делах. Безброй години.

А колко ли време беше минало, откакто този затвор — Девар-той за по-новите му обитатели, „Алгул Сиенто“ или „Синият рай“ за тахийните и Отродите — бе построен тук? Също делах. Но ако Финли беше прав (а сърцето на Пимли подсказваше, че създанието с глава на невестулка много рядко грешеше), значи от този „делах“ не бе останало почти нищо. И какво правеше той — навремето Пол Прентис от Рахуей, Ню Джърси, а сега Пимли Прентис от „Алгул Сиенто“ — по въпроса?

Вършеше работата си — ето какво.

Шибъната си работа.

ДВЕ

— Значи — каза Пимли, докато се разполагаше в едно от двете кресла до прозореца — си открил робот. Къде?

— Близо до мястото, където линия 97 излиза от границите на депото — отвърна му Финли. — Тази линия още е гореща — има това, което наричате „трета релса“ — и това обяснява всичко. После, след като си тръгнахме, ти се обади и каза, че алармата се е задействала отново.

— Да. И какво намери?

— Нищо — рече тахийнът. — Този път нищо. Навярно става въпрос за някаква техническа неизправност, породена от първия сигнал за тревога. — Вдигна рамене. Това бе жест, който нямаше нужда от обяснение, понеже значението му бе пределно ясно и на двамата — всичко отиваше по дяволите. И всяка стъпка, която ги приближаваше към преизподнята, беше все по-бърза и по-бърза.

— Ти и хората ти огледахте навсякъде, нали?

— Разбира се. Никакви следи от натрапници.

Ала и двамата си мислеха за натрапници, които бяха хора, тахийни, кан-той или механични същества. Никой от отряда на Финли не беше погледнал нагоре, а дори и да бяха направили така, едва ли щяха да забележат Мордред. Паякът, който вече имаше размерите на средно голямо куче, се бе притаил в дълбоките сенки под стряхата на станцията, разположил се в собственоръчно изплетения си хамак.

— Смяташ ли да провериш отново телеметрията заради втората тревога?

— Да — отвърна Финли. — И то само защото работата ми изглежда малко подозрителна. — Това беше дума, която бе научил от множеството криминални романи от другия свят, които бе прочел — те го очароваха, — и я използваше при всеки удобен случай.

— В какъв смисъл подозрителна?

Създанието с глава на невестулка само поклати глава. Не можеше да каже.

— Но телеметрията не лъже. Или поне така са ме научили.

— Съмняваш се, така ли?

Съзнавайки, че е стъпил върху тънък лед, който всеки момент можеше да се пропука, Финли се поколеба за няколко секунди, след което реши да я кара направо.

— Дошъл е краят на света, шефе. Съмнявам се почти във всичко.

— Това включва ли дълга ти, Финли о’ Тего?

Тахийнът поклати глава. Не, не включваше дълга му. Това важеше и за останалите, включително и за някогашния Пол Прентис от Рахуей. Пимли си спомни за един едновремешен войник — може би генерал Дъглас „Окопа“ Макартър[3] който бе казал: „Когато склопя очи в смъртта, господа, последната ми мисъл ще бъде за войската. И за войската. И за войската.“ Последната мисъл на Пимли навярно щеше да бъде за „Алгул Сиенто“. Какво друго му бе останало? Както казваше един друг велик американец Марта Рийвс от „Марта енд дъ Ванделас“[4] — няма къде да избягаш, сладурче, нито къде да се скриеш. Всичко бе излязло от контрол и се носеше стремглаво към бездната без никакви спирачки и човек нямаше никакъв друг избор, освен да се наслаждава на шеметната скорост.

— Имаш ли нещо против да ти направя компания за проверките? — попита Пимли.

— Защо не? — отвърна Невестулката и се усмихна, разкривайки уста, пълна с остри като игли зъби. После запя с особения си, треперещ глас: „Ела да помечтаеш с мен. Луната на бащите ме зове…“

— Само една минутка — каза Пимли и се изправи.

— Молитви? — надигна муцуна Финли.

Девар-лордът се спря пред вратата.

Да — каза. — След като питаш. Някакви други въпроси, Финли о’ Тего?

— Само един — усмихнатото същество с човешко тяло и глава на невестулка продължи да се усмихва. — Ако молитвата е нещо възвишено, защо коленичиш в същото помещение, в което сядаш да сереш?

— Защото Библията ни казва, че когато човек не е сам, трябва да се моли в клозета. Нещо друго интересува ли те?

— Не, не. — Финли махна с ръка. — Дай най-доброто и най-лошото от себе си, както обичат да казват манихейците.

ТРИ

Щом затвори вратата на тоалетната, Пол о’ Рахуей спусна капака на тоалетната чиния, след което коленичи на плочките и сключи ръцете си.

„Ако молитвата е нещо възвишено, защо коленичиш в същото помещение, където сядаш да сереш?“

„Навярно трябваше да кажа, че когато се моля в тоалетната, се чувствам смирен помисли си Девар-лордът. — Защото така си припомням какво представлявам всъщност. Всички сме създадени от пръст и в пръст ще се превърнем, и ако има място, където да е трудно да забравим тези мисли, то това е тоалетната.“

— Господи — започна Пимли, дай ми сила, когато съм слаб, отговори, когато съм объркан, и храброст, когато се боя. Помогни ми да не навредя на никого, който не го заслужава, а дори и да го заслужава, възпри ръката ми, освен ако нямам друг избор. Боже…

И докато този човек коленичи пред тоалетната чиния и моли Господ да му прости, задето разрушава творението Му (и то без каквото и да е чувство за ирония), можем да го разгледаме още по-отблизо. Няма да ни отнеме много време, понеже Пимли Прентис не е главен герой в историята ни за Роланд и неговия ка-тет. Въпреки това той е интересен мъж, а душата му е изпълнена с множество тайни кътчета, противоречия и задънени улици. Той е един алкохолик, който вярва дълбоко в своя личен Господ, един състрадателен човек, който съвсем скоро ще срине Кулата и ще запрати милиардите светове, кръжащи около оста й, в милиарди различни посоки в беззвездния мрак. Той веднага би осъдил на смърт Динки Ърншоу и Станли Руиз, ако знаеше какво са намислили… и почти всяка година се обливаше в сълзи в Деня на Майката, защото обичаше безумно своята майка и тя му липсваше ужасно. Става въпрос за Апокалипсиса, това е идеалният човек за работата, защото знае как да коленичи и същевременно може да говори на Върховния бог на надзирателите като на стар приятел.

Каква ирония Гюл Прентис спокойно можеше да рекламира рекламата, чийто текст гласеше: „Аз си намерих работа чрез «Ню Йорк Таймс»!“ През 1970 година, след като беше освободен временно от длъжност в затвора, познат по онова време като „Атика“ (така гой и Нелсън Рокфелер пропуснаха бунта[5]), погледът му попадна на обява със следното заглавие:

ТЪРСИ СЕ! СЛУЖИТЕЛ С ОПИТ В ИЗПРАВИТЕЛНО

ЗАВЕДЕНИЕ ЗА ИЗКЛЮЧИТЕЛНО ОТГОВОРЕН ПОСТ

В ЧАСТНА ИНСТИТУЦИЯ

ВИСОКО ЗАПЛАЩАНЕ! ИЗКЛЮЧИТЕЛНИ СТРАНИЧНИ

ПРИВИЛЕГИИ! ДА ОБИЧА ДА ПЪТУВА!

За високото заплащане любимата му майка най-вероятно би казала „стопроцентова измама, партенка голяма“, защото нямаше никакво заплащане, не и в онзи смисъл, с който бе свикнал един служител в изправително заведение от другата страна, но страничните привилегии… да, допълнителните облаги наистина бяха изключителни. Да започнем е това, че буквално тънеше в секс, тъй както тънеше в угощения и къркане, но не това бе важното. Важното според Прентис — можеше да се изрази с отговора на следния въпрос: „Какво искаш от живота си?“ Ако се стремиш само да увеличаваш броя на нулите в банковата си сметка, значи „Алгул Сиенто“ не е за теб… което определено е ужасно, тъй като подпишеш ли веднъж, вече няма връщане назад; всичко се свежда до войската, войската и пак войската. И — от време на време — по един-два трупа, които да служат за назидание.

Това бе „стопроцентов джакпот, не бъди идиот“ за Господаря Прентис, който дори бе преминал през тържествената тахийнска церемония за промяна на името преди дванайсетина години и никак не съжаляваше за това. Пол Прентис беше станал Пимли Прентис. Тогава най-накрая беше освободил ума и сърцето си от онова, което сега наричаше „онази Америка“ и „онзи свят“. И то не защото тук бе опитал най-вкусно приготвените гозби и най-изтънчените вина. Нито пък защото бе правил секс със стотици красиви жени. Не просто това бе неговата работа и той възнамеряваше да я свърши. Освен това бе започнал да вярва, че работата им в „Синия рай“ беше дело както на Пурпурния крал, така и на Господ-Бог. А зад тази идея се криеше нещо още по-завладяващо — представата за милиарди вселени, събрани в едно яйце, което той, някогашният Пол Прентис от Рахуей, който навремето страдаше от язва и изкарваше не повече от четиридесет хиляди годишно, сега държеше в ръката си. Девар-лордът осъзнаваше, че той също се намира в това яйце, и че физическото му тяло щеше да престане да съществува, когато счупеше яйцето, но ако имаше рай и Господ, значи те щяха да заемат мястото на Кулата. От „Синия рай“ щеше да отиде в истинския — Божия рай — и там да коленичи пред трона, молейки за опрощение на греховете си. Прентис не се съмняваше, че щеше да бъде приветствай сърдечно с думите: „Доволен съм от теб, ибо ми служи добре и предано.“ Майка му също щеше да е там, щеше да го прегърне и двамата щяха да се присъединят към задругата на Исус. Този ден щеше да настъпи — Пимли беше абсолютно сигурен в това — и то най-вероятно преди Жътвената луна отново да изгрее на небесния свод.

Той не се смяташе за религиозен фанатик. Пи най-малко. Пазеше тези мисли за Господ и Рая само за себе си. А що се отнася до това, че останалият свят също бе намесен в картинката… Прентис беше само един работник, който си вършеше работата, и смяташе да я доведе докрай. Той не се възприемаше като злодей, ала това не означаваше нищо — опасните хора рядко се възприемат по този начин. Помислете си за Юлисъс С. Грант — генералът от Гражданската война, който беше казал, че ще се сражава на онзи фронт дори и ако трябва да стои там цяло лято.

Тук, в „Алгул Сиенто“, лятото почти бе свършило.

ЧЕТИРИ

Домът на Девар-лорда представляваше спретната двуетажна къщурка с полегат покрив, разположена в единия край на Парка. Бе известна като дом „Шапли“ (Пимли не знаеше защо), а Разрушителите я наричаха „Лайняната къща“. От другата страна на Парка се издигаше далеч по-голямо здание — изящна сграда в стил „Кралица Ана“, наречена (отново по неясни причини) домът „Дамли“. Тя би изглеждала съвсем на място в кампуса на университети като „Клемсън“ или „Оул Мис“[6]. Сред Разрушителите бе по-известна като „Къщата на разбитите сърца“. Това бе мястото, където тахийните и порядъчно големият контингент кан-той живееха и работеха. Що се отнася до Разрушителите, нека се забавляват с тъпите си шегички и да си мислят, че персоналът не подозира нищичко за тях.

Пимли Прентис и Финли о’ Тего се разхождаха из Парка, потънали в мълчание… с изключение на моментите, когато минаваха покрай разпускащи Разрушители — сами или в компания. Пимли поздравяваше всеки от тях с неизчерпаема вежливост. Поздравленията, които получаваха в отговор, варираха от радостни възгласи до навъсени изгрухтявания. Ала важното бе, че всеки Разрушител реагираше по някакъв начин и Девар-лордът смяташе това за победа. Той ги харесваше, без значение дали те го харесват или не. Пък и компанията им беше много по-приятна от тази на убийците, изнасилвачите и въоръжените крадци от „Атика“.

Някои четяха стари вестници или списания. Четирима хвърляха подкови. Други четирима се бяха разположили на зелената трева. Таня Лийдс и Джоуи Растосович играеха шах под един елегантен стар бряст, а лицата им изглеждаха шарени под светлината на слънчевите лъчи, проникващи през мрежата от листа. Те го поздравиха с истинско удоволствие, и защо не? Таня Лийдс всъщност вече се казваше Таня Растосович, понеже Пимли ги бе венчал преди месец, все едно беше капитан на кораб. Това беше чудесна метафора за работата му тук — под мъдрото му ръководство корабът „Алгул Сиенто“ пореше тъмните морета на Тъндърклап, озарен от своята светлина. Е, вярно, че слънцето се скриваше от време на време, ала днешното прекъсване беше минимално — само три-четири секунди.

— Как си, Таня? А ти, Джоузеф? — винаги Джоузеф и никога Джоуи, поне пред него; никак не му харесваше.

Те отвърнаха, че се чувстват прекрасно и го дариха с една от онези замаяни, издаващи много секс усмивки, на които само младоженците са способни. Финли не каза нищо на семейство Растосович, но недалеч от дома „Дамли“ в края на Парка се спря пред младежа, кой го четеше, седнал на мраморната пейка под едно дърво.

— Сай Ърншоу? — попита тахийнът.

Динки погледна нагоре и повдигна въпросително вежди, ала поразеното му от акне лице остана безизразно.

— Видях, че четеш „Магът“ на Фаулс — поде плахо Финли. — Аз самият чета „Колекционерът“. Какво съвпадение!

— Щом казват — отвърна Динки с благ тон. Изражението му не се промени.

— Чудя се какво ли си мислиш за Фаулс? В момента съм зает, но навярно ще можем да го обсъдим по-късно.

— По-късно можеш да вземеш твоя екземпляр (надявам се да е с твърди корици) от „Колекционерът“ — рече младежът със същия вежлив тон — и да го натикаш в косматия си задник. Странично.

Възторжената усмивка на Финли се стопи. Той се поклони съвсем леко, но учтиво, и каза:

— Съжалявам, че се чувстваш така, сай.

— Тогава се разкарай оттук. — Динки отново разтвори книгата си и я вдигна пред лицето си.

Пимли и Финли о’ Тего продължиха напред. Имаше известен период на мълчание, по време на който Девар-лордът поглеждаше спътника си, опитвайки се да разбере доколко е засегнат от коментара на младия мъж. Прентис знаеше, че тахийнът се гордее с умението си да чете и оценява човешката литература. Накрая Невестулката го избави от неловката ситуация, като лепна двете си ръце — всъщност задникът за разлика от пръстите му не беше космат — между краката си.

— Само проверявам дали орехчетата ми все още са там — каза той и Пимли си помисли, че хуморът, който долови в тона на Шефа на охраната, беше истински, а не изкуствен.

— Съжалявам за това — въздъхна Пимли. — Ако в „Синия рай“ има някой с постпубертетен гняв, това е сай Ърншоу.

— Не издържам вече! — изстена Финли и когато Девар-лордът му хвърли озадачен поглед, се ухили, разкривявайки тънките си остри зъби. — Това е прочута реплика от филма „Бунтовник без кауза“ обясни. — Динки Ърншоу ме кара да си мисля за Джеймс Дийн. — Невестулката се замисли. — Без убийствената му външност обаче.

— Интересен случай — рече Прентис, Бил е вербуван към една програма за поръчкови убийства, спонсорирана от филиал на „Позитроникс“. Убил ръководителя си и избягал. Хванахме го, разбира се. Никога не ни е създавал проблеми, но се държи като пълен задник.

И мислиш, че е безопасен, така ли?

Пимли наклони глава настрани и го изгледа косо.

— Да не би да има нещо, което според теб трябва да знам за него?

— Не, не — махна с ръка Финли. — Просто никога не съм те виждал толкова изнервен, както през последните няколко седмици. По дяволите, защо не наречем нещата с истинските им имена — толкова параноичен.

— Дядо казваше: „Не се тревожи, че ще счупиш яйцата, докато не наближиш дома си.“ Вече наближихме нашия дом — рече Пимли.

И това наистина бе така. Преди седемнайсет дни, малко преди последният отряд Вълци да препусне през вратата от страната на Зоната за поддръжка при „Дъга 16“, оборудването им в сутерена на дома „Дамли“ бе засякло първото осезаемо сгъване на Лъча на Мечока и Костенурката. Преди това бе прекъснат Лъчът на Орела и Лъва. Съвсем скоро нямаше да имат никаква нужда от Разрушителите — предпоследният Лъч щеше да рухне, независимо дали със или без тяхна помощ. Вече се люлееше — не след дълго щеше да отиде отвъд точката на равновесието си и да се сгромоляса, а когато той престанеше да съществува, Кулата щеше да се срине. Последният Лъч — този на Вълка и Слона — можеше да издържи най-много седмица или месец.

Подобни мисли по принцип доставяха голямо удоволствие на Пимли, ала сега не стана така. Най-вече защото в съзнанието му изплуваха Зелените плащове. Шейсетина от тях се бяха отправили на обичайния си поход в Пограничните земи — по принцип отсъстваха не повече от седемдесет и два часа, което означаваше, че отдавна трябваше да са се върнали с поредната си порция деца от Кала.

Вместо това… нищо.

Девар-лордът попита Финли какво мисли той за това.

Тахийнът спря и се замисли.

— Мисля, че може да се дължи на вирус.

— Моля?

— Компютърен вирус. Нали помниш какво стана с компютърното ни оборудване в „Дамли“ — изтъкна. — Колкото и страшни да изглеждат Зелените плащове на селските фермери, те не са нищо друго освен компютри с крака. — Направи кратка пауза. — Освен жителите на Кала да са намерили начин да ги убият. Дали бих се изненадал, ако те се изправят на задните си крака и се опълчат срещу роботите? Не много. Особено ако се намери някой храбрец, който да ги поведе.

— Някой стрелец, а?

Финли го изгледа насмешливо, ала нищо не каза.

Тед Бротиган и Станли Руиз караха велосипеди със скорости по алеите и когато Девар-лордът и Шефът на охраната вдигнаха ръце, за да ги поздравят, веднага откликнаха. Бротиган не се усмихна, ала лицето на Станли се озари от онзи възторг, характерен за умствено недоразвитите. Изпъкналите му очи, набола брада и блеснали от слюнката устни можеха да заблудят другите хора, но не и Пимли — той знаеше, че дарбата на Станли е изключително силна, и бе доволен, че се размотава с Бротиган, вместо да се занимава с други неща. Що се отнася до по-възрастния му другар, той се бе променил напълно, след като го върнаха от малката му „ваканция“ в Кънектикът. Прентис бе очарован от еднаквите кепета от туид, които двамата Разрушители носеха на главите си — велосипедите им също бяха едни и същи, — но не и от начина, по който го гледаше Финли.

— Престани — каза Девар-лордът.

— Какво да престана, сай? — попита Невестулката.

— Да ме гледаш тъй, все едно съм хлапе, на което му се е отчупила горната част на сладоледа, ала то е прекалено малко, за да го осъзнае.

Невестулката обаче не подви опашка при тези думи. По принцип много рядко го правеше и това бе една от причините Пимли толкова да го харесва.

— Ако не искаш хората да те гледат като малко дете, престани да се държиш като такова. От хиляди години се носи мълва, че от Средния свят ще дойдат стрелци, които да спасят положението. И какво? Нищо. Нито едно доказателство, на което може да се вярва. Лично аз по-скоро бих очаквал визита от твоя човек Исус…

— Отродите казват, че…

Финли направи гримаса, сякаш го бе заболяла главата.

— Само не започвай с това какво казвали Отродите. Мисля, че уважаваш повече моя — и своя — интелект. Техните мозъци се увреждат дори по-бързо и от кожата им. Що се отнася до Вълците, нека ти споделя една радикална моя идея — няма никакво значение къде са те и какво се случва с тях. Имаме достатъчно стимулатор да довършим работата и това е единственото, което ме интересува.

Шефът на охраната застина за миг пред стъпалата, водещи към верандата на дома „Дамли“. Гледаше след двамата мъже с еднаквите велосипеди, намръщил муцуна.

— Бротиган се е забъркал в голяма каша — рече след малко.

— Естествено! — изсмя се Пимли. — Ала нали вече няма да прави бели! Казахме му, че специалните му приятелчета от Кънектикът — момче на име Робърт Гарфийлд и момиче на име Каръл Джърбър — ще умрат, ако отново направи някоя лудория. Освен това той осъзна, че макар и доста разрушители да го възприемат като ментор, а някои — това празноглаво момче до него например — да благоговеят пред него, — никой не се интересува от… философските му идеи, да кажем. Вече не. Когато го върнаха, двамата хубавичко си побъбрихме. Проведохме един сърдечен разговор, така да се каже.

Това беше новост за Финли.

— За какво? — попита той.

— За някои неща от живота. Сай Бротиган най-накрая разбра, че уникалните му дарби вече нямат това значение, което имаха преди. Оставащите два Лъча ще рухнат… със или без неговото участие в делото ни. Той знае, че е така; знае и че накрая ще настане смут… Смут и страх. — Пимли кимна бавно. — Бротиган иска да е тук, за да може да утеши идиотите като Стаили Руиз, когато небето се продъни.

Тахийнът го изслуша внимателно, леко килнал глава настрани. Накрая каза:

— Хайде да хвърлим едно око на касетите и телеметрията. Просто за да сме сигурни.

Двамата изкачиха дървените стълби на „Дамли“, пристъпвайки един до друг.

ПЕТ

Двама от кан-той ги чакаха, за да ескортират Девар-лорда и неговия Шеф на охраната. Прентис се замисли колко странно беше, че всички — и Разрушителите, и персоналът на „Алгул Сиенто“ — ги наричаха „отрепки“. Защото Бротиган им беше лепнал този етикет. „Като говориш за ангели, трябва да чуваш пърхането на крилата им“ — навярно би казала обичната му майка и господарят на „Синия рай“ си мислеше, че ако през тези последни дни изобщо са останали истински самци, то това са кан-той, а нетахийните. Ако човек ги видеше без изродскиге им живи маски, щеше да се закълне, че са тахийни с глави на плъхове. Но за разлика от истинските тахийни, които смятаха хората (с малки изключения като Пимли например) за по-низша раса, кан-той боготворяха човешките същества. Дали носеха маските си като израз на преклонение пред хората? Макар и да не говореха много на гази тема, Прентис смяташе, че не това е причината. Според него кан-той вярваха, че ще се превърнат в човеци — и това обясняваше защо, когато слагаха за пръв път маските си (които представляваха жива плът), приемаха човешки имена, които да отговарят на човешкия им облик. Пимли знаеше за преданията им, в които се разказваше как щели да заменят човешката раса след Свършека… макар че според скромното му мнение това бяха пълни глупости. Че след Свършека щеше да има небе, беше очевидно за всекиго, който е чел Апокалипсиса на Йоан… но Земя?

Освен ако не ставаше въпрос за някоя нова Земя, но Девар-лордът дълбоко се съмняваше в това.

Двамата стражи кан-той — Бийман и Трелоуни — стояха в дъното на коридора, пазейки стълбището към сутерена. На Пимли всички техни събратя, дори и тези с русоляви коси и кльощави осанки, му приличаха по един идиотски начин на онзи актьор от петдесетте и шейсетте, как му беше името… Кларк Гейбъл. Всичките му изглеждаха с плътни, чувствени устни и несъразмерно големи уши. Ако човек се приближеше до някой кан-той, можеше да забележи изкуствените бръчки на шията и зад ушите, където човешките им маски се огъваха като свински опашчици и преминаваха в косматата, зъбата плът, която олицетворяваше истинската им природа (независимо дали си го признаваха или не). А пък очите им… бяха заобиколени от косми и ако човек се вгледаше внимателно, щеше да види, че това, което първоначално е взел за кухини, всъщност са дупки — дупки в тези чудати маски от живо месо. Понякога се чуваше как самите маски дишат, което според Прентис бе едновременно чудновато и отблъскващо.

— Хайл — рече Бийман.

— Хайл — рече Трелоуни.

Пимли и Финли отвърнаха на поздрава, вдигайки юмруци към челата си, и Девар-лордът ги поведе надолу по стълбите. Поеха по подземния коридор и щом отминаха табелите, на които пишеше „ВСИЧКИ ТРЯБВА ДА РАБОТИМ ЗАДРУЖНО ЗА СЪЗДАВАНЕТО НА ЕДНА ОБЕЗОПАСЕНА ОТ ПОЖАРИ РАБОТНА СРЕДА“ и „ВСИЧКИ ПРИВЕТСТВАТ КАН-ТОЙ“, Невестулката прошепна:

— Толкова са странни.

Господарят на „Синия рай“ се усмихна и го потупа по гърба. Именно затова харесваше толкова много Финли о’ Те го — също като Джордж и Джон, те вечно мислеха в синхрон.

ШЕСТ

По-голямата част от сутерена на „Дамли“ представляваше обширно помещение, претъпкано с оборудване. Не всички уреди функционираха и от голяма част от работещите нямаше никаква полза, защото предназначението им беше непонятно, ала поне бяха много навътре с наблюдателната техника и телеметрията, която измерваше дарковете[7] — единиците изразходвана медиумна енергия. На Разрушителите им бе строго забранено да използват способностите си извън Школата (което не се удаваше на всекиго, но все пак). Повечето бяха толкова жестоко дресирани, че не можеха да се изпикаят без визуалните стимули, които ги уверяваха, че се намират в тоалетната, че нищо лошо няма да им се случи, хайде сега едно чишшшш, браво. Други — досущ като деца, които още не са научили урока си — пък бяха неспособни да предотвратят случайните изблици на свръхестествените си дарби. Те най-често довеждаха до причиняване на временно главоболие у човека, който им беше неприятен, или го поваляха в безсъзнание на някоя пейка в Парка, но мъжете на Пимли отваряха очите си на четири и всяко съзнателно провинение се наказваше според сериозността му. И както Девар-лордът обичаше да казва на новопристигналите (в онези дни, когато все още пристигаха хора): „Бъдете сигурни, че грехът ви ще ви издаде.“ Посланието на Финли бе още по-простичко: „Телеметрията никога не лъже.“

Днес не откриха нищо, с изключение на краткотрайните смущения, регистрирани от телеметричните дисплеи. Все едно да слушаш четиричасов аудиозапис на пръдните и уригванията на група хора. Във видеозаписите и докладите на патрулиращите стражи също нямаше нищо интересно.

— Доволен ли си, сай? — попита Финли, а нещо в тона му накара Девар-лорда да се обърне рязко и да го стрелне с остър поглед.

— Ами ти?

Финли о’ Тего въздъхна. В моменти като този на Пимли му се искаше или Невестулката да беше човек, или той самият да беше тахийн. Проблемът беше в безизразните черни очи на спътника му. Бяха като кукленски и изражението им не можеше да се разчете. Освен може би, ако не си друг тахийн.

— Не съм се чувствал прав от седмици — рече накрая Финли. — Пия твърде много граф, за да заспя, после се влача като парцал през деня и се зъбя на другите. Навярно това се дължи отчасти на загубата на комуникациите след разрушаването на последния Лъч…

— Прекрасно знаеш, че това бе неизбежно…

— Да, разбира се, че знам. Това, което искам да кажа, е, че се опитвам да намеря рационални обяснения за ирационални чувства, а това не е добър знак.

На далечната стена имаше картина на Ниагарския водопад. Някой кан-той от стражите я бе обърнал наопаки. Отрепките смятаха, че обръщането на картините е много забавно и Пимли нямаше никаква представа защо. Ала на кого му пукаше в крайна сметка? „Знам как да си върша шибъната работа — помисли си той, докато окачваше правилно картината с Ниагарския водопад. — Знам как да правя това и нищо друго няма значение, за което благодаря на Господ и Исус човека.“

— Винаги сме знаели, че нещата ще се смахнат накрая — рече Финли, — затова си казвам, че всичко се развива според прогнозите. Нищо необичайно. Това… нали разбираш…

— Това усещане, което имаш — подсказа му някогашният Пол Прентис, след което се ухили и постави показалеца на дясната си ръка върху кръгчето, направено от левия му палец и показалец — тахийнски жест, който означаваше „Истина ти казвам“.

— Това ирационално чувство.

— Даммм. Сигурен съм, че Кървящият лъв не се е появил отново на север, както и не вярвам, че вътрешността на слънцето е започнала да изстива. Чувал съм истории за лудостта на Пурпурния крал и за Дан-тета, който идвал насам, за да заеме мястото му, ала единственото, което мога да кажа, е, че ще повярвам, когато го видя. Същото се отнася и за очарователните предания и песни за стрелеца, идващ от далечния запад, за да спаси Кулата. Бабини деветини!

Девар-лордът го потупа по рамото.

— Сърцето ми се радва, когато те слушам да говориш така!

Наистина беше така. Финли о’ Тего беше свършил чудесна работа по време на службата си като Шеф на охраната. През годините на подопечните му се бе наложило да убият половин дузина Разрушители — все обзети от носталгия глупаци, които се бяха опитали да избягат, — а на двама беше извършена лоботомия, ала Тед Бротиган беше единственият, който бе успял „да се промъкне под оградата“ (фраза, която Пимли бе чул в един филм на име „Сталаг 17“). Кан-той си приписваха заслугите за това и Шефът на охраната ги оставяше да се надуват, ала Пимли Прентис добре знаеше, че Финли стоеше зад всеки ход — от началото до края.

— Ами ако това мое чувство се окаже нещо повече от нерви? — продължи Невестулката. — Все още вярвам, че понякога хората могат да бъдат управлявани от честни и добронамерени институции. — Той се засмя: — Пък и как мога да не вярвам на интуицията си, когато около мен буквално гъмжи от предчувствия и следчувствия като това?

— Но няма телепортации — каза Пимли. — Нали?

Телепортацията беше този така наречен „див талант“, от който целият персонал на „Синия рай“ се страхуваше — и то не без основания. Хаосът, предизвикан от човек, владеещ телепортацията, щеше да бъде безграничен — представете си например какво би станало, ако двайсетина декара междузвездно пространство изведнъж се материализират в двора на „Алгул Сиенто“ и създадат породен от вакуума ураган. За щастие съществуваше простичък тест, посредством който да се изолира точно тази дарба (провеждането му не бе никак трудно, ала тъй като необходимото за целта оборудване бе останало от древните, никой не знаеше кога щеше да се прецака), както и простичка процедура (също наследство от отминалите времена), чрез която да се отстранят органичните вериги, отговорни за това умение. Доктор Гангли можеше да се справи с потенциалните телепарти за по-малко от две минути.

— Толкова е просто, че на фона на тази операцийка вазектомията изглежда като мозъчна хирургия — беше казал веднъж.

— Абсолютно никакви шибъни телепорти — ето какво каза Финли сега и поведе Прентис към едно командно табло, което имаше поразителна прилика с Когана, който Сузана Дийн си бе представила. Невестулката посочи към двата дисплея, маркирани със символи, подобни на тези върху Неоткритата врата. Игличките и на двата лежаха срещу нулата вляво; когато Финли ги потупа с косматите си пръсти, стрелките подскочиха нагоре, след което отново се върнаха на предишната си позиция.

— Не знаем точното предназначение на тези циферблати — каза тахийнът, — но поне знаем, че едно от нещата, които отчитат, е потенциалът за телепортация. Имали сме Разрушители, които са се опитвали да прикрият този свой талант, ала така и не успяха да постигнат нищо. Ако в „Синия рай“ има телепорт, Пимли о’ Ню Джърси, тези стрелки щяха да играят по скалата я на петдесет, я на осемдесет!

— Значи — същевременно сериозно и насмешливо Девар-лордът започна да сгъва пръстите си. — Никакви телепорти, никакъв Кървящ лъв, който да връхлита от север, никакъв стрелец. А, да — как можах да забравя Зелените плащове и компютърния вирус! Щом е така, какво толкова е влязло под кожата ти? Какво те е настроило толкова подозрително бъзи-бъзи?

— Навярно наближаващият край — въздъхна тежко тахийнът. — Тази вечер ще удвоя броя на стражите в наблюдателните кули и ще пратя повече мъже да патрулират покрай оградата.

— Само защото си настроен подозрително бъзи-бъзи — усмихна се Пимли.

— Подозрително бъзи-бъзи, да. — Финли не се усмихна; острите му малки зъби останаха скрити под лъскавата му кафеникава муцуна.

Девар-лордът го потупа по рамото.

— Хайде, да отидем в Школата. Може би гледката на Разрушителите ще те успокои.

— Възможно е — вдигна рамене Невестулката, но изражението му си остана все така мрачно.

— Всичко е наред, Фин — каза благо човекът.

— Предполагам — отвърна Шефът на охраната, докато гледаше скептично апаратурата, след което обърна муцуна към Трелоуни и Бийман, които търпеливо чакаха двете големи клечки да приключат съвещанието си. — Предполагам, че е така. — Само че дълбоко в сърцето си не вярваше в това. Единственото, в което бе сигурен, беше, че в „Алгул Сиенто“ не бяха останали телепорти.

Телеметрията никога не лъжеше.

СЕДЕМ

Бийман и Трелоуни ги гледаха как вървят по облицования с дъбова ламперия подземен коридор към служебния асансьор. На стената на кабинката имаше пожарогасител и още една табела, която напомняше на обитателите на „Синия рай“, че трябва да работят заедно, за да създадат обезопасена от пожари работна среда.

И тя бе обърната наопаки.

Погледът на Пимли срещна този на Финли. Господарят си помисли, че съзира весели искрици в очите на Шефа на охраната, ала после си даде сметка, че това бе собственото му чувство за хумор, отразено като в огледало. Никой от двамата не каза нищо за механизмите на асансьора, които бучаха ужасно, нито пък за начина, по който кабинката се тресеше и клатеше, докато се издигаше в шахтата. Ако спреше, излизането през горния люк нямаше да представлява никакъв проблем дори и за човек с наднормено тегло като Прентис. В крайна сметка „Дамли“ не беше небостъргач и наоколо имаше много хора (добре де, същества), които да му помогнат.

Стигнаха до третия етаж, където табелката от вътрешната страна на вратата на асансьора като по чудо не беше обърната. На нея пишеше „СЛУЖЕБЕН ВХОД“ и „НЕЗАБАВНО СЛЕЗТЕ ДОЛУ, АКО СТЕ ДОШЛИ НА ТОЗИ ЕТАЖ ПО ПОГРЕШКА. НЯМА ДА БЪДЕТЕ САНКЦИОНИРАНИ, АКО ДОКЛАДВАТЕ НЕЗАБАВНО ЗА СЛУЧИЛОТО СЕ“.

Финли извади от джоба си картата за вратата на асансьора и попита толкова небрежно, че чак звучеше престорено:

— Имаш ли някакви вести от сай Сейър напоследък?

— Не — отвърна Девар-лордът (малко намусено), — нито пък очаквам да чуя. Изолирани сме тук съвсем преднамерено — забравени в пустинята като учените от проекта „Манхатън“[8] през четирийсетте години. Последния път, когато го видях, той ми каза, че това може би е… ами, последния път, когато го виждам.

— Спокойно — рече Невестулката. — Само питах. — Той прокара картата през улея и вратата на асансьора се отвори с отвратителен стържещ звук.

ОСЕМ

Школата представляваше обширно помещение, разположено в сърцето на „Дамли“. Стените бяха облицовани с дъбова ламперия и се издигаха на триетажна височина до стъкления таван, благодарение на който добиваните с толкова усилия слънчеви лъчи проникваха вътре. На балкона срещу вратата, през която влязоха Прентис и о’ Тего, имаше необичайна групичка, състояща се от тахийн с гарванова глава на име Джакли, кан-той техник на име Конрой и двама човешки стражи, за чиито имена Пимли не можеше да се сети веднага. Четиримата вършеха добре работата си като колектив, но никой не очакваше да се сближат дотолкова, че да прекарват времето си заедно извън дежурствата. Балконът ни най-малко не спомагаше за каквото и да е сближаване — нито помежду им, нито пък с Разрушителите долу. Пимли (както и Финли о’ Тего) беше изтъквал стотици пъти пред персонала, че поверениците им не са животни в зоопарк или екзотични рибки в аквариум. През всичките тези години Господарят на „Алгул Сиенто“ беше лоботомирал само един от подчинените си — човешки страж и изключителен идиот на име Дейвид Бърк, който бе замервал Разрушителите с черупки от фъстъци. Когато Бърк бе разбрал, че намеренията на Девар-лорда да го превърне в още по-голям идиот чрез унищожаването на предните му мозъчни дялове са абсолютно сериозни, той се помоли за втори шанс с обещанието, че никога вече няма да направи нещо толкова глупаво и недостойно. Пимли обаче остана глух за молбите му. Бе съзрял възможността да даде пример, който щеше да служи за назидание в течение на години (а може би и на десетилетия), и искаше да се възползва от нея. Сега абсолютният идиот Дейвид Бърк се разхождаше насам-натам из Парка с отворена уста и изумен взор — „почти знам кои съм аз, почти си спомням_ какво направих, за да свърша така“_, сякаш казваха очите му. Той бе жива илюстрация на това, което не трябваше да се прави в присъствието на работещи Разрушители. Обаче нямаше правило, което да забранява на персонала да идва тук, и всички се отбиваха от време на време.

Защото беше много приятно.

Говоренето например ставаше излишно. Това, което Разрушителите наричаха „добромисъл“, се просмукваше в теб, докато вървиш по коридора към просторната зала, без значение от коя страна идваш или с кой асансьор си дошъл, а когато прекрачиш прага и се озовеш вътре, то разцъфваше в главата ти, отваряйки всичките ти възприятия. Олдъс Хъксли[9], помисли си Пимли, направо щеше да пощурее тук. Понякога човек усещаше как подметките му се отлепят от пода и го издигат на няколко сантиметра от земята, а съдържанието на джобовете му полита нагоре и застива във въздуха. Проблеми, които преди ти изглеждаха адски заплетени, изведнъж се разрешаваха в секундата, в която насочиш мислите си към тях. Ако си забравил нещо — било то срещата в пет часа или средното име на девера си, — това бе мястото, където да си го спомниш. И дори да осъзнаваш, че онова, което си забравил, всъщност е много важно, изобщо не се чувстваш притеснен. Всички напускаха балконите с усмивки на лицата си, дори и да идваха в най-ужасно настроение (мрачните настроения бяха прекрасен повод да посетиш балкона). Сякаш някакъв незнаен райски газ, невидим за окото и неуловим дори за най-прецизната телеметрия, се издигаше от Разрушителите към балконите над тях.

Пимли и Финли поздравиха групичката, след което се приближиха към широкия парапет от опушен дъб и погледнаха надолу. Просторното помещение под тях спокойно можеше да бъде взето за богатата библиотека на някой изискан лондонски клуб. Меко осветление (повечето абажури на лампите бяха оригинали на „Тифани“), турски килими, картини на Рембранд и Матис… На една от стените се виждаше „Мона Лиза“ — истинската (имитацията бе изложена в Лувъра на Ключовата земя). Пред нея стоеше някакъв мъж, хванал ръце зад гърба си. От балкона изглеждаше, че човекът изучава картината — и навярно се опитва да разгадае прочутата загадъчна усмивка на Джокондата, — ала Девар-лордът знаеше, че не е така. Мъжете и жените, които държаха списания, изглеждаха сякаш ги четат, но ако човек се намираше долу, щеше да види, че всъщност гледат безизразно над броевете си на „Макол“ и „Харпър“ или просто зяпат настрани. Едно единайсет-дванайсетгодишно момиче с прекрасна лятна рокля на райета, която сигурно струваше шестнайсет долара в „Родео Драйв“, седеше пред кукленската си къщичка до камината, но Пимли знаеше, че девойчето не обръща никакво внимание на изящно изработеното копие на дома „Дамли“.

В момента долу имаше трийсет и трима Разрушители. Всичко на всичко трийсет и трима. Точно в осем, когато изкуственото слънце престанеше да свети, други трийсет и трима Разрушители щяха да заемат местата на предишните. Сред обитателите на „Синия рай“ имаше един тип — един-единствен, — който идваше в Школата, когато си поискаше, и си тръгваше, когато му скимнеше. Този човек бе успял да се промъкне под жиците и не бе получил никакво наказание за деянието си… освен това, че го бяха върнали обратно, което си беше предостатъчно наказание за него.

В този момент вратата в края на залата се отвори и Тед Бротиган пристъпи тихичко вътре, сякаш извикан от мислите на Девар-лорда. Продължаваше да носи кепето си от туид. Данийка Ростов вдигна поглед от кукления си дом и му се усмихна. Белокосият мъж й кимна. Пимли сръга Финли в ребрата.

Финли: (Виждам го)

Да, и двамата го виждаха, но не беше само това. Усещаха го. В мига, в който Бротиган влезе в Школата, тези на балкона — и тези под тях — почувстваха как нивото на силата се покачва. Все още не бяха напълно сигурни с какво точно разполагат в лицето на Бротиган, а и апаратите за анализ не им помагаха особено — старият пес бе взривил няколко от тях, и то нарочно — Прентис бе абсолютно сигурен в това. Ако имаше и други като него, отрепките отдавна да са открили скритите им дарби (вече бяха престанали да търсят; това, с което разполагаха в момента, им беше напълно достатъчно, за да довършат делото си). Друго нещо, за което Девар-лордът бе сто процента сигурен, беше талантът на Бротиган като спомощник — медиум, който не просто бе могъщ сам по себе си, но и умееше да засилва способностите на другите, когато се намираше наблизо. Мислите на Финли, които обикновено бяха непонятни дори за Разрушителите, сега припламнаха като неонови букви в съзнанието на Прентис.

Финли: (Той е необикновен)

Пимли: (И, доколкото знаем, уникален Виждал ли онова нещо)

Образ: Зеници, които се свиват и разширяват, свиват се и разширяват.

Финли: (Да Знаеш ли какво го предизвиква)

Пимли: (Не съвсем Да не ти пука драги Финли да не ти пука Този стар)

Образ: Престарял помияр с полепнали по сплъстената му козина репеи, куцукащ на три крака.

Три етажа под тях обектът на разговорите им си взе вестник (всички вестници бяха стари, стари като самия Бротиган, а от датите на излизането им бяха минали години), разположи се в едно кожено кресло, което бе толкова голямо, че сякаш го погълна, и привидно се задълбочи във вестника.

Пимли усещаше как медиумните енергии се надигат покрай тях и през тях, към небето и през него, устремени към Лъча, който минаваше точно над „Алгул Сиенто“. Когато го достигаха, те го дълбаеха, разяждаха и стържеха неумолимо, пробивайки дупки в магическата му тъкан. Трудеха се упорито, за да извадят очите на Мечока. Да строшат корубата на костенурката. Да разрушат Лъча, който се простираше между Шардик и Матурин, и да сринат Тъмната кула, издигаща се помежду им.

Пимли се обърна към спътника си и не се изненада, когато видя блесналите зъбки на Невестулката. Шефът на охраната най-сетне се усмихваше! Не бе изненадан и от обстоятелството, че черните очи на Финли бяха изгубили своята безизразност. Тахийнът обикновено можеше да приема и предава някои елементарни телепатични послания, но никой не можеше да надзърне в главата му. Тук обаче всичко се беше променило. Тук…

… Тук Финли о’ Тего беше в покой. Всичките му грижи

(подозрително бъзи-бъзи)

бяха изчезнали. Поне за известно време.

Девар-лордът изпрати на своя подчинен редица ярки образи: бутилка шампанско, разбиваща се в кърмата на кораб; стотици черни академични шапки, хвърлени във въздуха; знаме, забито на връх Еверест; мъж и жена, които се смеят и излизат тичешком от църквата, привели глави под сипещите се оризови зърна, с които ги замерват; някаква планета — Земята — която внезапно припламва, озарена от зловещо сияние.

Образи, които казваха едно и също нещо.

— Да — рече Финли и Пимли се запита как изобщо е могъл да смята тези очи за непроницаеми. — Да, точно така. Успех в края на деня.

В този момент никой от тях не гледаше надолу. В противен случай щяха да видят Тед Бротиган — да, един стар пес, стар и изморен, ала навярно не толкова изморен, както си мислеха някои, — който ги наблюдаваше от креслото си.

А на устните му бе изписана едва доловима усмивка.

ДЕВЕТ

В „Алгул Сиенто“ никога не валеше — във всеки случай не и откакто Пимли Прентис беше тук, — но понякога в зловещия мрак на нощта нейде в далечината се чуваха могъщите залпове на сухи гръмотевици. По-голямата част от персонала бе свикнала да спи на фона на тези пукотевици, ала Девар-лордът често се събуждаше с бумтящо сърце и молитвата „Отче наш“, изпъкнала в подсъзнанието му като ален флаг, плющящ на вятъра.

Когато разговаряше с Финли, Господарят на „Алгул Сиенто“ бе придружил фразата „подозрително бъзи-бъзи“ със стеснителна усмивка, и защо не? Тя му приличаше на детски израз, нещо като „биберонче-онче-бонче“ или „Чарли-пуф-паф“.

Сега, докато лежеше в постелята си в дома „Шапли“ (известен като Лайняната къща сред Разрушителите), на цял парк разстояние от дома „Дамли“, Пимли си спомни онова чувство — абсолютната убеденост, — че всичко ще бъде наред; че делото им ще се увенчае с успех и това бе въпрос единствено на време. Финли бе почувствал същото на онзи балкон, ала Девар-лордът се запита дали Шефът на охраната сега лежи буден, измъчван от мисли колко лесно е да бъдеш заблуден в компанията на Разрушителите. Защото те излъчваха този райски газ — тази добромисъл, — която те караше да забравиш всички грижи.

Да предположим… просто да предположим, че… някой съзнателно им изпращаше това чувство? Изпращаше им го като някаква приспивна песен? „Спинкай, Пимли, спинкай Финли, спете, мънички дечица…“

Абсурдна идея, абсолютно параноична. Въпреки това, когато поредната гръмотевица изтрещя в нощта — откъм посоката, която едно време беше югоизток, откъм Федик и Дискордия, — Пимли Прентис се изправи и запали нощната си лампа.

Финли беше споменал нещо за удвояване на стражите по наблюдателниците и покрай оградата. Утре пък можеха да ги утроят. Просто като предохранителна мярка. Когато ти остава толкова малко до постигането на висшата цел, самонадеяността и неблагоразумието може да ти излязат скъпо.

Девар-лордът стана от леглото си — висок мъж с космати гърди и шкембе. Беше облякъл само долнище на пижамата. Отиде до тоалетната и се изпика, след което коленичи пред чинията, събра ръце и се отдаде на молитви, докато му се доспа. Молеше се да изпълни дълга си. Молеше се да съзре проблема, преди проблемът да го е съзрял. Молеше се за майка си, също както Джим Джоунс се бе молил за своята, наблюдавайки как тълпата се движи към контейнера с отровен „Куул-Ейд“. Молеше се, докато гръмотевиците не се превърнаха в старческо хъркане, и едва тогава се върна в леглото си, удовлетворен и спокоен. Последната му мисъл, преди да потъне в царството на сънищата, беше да не забрави да утрои стражите на следващата сутрин… а когато се събуди в обляната от изкуствена слънчева светлина стая, това бе първото нещо, за което си помисли. Наближиш ли дома си, трябва да внимаваш много да не счупиш яйцата.

[1] Нервен възел (анат.) — Б. пр. ↑

[2] Акутан (изотретиноин) — средство за борба с циреи, по-ефективно и от антибиотиците, но с множество странични ефекти; не се препоръчва на бременни жени например, защото води до израждане на плода. — Б. пр. ↑

[3] Американски генерал (1880–1964), приел капитулацията на Япония, известен с безспорните си тактически успехи и операциите, кои го предприема на своя глава през 50-те в Корея и Виетнам, довели до конфликт между него и президента Хари Труман. Наричан „Американският Цезар“. — Б. пр. ↑

[4] Една от първите вокални формации, и (давани от звукозаписната компания „Мотаун Рекърдс“, сдобили се с два хита и класацията „Топ Тен“ преди появата на „Сюприймс“. — Б. пр. ↑

[5] От 22 август на 13 септември 1971 г, над хиляда затворници от „Атика“ въстават срещу нечовешките условия в затвора и вземат за заложници трийсет надзиратели. При кървавото потушаване на бунта загинат трийсет и девет души. — Б. пр ↑

[6] Университета На Мисури — Б. пр. ↑

[7] От англ. dark — тъмен, мрачен — Б. пр. ↑

[8] Кодово название на работата по създаването на атомна бомба, ръководена от Робърт Опенхаймер в началото на 40-те години на XX век. Изследванията се извършват в тайни лаборатории и на 16 юли 1945 г, в пустинята Алмагордо в Ню Мексико е осъществен първият ядрен взрив. — Б. пр. ↑

[9] Британски писател (1894–1963), създател на т.нар. „интелектуален роман“, получил широко разпространение през XX век. Автор на знаменитата антиутопия „Прекрасният нов свят“. — Б. пр. ↑

СЕДМА ГЛАВА

КА-ШУМ

ЕДНО

След като Бротиган и приятелите му си заминаха, някакво странно, мрачно предчувствие пропълзя сред стрелците, но никой не заговори за него. Всеки си мислеше, че тази меланхолия засяга само него и никой друг. Дори Роланд, който би трябвало да знае какво е това (Корт би го нарекъл „ка-шум“), го приписа на тревогите си за следващия ден и потискащата атмосфера на Тъндърклап, където дните бяха мрачни, а нощите — по-черни и от слепотата.

Имаше много неща, които трябваше да свършат след заминаването на Бротиган, Ърншоу и Шийми Руиз — стария приятел на Стрелеца. (Сузана и Еди се бяха опитали да заговорят своя дин за някогашния слуга от кръчмата „Почивка за пътника“, ала той категорично бе отказал. Джейк, както винаги силен в интуицията, изобщо не бе опитал. Той знаеше, че Роланд още не е готов да заговори отново за тези отминали дни — във всеки случай не и сега.) Надолу по склона на Малката игла се виеше пътечка, която ги отведе до пещерата, за която им беше споменал беловласият мъж. Тя бе по-голяма от горната и в стените й бяха забити шипове, на които висяха газени фенери, а входът й бе умело прикрит от камъни и храсти. Джейк и Еди запалиха по два фенера на всяка стена и четиримата пътешественици мълчаливо разгледаха вътрешността й.

Първото нещо, което Роланд забеляза, бяха спалните чували — четири броя, наредени върху надути въздушни дюшеци до лявата стена. На всички пишеше „СОБСТВЕНОСТ НА АРМИЯТА НА САЩ“. До последния чувал имаше пети дюшек, покрит с хавлиени кърпи за баня. „Очаквали са четирима души и животно — помисли си Стрелеца. — Дали обаче са го разбрали благодарение на предчувствие, или просто са ни видели? Има ли изобщо някакво значение?“

Върху един варел с надпис „ВНИМАНИЕ! МУНИЦИИ!“

имаше увит в найлон предмет. Еди го взе, разопакова го и пред погледите им се разкри магнетофон с няколко ролки върху него. Едната от тях бе заредена. Роланд, който не можеше да разбере нищо от единствената дума, изписана отпред на говорещата машина, попита Сузана за марката.

— „Воленсак“ — отвърна тя. — Немска компания. Когато става дума за такива неща, те са най-добрите.

— Но вече не е така, скъпа! — обади се Еди. — В моето кога казвахме: „«Сони»! Всички други са галфони!“ Те направиха касетофонче, което можеш да си закачиш на колана — казва се „уокмен“. Бас държа, че този динозавър сигурно тежи поне десет кила. А може и повече… с батериите.

Сузана разглеждаше кутиите с ролки, наредени върху магнетофона. Бяха три на брой.

— Нямам търпение да чуя какво ни е записал Бротиган — рече.

— След залез слънце — каза Роланд. — Сега по-добре да разгледаме какви други неща са ни приготвили.

— Роланд? — попита Джейк.

Стрелеца се обърна към него. В лицето на момчето имаше нещо, което винаги смекчаваше изражението на неговия дин. Не че се разхубавяваше, когато гледаше към Джейк, но чертите му сякаш придобиваха нещо, което им липсваше през останалото време. Според Сузана в този поглед имаше много любов. И надежда за бъдещето.

— Какво има, Джейк?

— Знам, че ни предстои битка, но…

— Ела с нас следващата седмица за „Завръщане в О. К. Корал“[1] с Ван Хефлин и Лий ван Клийф — измърмори Еди, докато пристъпваше към вътрешността на пещерата. Вниманието му бе привлечено от голям предмет, покрит с нещо като брезентов чул за двигатели.

— … кога? — продължи момчето. — Утре ли?

— Може би — вдигна рамене Роланд. — Но вероятно ще е вдругиден.

— Защото имам лошо предчувствие — каза Джейк. — Не че се страхувам, но…

— Мислиш ли, че ще ни победят, миличък? — попита тъмнокожата жена. Тя сложи ръка на рамото на момчето и го погледна в очите. Беше започнала да уважава предчувствията му. Понякога се чудеше каква част от онова, което беше сега, се дължеше на чудовището, с което се бе сблъскал, за да дойде тук — съществото от къщата на Дъч Хил. То не беше някакъв си робот или ръждясала механизирана джунджурия, а древно създание, останало от Първоначалието. — Видял си смъртта ни, така ли?

— Не съвсем — отвърна момчето. — Не мога да кажа точно. Досега съм го изпитвал само веднъж, и то беше тъкмо преди да… — запъна се Джейк.

— Преди какво? — попита нетърпеливо Сузана, но в този момент Еди възкликна изненадано, отнемайки на момчето възможността да довърши. Роланд беше доволен. „Тъкмо преди да падна — това щеше да каже Джейк. Или — Тъкмо преди Роланд да ме остави да падна.“

— По дяволите! Бързо елате тук! Трябва да видите това!

Еди беше отметнал брезентовото покривало, разкривайки моторизирано возило, което изглеждаше като кръстоска между всъдеход и огромна триколка. Издутите като балони гуми бяха набраздени с дълбоки зигзагообразни улеи. Цялото управление бе съсредоточено в кормилото, напомнящо кормило на мотоциклет. Когато Роланд се приближи, видя, че на таблото е оставена някаква карта, обърната надолу — той знаеше каква е още преди Еди да я хване с два пръста и да я обърне. На картата бе изобразена жена с шал на главата, седнала до чекрък. Господарката на сенките.

— Май нашият приятел Тед ти е оставил моторче, скъпа — каза Еди.

Сузана, която вече бе успяла да допълзи до откритието на мъжа си, вдигна ръце.

— Качи ме на това, Еди! Качи ме!

Съпругът й я вдигна и я сложи на седалката. Тъмнокожата жена веднага сграбчи кормилото и натисна червеното копче. Двигателят се включи, пробуден за живот — работеше толкова тихо, че едва се чуваше. Еди бе сигурен, че работи с електричество, а не с бензин. Като количка за голф, само че, съдейки по вида му, доста по-мощно.

Сузана обърна грейналото си лице към тях. Возилото изглеждаше така, сякаш бе направено специално за нея. Тя потупа тъмнокафявата метална повърхност и възкликна:

— Вече ще ми викате госпожа Кентавър! Цял живот съм търсела това чудо, без изобщо да го знам!

Никой от тях не забеляза мрачното изражение на Роланд. Той се наведе и вдигна картата, която Еди бе изпуснал на земята.

Да, това наистина беше тя — Господарката на сенките. Стрелеца имаше чувството, че сякаш се усмихва и ридае едновременно. Последния път, когато бе видял тази карта, тя бе в ръцете на мъжа, който понякога се наричаше Уолтър, а друг път — Флаг.

„Нямаш представа колко близко стоиш до Кулата сега — беше му казал той. — Световете кръжат точно над главата ти.“

В този момент той осъзна, че чувството, което бе пропълзяло между тях, не се дължеше на тревоги или изтощение. Това бе ка-шум — този натоварен с печал термин не можеше да се преведе дословно, но в общи линии означаваше да усещаш предстоящото разпадане на своя ка-тет.

Уолтър о’ Дим, старият му враг, беше мъртъв. Стрелеца го разбра в мига, в който зърна лицето на Господарката на сенките. Скоро и някой от приятелите му щеше да умре, най-вероятно в предстоящата битка за „Синия рай“. Така везните, които временно се бяха наклонили в тяхна полза, отново щяха да възстановят равновесието си.

На Роланд нито за миг не си помисли, че този, който щеше да загине, можеше да е самият той.

ДВЕ

На машината, която Еди веднага нарече „Триколесния скутер на Сюзи“, имаше три марки — „Хонда“, „Такуро“ (тази вносна марка бе особено популярна в периода преди епидемията от супергрип) и „Норт Сентрал Позитроникс“, — както и емблема, на която пишеше „АРМИЯ НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ“.

На Сузана никак не й се искаше да слезе от скутера, но най-накрая го направи. Имаше толкова много други неща, които трябваше да бъдат разгледани. Беше претъпкана с хранителни припаси (повечето се състояха от сушени и замразени продукти, които едва ли щяха да бъдат толкова вкусни като гощавката, която им бе приготвил Найджъл, но поне щяха да заситят глада им), бутилирана вода и кенове с напитки (цяла купчина кока-кола и ноз-а-ла, но никакъв алкохол), а по-навътре видяха и обещаната газова печка. Близо до нея се намираха и дървените контейнери с оръжие, повечето от които (макар и не всички) носеха щемпела „АРМИЯ НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ“.

Това бяха най-основните им умения — истинското им призвание, както би казал Корт. Тези таланти може би щяха да останат в латентно състояние през по-голямата част от живота им, ако Стрелеца не ги беше пробудил… отгледал… и наточил зъбите им, превръщайки ги в смъртоносни остриета.

Никой не промълви и дума, докато Роланд откъртваше капаците на контейнерите с масивния лост, който извади от торбата си. Сузана бе забравила за триколесния скутер, който бе чакала цял живот; Еди бе забравил за вечните си шеги, а Стрелеца бе забравил за предчувствието си. Цялото им внимание бе погълнато от арсенала, който Бротиган и приятелите му бяха оставили за тях, и нямаше оръжие, което да не разгадаят — било в момента, било след краткотрайно изучаване.

Единият контейнер беше пълен с карабини АР-15 — цевите им бяха увити в импрегнирана хартия, а стрелящите им механизми миришеха на бананово масло. Еди забеляза допълнителните превключватели и погледна в съседния сандък. Там, покрити с полиетилен и увити в същите намаслени листове, се виждаха метални дискове — също като пълнителите на шмайзерите в гангстерски епики от рода на „Бяла топлина“[2], само че тези бяха по-големи. Еди вдигна една от карабините, погледна отдолу и откри точно това, което очакваше — приспособление, благодарение на което дисковите пълнители можеха да се прикачват към оръжието, превръщайки го в картечница. Колко ли куршума имаше в един от тези пълнители? Сто? Сто двайсет и пет? Във всеки случай имаше достатъчно, за да покосиш цяла компания отрепки и вампири.

Друг от контейнерите беше пълен с неща, които приличаха на ракетни снаряди, върху всяко от които бяха изписани буквите СТС, а в съседния продълговат сандък лежаха половин дузина базуки. Роланд посочи символите за радиоактивност върху тях и поклати глава. Независимо от тяхната ефективност не искаше да използват оръжия, които да предизвикат потенциално смъртоносна радиация. Беше готов да избие Разрушителите, но само в случай, че нямаше друг начин да спре пъкленото им дело.

До метално корито, пълно с противогази (които заприличаха на Джейк на откъснатите глави на огромни буболечки), имаше два сандъка с пистолети — късоцевни картечни пистолети с думата „КОЙОТ“, изписана на ръкохватките им, и тежки автоматични патлаци, наречени „Кобра Стар“. Момчето бе привлечено и от двете оръжия (всъщност изпитваше влечение към всички оръжия), но взе една кобра, защото приличаше на рюгера, който бе дал на татко Калахан. Ръкохватката прилегна идеално в ръката му. Той прецени, че пълнителят съдържа петнайсет или шестнайсет куршума — нямаше нужда да го вади и да брои патроните, просто му бе достатъчен един поглед, за да разбере.

— Хей — каза Сузана. Беше допълзяла към предната част на пещерата. — Елате да видите това. Сничове.

— Гледай ти какъв капак — каза Джейк, когато дойде при нея. Щом тъмнокожата жена го отмести, той го взе и се загледа в него. На капака бе нарисувано лицето на усмихнато момче с белег на челото във формата на мълния. То носеше кръгли очила и размахваше нещо, което приличаше на магическа пръчка. Под картинката пишеше:

СОБСТВЕНОСТ НА 449-И ЕСКАДРОН

24 „СНИЧА“

МОДЕЛ — „ХАРИ ПОТЪР“

СЕРИЕН НОМЕР 465-17-CC NDJKR

•НЕ СЕ БЪЗИКАЙТЕ С 449•

ЩЕ ИЗБИЕМ ВСИЧКО •СЛИДЕРИНСКО• ОТ ВАС!

В сандъка имаше две дузини сничове, опаковани като яйца в пластмасови гнезденца. Никой от групата на Роланд не бе имал възможността да разгледа отблизо тези миниатюрни смъртоносни изобретения по време на битката им с Вълците, ала сега разполагаха с достатъчно време, през което да задоволят любопитството си. Всеки взе по един снич. Имаха размерите на топки за тенис, но бяха доста по-тежки. Повърхността им беше набраздена от вертикални и хоризонтални улеи, сякаш бяха глобуси с отбелязани по тях паралели и меридиани. Въпреки че изглеждаха направени от стомана, на допир повърхността им наподобяваше доста твърда гума.

— Това ги събужда — измърмори Еди, сочейки към бутона до малкия панел. Джейк кимна. Част от повърхността им беше вдлъбната — колкото да я натисне човек с пръст. Момчето го направи, без изобщо да се тревожи, че сничът може да експлодира в ръката му или да извади миниатюрни остриета, които да нарежат пръстите му. Този бутон служеше, за да се получи достъп до програмирането на смъртоносното топче. Джейк не можеше да каже откъде знае това.

Неголям участък от заоблената повърхност на снича се отмести настрани с приглушено бръмчене. Показаха се четири малки лампички — трите от тях бяха тъмни, а последната проблясваше в кехлибарено. Имаше и седем прозорчета, които сега показваха 0 00 00 00. Под всяко имаше копче — толкова малко, че ти трябваше нещо като подострен връх на кламер, за да го натиснеш. „Като бръмбарски гъз“, както щеше да се изцепи Еди по-късно, докато се опитваше да програмира снича си. Вдясно от прозорчетата имаше още два бутона, маркирани с И.

Джейк ги показа на Роланд.

— Според мен това е „ВКЛЮЧИ“, а това — „ЧАКАЙ“ — му каза момчето. — Как мислиш? Така е, нали?

Стрелеца кимна. Никога преди не беше виждал подобно оръжие — във всеки случай не и от толкова близко разстояние, — но като се вземеха предвид и прозорчетата, думите на момчето звучаха напълно логично. Той си помисли, че сничовете можеха да се окажат полезни по начин, за който дългострелите с техните атомни снаряди не можеха да им помогнат. ВКЛЮЧИ… и ЧАКАЙ.

ВКЛЮЧИ… И ЧАКАЙ.

— Дали Тед и двамата му приятели са оставили всичко това за нас? — попита Сузана.

Според Роланд това нямаше никакво значение — важното бе, че боеприпасите бяха тук, — ала кимна в отговор.

— Как? И откъде са ги взели?

Стрелеца не знаеше. Това, което знаеше, беше, че пещерата бе ма’сън — военен скрин. Долу под тях мъжете водеха война с Кулата, която родословието на Елд се бе заклело да защитава. Той и неговият тет щяха да ги връхлетят изненадващо, а тези оръжия щяха да му послужат да помете враговете си, докато и последният от тях не бъде прострян на земята с ботуши, сочещи към небето.

Или докато самите те не загинеха.

— Навярно обяснява това на някоя от ролките — подхвърли Джейк. Той сложи предпазителя на новата си автоматична кобра и я пъхна в торбата с оризиите. Сузана си избра същия модел, след като го повъртя в ръката си досущ като Ани Оукли[3].

— Може би — рече тъмнокожата жена и се усмихна на Джейк. Отдавна не се бе чувствала толкова добре. Толкова небременна. Съзнанието й обаче беше угнетено. Или по-скоро духът й.

Еди вдигна някаква кърпа, навита на руло и завързана с върви на три места.

— Тед каза, че ни е оставил карта на затворническия лагер. Бас държа, че е това. Някой освен мен иска ли да хвърли едно око?

Всички искаха. Джейк помогна на младия мъж да развържат възлите. Бротиган ги беше предупредил, че е груба, и точно такава се оказа — само кръгчета и четириъгълници. Сузана видя името на малкото градче — Плезънтвил — и отново се сети за Рей Бредбъри. Джейк бе развеселен от компаса, където картографът бе добавил въпросителен знак след N-то.

Докато разглеждаха този набързо изготвен образец на картографското изкуство, някакъв продължителен, треперлив вик прониза околния здрач. Еди, Сузана и Джейк се огледаха разтревожено. Ко надигна глава и изръмжа отсечено, след което отново зае същата поза и потъна в сън. Майната ти, лошо момче, аз съм с приятелите си и хич не ме е страх от теб.

— Какво е това? — попита Еди. — Койот? Чакал?

— Сигурно някакво пустинно куче — отвърна разсеяно Роланд. Беше клекнал (което означаваше, че хълбокът му беше по-добре, поне за момента), сложил ръце на бедрата си. Погледът му не се отделяше от грубите окръжности и четириъгълници, надраскани на кърпата. — Кан-той-тет.

— Това има ли нещо общо с Дан-тет? — обади се Джейк.

Неговият дин не го удостои с отговор. Той взе картата и излезе от пещерата, без да поглежда назад. Другите се спогледаха учудено и го последваха, омотавайки одеялата около телата си като шалове.

ТРИ

Роланд се върна там, където Шийми (с малко помощ от страна на приятелите си) ги беше пренесъл. Този път Стрелеца се възползва от бинокъла и дълго време наблюдава „Синия рай“. Нейде зад тях пустинното куче отново излая — самотен звук в заобикалящия ги сумрак.

И сумракът бе станал по-гъст, помисли си Джейк. Очите привикваха към едва забележимото здрачаване, ала контрастът правеше ослепителния сноп лъчи да изглежда още по-ярък. Той бе сигурен, че машината за слънце няма средно положение — или работи, или не работи. Може би дори оставяха слънцето да свети и през нощта, но се съмняваше в това. В училище бе научил, че нервната система на хората е настроена за редуване на ден и нощ. Човек можеше да издържи продължителни периоди на слаба светлина — жителите на арктическите райони го правеха всяка година, — ала това се отразяваше на психиката. Джейк не мислеше, че важните клечки там долу биха прецакали безценните си Разрушители заради жаждата си за перманентна светлина. Нито пък биха увеличили риска от повреждане на безценната си машина, като я държат включена през цялото време. Накрая Роланд подаде бинокъла на Сузана.

— Обърни особено внимание на сградите в двата края на затревения правоъгълник — инструктира я той, след което разгъна изрисуваната кърпа като участник в училищна пиеса, четящ пергамент, и добави: — Номер 2 и 3 на картата.

Тъмнокожата жена ги разгледа внимателно. Постройката под номер 2 — домът на Девар-лорда — представляваше симпатична триетажна къща, боядисана в електриковосиньо, с жълти корнизи. Майка й навярно би я нарекла „къщичка от приказките“ заради ярките цветове и натруфените фестони около корнизите.

Домът „Дамли“ беше много по-голям и докато го наблюдаваше, Сузана видя няколко души да влизат и излизат от него. Някои имаха безгрижния вид на цивилни лица, докато другите изглеждаха по-… да кажем бдителни. Двама-трима вървяха прегърбени под товара на онова, което носеха — тя подаде бинокъла на Еди и го попита дали това са Отрочетата на Родърик.

— Мисля, че да — рече съпругът й, — макар че не мога да бъда напълно…

— Не се занимавайте с Отродите — каза Роланд. — Не му е сега времето. Какво мислиш за тези две сгради, Сузана?

— Ами… — започна тъмнокожата жена, без да има и най-малка представа какво точно се иска от нея. — И двете са много добре поддържани, особено в сравнение с порутените развалини, които сме срещали по пътя си. Тази, която наричат „Дамли“, е твърде красива. Построена е в стил Кралица Ана и…

— Как мислиш, наистина ли са направени от дърво, или просто изглеждат така? Интересува ме най-вече тази на име „Дамли“.

Сузана насочи бинокъла натам, после го подаде на Еди. Той погледна, сетне го предостави на Джейк. Докато момчето гледаше през него, изведнъж чуха някакво силно изщракване, което сякаш идваше от километри разстояние… и слънчевият лъч на Сесил Б. Де Мил, осветяващ „Синия рай“ като прожектор, изчезна, потапяйки ги в гъст пурпурен здрач, който съвсем скоро щеше да се превърне в непрогледен мрак.

Пустинното куче отново нададе своя вой, от който кожата по ръцете на Джейк настръхна. Звукът ставаше все по-пронизителен… до момента, в който внезапно прекъсна, сякаш задушен по средата на сричката. Момчето беше уверено, че хищникът е мъртъв; навярно нещо се бе промъкнало зад него и когато изкуственото слънце бе угаснало…

Той видя, че в поселището все още проблясват светлинки — двойната бяла редица на уличните лампи в „Плезънтвил“, жълтите ореоли около онова, което Сузана бе нарекла „Университета на Разрушителите“… и прожекторите, които чертаеха причудливи геометрични фигури в мрака.

„Също като в затворнически филм“ — помисли си Джейк.

— Хайде да се връщаме — каза той. — Вече нищо не се вижда, а хич не ми харесва да стоим тук в тъмното.

Роланд се съгласи. Последваха го в индийска нишка — Джейк вървеше зад Еди, който носеше Сузана, а Ко ситнеше до него. Очакваше някое друго пустинно куче да подеме воя на първото, ала се бе спуснала зловеща тишина.

ЧЕТИРИ

— Дървени са — каза Джейк. Той стоеше с кръстосани крака под един от газените фенери и лицето му бе обляно в меко сияние.

— Дърво — съгласи се Еди.

Сузана се поколеба за момент, давайки си сметка, че въпросът е от жизненоважно значение, и запрехвърля в съзнанието си онова, което беше видяла. Накрая кимна.

— Дърво, почти съм сигурна. Особено онази, която наричат дома „Дамли“. Да я построят в стил Кралица Ана от камъни и тухли, а после да я замаскират, че да заприлича на дървена? Няма никакъв смисъл.

— Ако така успеят да заблудят скиталците, които възнамеряват да я изгорят — рече Роланд, — има смисъл.

Тъмнокожата жена се замисли над думите му. Прав беше, естествено, но…

— Въпреки това смятам, че е дърво.

Стрелеца кимна.

— Както и аз.

Техният дин беше намерил голяма зелена бутилка с надпис „Перие“. След като я отвори и се увери, че е вода, взе пет чаши и наля на всички. Сетне ги нареди пред Джейк, Сузана, Еди, Ко и себе си.

— Признаваш ли ме за свой дин? — обърна се Стрелеца към Еди.

— Да, Роланд, знаеш, че е така.

— Ще споделиш ли кеф с мен, изпивайки тази вода?

— Да, щом настояваш — усмивката на младия мъж внезапно се стопи. Онова предчувствие отново го беше обладало. Ка-шум — печална дума, която още не беше чувал.

— Пий, поданико.

На Еди не му харесваше особено да го наричат „поданико“, но изпи водата. Роланд коленичи пред него и го целуна бързо и сухо по устните.

— Обичам те, Еди — промълви и в прокълнатата земя, известна като Тъндърклап, се надигна пустинен вятър, понесъл отровен песъчлив прах.

— Защо… и аз те обичам — рече изненадано той. — Какво има? И не ми казвай, че нищо не е станало, защото го усещам.

— Нищо не е станало — усмихна се Роланд, но Джейк никога не бе долавял толкова мъка в гласа му. Това не предвещаваше нищо добро. — Само ка-шум, и това се случва с всеки ка-тет, който някога се е събирал… ала сега, докато сме още едно цяло, нека споделим водата си. Нека споделим нашия кеф. Това е хубаво нещо.

Той погледна към Сузана.

— Наричаш ли ме дин?

— Да, Роланд, признавам те за дин. — Беше пребледняла, — но навярно това се дължеше на светлината на газените фенери.

— Ще споделиш ли кеф с мен, изпивайки тази вода?

— С удоволствие — каза тя и вдигна пластмасовата чашка.

— Пий, поданичке.

Тя започна да пие, а мрачните й тъмни очи нито за миг не се отделиха от неговите. Помисли си за гласовете, които бе чула в съня си за онази затворническа килия в Оксфорд: „Този е мъртъв, онзи е мъртъв, другият също е мъртъв; О, Дискордия, мракът се сгъстява.“

Стрелеца я целуна по устните.

— Обичам те, Сузана.

— Аз също те обичам.

Роланд се обърна към Джейк:

— Признаваш ли ме за свой дин?

— Да — рече момчето. Лицето му бе така пребледняло, че дори устните му изглеждаха пепеляви. — Ка-шум означава смърт, нали? Кой от нас ще е?

— Не зная — въздъхна Стрелеца. — Сянката може и да се вдигне, защото колелото все още се върти. Не почувства ли ка-шум, когато заедно с Калахан влязохте в леговището на вампирите?

— Да.

— Ка-шум и за двама ви?

— Да.

— И въпреки това сега си тук. Нашият ка-тет е силен и е минал през много опасности. Може да преживее и тази.

— Но аз усещам…

— Да — каза Роланд. Гласът му беше благ, ала очите му имаха онзи израз, който надхвърляше обикновената печал и сякаш казваше, че каквото и да се случи, Кулата стои над тези неща и умът му се намира там — там бяха сърцето и душата му, там беше неговата ка и кеф. — Да, аз също го усещам. Всички ние го усещаме. Ето защо споделяме водата и сплотяваме задругата си. Ще споделиш ли кеф с мен, изпивайки тази вода?

— Да.

— Пий, поданико.

Джейк го послуша. Сетне, преди Стрелеца да може да го целуне, пусна чашата, обгърна с ръце врата на своя дин и прошепна пламенно в ухото му:

— Роланд, обичам те.

— Аз също те обичам — отвърна мъжът и го пусна. Навън вятърът отново зави. Джейк наостри уши, очаквайки триумфалният рев на звяра, убил пустинното куче, да се присъедини към воя на вятъра, ала нищо такова не се случи.

Усмихнат, Роланд се обърна към рунтавелкото:

— Ко от Средния свят, признаваш ли ме за свой дин?

— Дин! — излая зверчето.

— Ще споделиш ли кеф с мен, изпивайки тази вода?

— Кеф! Да!

— Пий, поданико!

Животинчето навря муцунката си в пластмасовата чашка и залочи шумно, докато не изпи водата, след което вдигна поглед към Стрелеца. В златистите му очи се четеше очакване, а по мустаците му проблясваха капчици френска вода „Перие“.

— Обичам те, Ко — каза Роланд и се наведе, при което лицето му попадна в обсега на острите зъби на зверчето. Ко прокара език по бузата му, след което напъха муцунката си обратно в чашата, за да обере и последните останали капки.

Стрелеца разпери ръце. Джейк хвана едната, а Сузана — другата. Скоро всички бяха свързани. „Като пияниците в края на срещите на «Анонимните алкохолици»“ — помисли си Еди.

— Ние сме ка-тет — изрече Роланд. — Единство от мнозина. Споделихме водата си, тъй както споделихме живота и странстването си. Ако някой от нас загине, няма да бъде изгубен, защото сме едно и не ще се забравим дори и в смъртта.

Те останаха така още известно време. Роланд беше първият, който се пусна.

— Какъв е планът ти? — попита го Сузана. Не го нарече „сладурче“ — никога вече, поне доколкото Джейк знаеше, не го нарече с гальовна дума. — Ще ни кажеш ли?

Роланд кимна към магнетофона, който продължаваше да стои върху варела.

— Може би първо трябва да изслушаме това. Намислил съм нещо, но това, което ще ни каже Бротиган, може да ни помогне с някои от подробностите.

ПЕТ

Нощта в Тъндърклап е самото въплъщение на тъмнината — нито луна, нито звезди. Ала ако можехме да останем извън пещерата, където Роланд и неговият ка-тет току-що споделиха кеф и сега възнамеряват да изслушат онова, което им е подготвил Тед Бротиган, щяхме да забележим две алени въгленчета, проблясващи сред пронизания от ветровете мрак. А ако можехме да се изкачим до пътечката, виеща се по стръмния склон на Малката игла (рисковано начинание), щяхме да се натъкнем на седмокрак паяк, надвесен над странно сплесканото тяло на мъртъв койот-мутант. Този кан-той-тет беше жалка картинка — недоразвитият му пети крак стърчеше от гърдите му, а между задните му крака се полюшваше желеподобна плът, досущ като уродливо виме, но месото му нахрани Мордред, а кръвта му се услажда на кралския син като десертно вино. Всъщност в тази камениста пустош има всевъзможни неща за ядене. Мордред няма приятели, които да го прехвърлят от място на място посредством телепортация, ала пътят от станция Тъндърклап до Стийк-тет не само че не го затруднява, ами и му се струва доста интересен.

Вече е чул достатъчно, за да бъде сигурен какво планира баща му — изненадващо нападение над поселището, намиращо се недалеч от тук. Враговете им имат солидно числено превъзходство, но приятелите на Роланд са предани до смърт на своя дин, а изненадата винаги е била могъщо оръжие.

Освен това стрелците са fou, както би се изразил Джейк. Те полудяват, когато кръвта им кипне, и стават неустрашими. Подобна лудост е още по-могъщо оръжие.

Въпреки крехката си възраст Мордред знае доста неща — някои от тях научава от жертвите, които поглъща, а други са му предадени по наследство. Той знае например, че ако Червеният му баща разполагаше с информацията, която синът му току-що бе узнал, веднага щеше да извести Господаря или Шефа на охраната на този Девар-той. Така малко по-късно тази нощ катетът от Средния свят щеше да бъде неприятно изненадан, откривайки, че ролите са се разменили и именно на него са му подготвили засада. А можеше и никога да не разберат — навярно надзирателите щяха да ги убият в съня им, за да могат Разрушителите спокойно да довършат делото на Краля. Мордред не знаеше какво точно се върши в „Синия рай“, но пипето му сечеше, а ушите му бяха остри. Целта на стрелците беше проста — те бяха дошли тук, за да разрушат Разрушителите.

Паякът спокойно можеше да ги спре, ала той ни най-малко не се интересуваше от плановете и амбициите на Червения си баща. Това, което му носи истинско удоволствие, открива той, е горчивата самота на живота отвън. Да наблюдаваш с хладния интерес на дете, залепило лице за стъклото на мравешката ферма на бюрото си.

Щеше ли да остави този ки’-дам да убие Белия му баща? О, разбира се, че не. Принцът иска да запази това удоволствие за себе си и си има своите мотиви за това — негови собствени мотиви. Ала що се отнася до другите — младия мъж, късокраката жена, хлапето — да, ако ки’-дам Прентис получи тази възможност, той без съмнение ще ги убие и тримата. Мордред Дисчейн щеше да остави нещата да се развият по естествен начин. Щеше да наблюдава. Да слуша. Да чува писъците, да усеща мириса на изгоряло и да гледа как кръвта се просмуква в земята. И тогава, ако прецени, че Роланд няма да издържи, той, Мордред, ще излезе на сцената. В името на Пурпурния крал, стига идеята да му хареса, но всъщност заради себе си, воден от собствения си мотив, който е доста елементарен: „Мордред е гладен.“

А в случай че Роланд и неговият ка-тет победят? Победят и продължат напред към Кулата? Седмокракото същество не мисли, че ще стане така, защото по някакъв свой странен начин той също е част от техния ка-тет, споделя техния кеф и чувства онова, което усещат и те. Чувства неизбежния край на тяхната задруга.

„Ка-шум!“ — мисли си Мордред и се усмихва. На муцуната на пустинното куче се блещи изцъклено око — паякът го е пропуснал във вихъра на глада си. Един от косматите му крайници го погалва с острия си нокът и окото се търкулва от гнездото си. Мордред го изяжда като грозде, след което се обръща към бялото сияние на газените фенери, процеждащо се покрай ъглите на одеялото, което Белият му баща е закачил на входа на пещерата.

Дали може да се приближи още? Да се приближи достатъчно, за да може да подслушва?

Синът на Пурпурния крал си мисли, че може, особено след като воят на вятъра прикрива напълно звуците от придвижването му. Страхотна идея!

Той се спуска по скалистия склон към светлината, към мърморенето на гласа от магнетофона и мислите на онези, които го слушат; неговите братя, сестро-майката му, домашния любимец и, разбира се, техния водач — Голямото бяло ка-татенце.

Мордред допълзява толкова близо, колкото му стиска, и се притаява в студения и брулен от ветровете мрак, злочест и наслаждаващ се на злочестието си, сънуващ отвъдните си сънища. Вътре зад одеялото е светло. Нека, щом им харесва, нека бъде светлина. Впоследствие Мордред ще я угаси. И в тъмнината ще ликува.

[1] О. К. Корал е местност в Тумбстоун, Аризона, където на 26 октомври 1881 г. Уайът Ърп, двамата му братя Върджил и Морган и приятелят им Док Холидей избиват при престрелка братята Клентън и Маклори за по-малко от половин минута (Айк Клентън успява да избяга). След като безброй холивудски уестърни митологизират случката, днес О. К. Корал е туристическа атракция. — Б. пр. ↑

[2] Класическа криминална драма от 1949 г, с участието на Джеймс Кагни и Вирджиния Майо. — Б. пр. ↑

[3] Прочута с точната си стрелба участничка в шоуто на Бъфало Бил за Дивия запад, която посещава с трупата си Германия през 1891 г, и избива с куршум цигарата от устата на кайзер Вилхелм II. — Б. пр. ↑

ОСМА ГЛАВА

ЗАПИСКИ ОТ ДЖИНДЖИФИЛОВАТА КЪЩА

ЕДНО

Еди огледа спътниците си. Джейк и Роланд седяха върху спалните чували, оставени за тях. Ко лежеше сгушен в краката на момчето. Сузана се бе разположила удобно на триколесния си скутер. Доволен, младият мъж кимна и натисна бутона „PLAY“. Ролките се завъртяха… настъпи тишина… въртяха се… тишина… и тогава, след като прочисти гърлото си, Тед Бротиган започна да говори. Слушаха го над четири часа. Еди заменяше всяка празна ролка със следващата, без да губи време да превърта лентата назад.

Всички слушаха с безмълвен интерес — дори и Роланд, чийто хълбок бе започнал отново да го боли. Стрелеца си помисли, че вече знае много повече в сравнение с преди; определено имаха реален шанс да сложат край на онова, което се случваше в поселището, осветено от изкуственото слънце. Това знание беше страшничко… защото вероятността да успеят беше минимална. Чувството на ка-шум също го доказваше. Никой не можеше да разбере напълно значимостта на залога, преди да съзре богинята в бялата й роба, богинята-кучка, чийто ръкав оголваше нежната й ръка, докато я протягаше в подканващ жест: „Ела при мен, тичай при мен. Да, възможно е, можеш, да постигнеш целта си, можеш да победиш, затова ела при мен и ми отдай цялото си сърце. А ако го разбия? Ако някой от вас загине, пропадне в дълбините на коффах (мястото, което новите ти приятели наричат Ад)? Твърде лошо за теб.“

Да, ако някой от тях пропаднеше в коффах и се изгубеше сред изворите, това наистина щеше да е твърде лошо. Ами богинята в бялата роба? Тя просто бе поставила ръце на кръста си, беше отметнала глава назад и бе избухнала в смях, докато светът умираше. Толкова много зависеше от мъжа, чийто изморен, интелигентен глас сега изпълваше пещерата. Самата Тъмна кула зависеше от него, защото Бротиган бе човек с изумителни способности.

Колкото и невероятно да звучеше, същото се отнасяше и за Шийми.

ДВЕ

— Проба, едно, две… проба, едно, две… проба, проба, проба. Аз съм Тед Стивънс Бротиган, а това е проба…

Кратка пауза. Ролките се въртяха, а лентата се размотаваше от едната и се навиваше на другата.

— Така, това е добре. Всъщност е направо супер. Изобщо не бях сигурен, че това нещо ще проработи, особено тук, но засега се представя прилично. Преди да включа тая джаджа, се опитах да си представя как вие четиримата — по-точно петимата, ако броим и малкия приятел на момчето — слушате думите ми, защото винаги съм смятат визуализацията за чудесна техника при подготовката на някаква презентация. За съжаление в този случай няма да свърши работа. Шийми може да ми изпрати изключителни мисловни картини — перфектни във всяко отношение, — ала единственият, когото е виждал, е Роланд от Гилеад, и то още преди падането на Гилеад, когато и двамата са били много млади. Не искам да ви засегна, но подозирам, че Роланд, който върви към Тъндърклап, е доста по-различен от младежа, когото приятелят ми Шийми боготвори.

Къде си сега, Роланд? Може би си в Мейн и търсиш писателя? Който създаде и мен? Или си в Ню Йорк и вървиш по стъпките на жената на Еди? Живи ли сте изобщо? Знам, че шансовете ви да достигнете Тъндърклап не са от най-добрите; ка ви тласка към Девар-той, но изключително могъщата анти-ка, задействана от Пурпурния крал, работи против теб и твоя ка-тет по хиляда различни начина. Все едно…

Емили Дикинсън ли беше нарекла надеждата онова нещо с перата? Не мога да се сетя. Има много неща, които не си спомням вече, но, изглежда, все още помня как да се боря. Може би това е нещо добро. Надявам се да е нещо добро.

— Имате ли някаква представа къде записвам това, уважаема лейди и джентълмени?

Отговорът беше отрицателен. Просто седяха, хипнотизирани от леко дрезгавия, изморен глас на Тед Бротиган, подавайки си бутилка перие и кутия грахамови бисквити.

— Ще ви кажа — продължи беловласият мъж, — понеже на вас тримата от Америка това ще ви се стори забавно, ала най-вече защото може да се окаже полезно при съставянето на план за прекратяване на случващото се в „Алгул Сиенто“.

В момента седя на стол, направен от шоколад. Седалката представлява голям син бонбон и се съмнявам, че надуваемите дюшеци, които ви оставихме, могат да са по-удобни. Сигурно си мислите, че столът е лепкав, но не е така. Стените на тази стая са от зелени, жълти и червени дражета. Ако близнете зелените, ще усетите вкус на лимон. Близнете червените и ще опитате малина. Ала си мисля, че вкусът (във всеки смисъл на тази хлъзгава дума) е по-скоро нещо вторично; Шийми просто е запазил детската си любов към ярките първични цветове.

Роланд кимна усмихнато.

— Трябва да ви кажа обаче — продължи гласът от магнетофона, — че бих искал тук да има поне една стая с по-сдържан интериор. Нещо в синьо може би. Или най-добре в землисти тонове.

Като говорим за землисти тонове, стълбите също са от шоколад. Парапетът е от захарна тръстика. Макар че има стълбище, не можеш да кажеш, че води до втория етаж, защото няма втори етаж. През прозорците се виждат коли, които приличат на бонбони, а самата улица е като лакриц. Трябва само да отворите вратата (сводовете са от дъвчащи бонбони) и да направите една крачка към авеню „Лакриц“, за да се озовете отново там, откъдето сте тръгнали. В това, което наричаме „истински свят“ поради липса на по-добър термин.

„Джинджифиловата къща“ — така казваме на това място, защото стаите винаги ухаят на топли джинджифилови бисквитки, току-що извадени от фурната — е творение колкото на Динки, толкова и на Шийми. Една нощ Динк чул Шийми да плаче, както си вървял по коридора на дома „Корбет“ към своя апартамент. Съзнавам, че при подобен случай доста хора биха продължили по пътя си, както и че никой не прилича по-малко на Добрия самарянин от Динки Ърншоу, ала вместо да си легне да спи, той почукал на вратата на Шийми и попитал дали може да влезе.

— Когато го попитах, Динки ми рече, че не било кой знае какво. „Бях новак тук, чувствах се самотен и исках да си намеря някои нови приятели — ми сподели той. — Когато чух този тип да реве така, си казах, че сигурно и той има нужда от приятел.“ Това може би ви звучи като най-естественото нещо на света и навярно на повечето места е така, но не и в „Алгул Сиенто“. И ако се помъчите да разберете тези думи, ще разберете и нас. Простете ми, ако според вас се отклонявам от същината.

Някои от човешките стражи ни наричат „морки“ — по името на пришълеца от космоса в една телевизионна комедия[1]. Морките са най-егоистичните същества на Земята. Антисоциални? Не съвсем. Някои са извънредно социални, но само когато искат да получат това, към което се стремят. Много малко морки са социопати, но повечето социопати са морки, ако разбирате какво искам да кажа. Най-известният — благодаря на Бога, че отрепките никога не са го водили тук — е един масов убиец на име Тед Бънди.

Ако имате една или две цигари в повече, никой няма да бъде по-мил към вас — или по-ласкателен — от морк, който иска да запали. Дайте му обаче цигарата и той веднага ще изчезне.

Повечето морки — деветдесет и девет от сто — дори нямаше да забавят крачка, ако чуят някой да плаче зад затворена врата. Динки почукал и попитал дали може да влезе, въпреки че бил съвсем отскоро тук и се чувствал доста объркан (освен това се притеснявал дали нямало да го накажат за убийството на предишния му шеф, но това е история за друг ден).

А сега да погледнем на нещата от гледната точка на Шийми. Деветдесет и девет от сто морки биха отговорили на подобен въпрос с „Разкарай се!“ или дори „Върви на майната си!“. Защо, сигурно се питате вие. Защото ние прекрасно съзнаваме, че сме различни от повечето хора, а повечето хора мразят онези, които са различни от тях. Неандерталците едва ли са се зарадвали особено на първите кроманьонци в поселището им. Морките не обичат да ги хващат със свален гард.

Пауза. Ролката се въртеше. И четиримата усещаха замислеността на Бротиган.

— Не, не е точно така — каза накрая възрастният мъж. — Това, което морките не харесват, е да не ги виждат, когато са емоционално уязвими. Ядосани, щастливи, избухнали в плач или истеричен смях… Все едно вие да отидете на някое опасно място без оръжията си.

Дълго време бях съвсем сам. Бях един морк, който не бе чак такъв голям егоист, независимо дали това ми харесваше или не. После се появи Шийми, който бе достатъчно смел да приеме утеха, ако някой му предложеше. И Динк, който искаше да помогне. Повечето морки са егоистични интроверти, които се правят на корави индивидуалисти — искат светът да ги възприема като герои от типа на Дан’л Буун[2], — и персоналът на „Синия рай“ е много доволен, повярвайте ми. Най-лесна за управление е тази общност, която отрича самата идея за общност. Сега разбирате ли защо бях привлечен от Шийми и Динки, и какъв късмет извадих, че ги открих?

Ръката на Сузана намери тази на Еди. Той я пое и пръстите му стиснаха нежно дланта й.

— Шийми се страхуваше от тъмното — продължи Тед. — Отрепките — наричам всичките отрепки, въпреки че тук работят не само кан-той, но и тахийни и хора — имат сума ти тестове за проверка на психичния потенциал, но не бяха загрели, че сред Разрушителите им има един малоумен, който просто се бои от мрака. Много лош късмет за тях.

Динки веднага разбрал каква е работата и разрешил проблема, като взел да разказва на Шийми най-различни истории. Започнал с вълшебните приказки — една от тях била „Хензел и Гре-тел“. Изплашеният момък бил очарован от идеята за къщичка от сладкиши и заразпитвал Динки за повече подробности. Виждате, че на практика Динк е измислил шоколадовите столове със седалки от сини бонбони, парапета от захарна тръстика и сводовете от дъвчащи бонбони. За известно време имало втори етаж — там били леглата на Трите мечета, — но Шийми не бил особено впечатлен от приказката за тях, ето защо, когато Джинджифиловата къща се изплъзнала от съзнанието му, вторият етаж… — Тед Бротиган се изхили — ами, стана жертва на мислояди.

Както и да е, аз смятам, че мястото, където се намирам сега, е нещо като капсула във времето или… — друга пауза. Въздишка. След което: — Вижте, има милиарди вселени, състоящи се от милиарди реалности. Това е нещо, което разбрах, след като ме върнаха от малката ми ваканция в Кънектикът (както се изрази скапаният ки’-дам). Мазен кучи син!

Роланд си каза, че в гласа на Бротиган се усеща омраза, което беше добре. Омразата можеше да послужи за много неща.

— Тези реалности са като зала с огледала, където няма и две отражения, които да са еднакви. По-късно мога да се върна към този образ — сега не му е времето. Това, което искам да разберете сега — или просто да приемете, — е, че реалността е органична, че реалността е жива. Тя е нещо като мускул. Действията на Шийми са своеобразна умствена спринцовка, забиваща се в този мускул. Сравнявам го с игла, защото наистина е…

— Морк — измърмори Еди.

— Шшшт! — сръга го Сузана.

— … специален — завърши Бротиган.

(Роланд се замисли дали да върнат лентата назад, за да чуят дали не са пропуснали нещо, но после реши, че сигурно не е толкова важно.)

— Това място е извън времето и извън реалността. Предполагам, че знаете съвсем малко за функциите на Тъмната кула, ала разбирате обединяващата й роля. Е, мислете си за Джинджифиловата къща като за един балкон от Кулата; когато дойдем тук, ние хем сме извън Кулата, хем продължаваме да сме свързани с нея. Това е реално място — достатъчно реално, защото когато се връщам оттам, ръцете ми лепнат от бонбоните — но само Шийми Руиз има достъп до него. И след като сме тук, значи той иска да е така. Питам се, Роланд, дали ти или твоите приятели сте подозирали на какво е способен той, когато сте го срещнали в Меджис?

Стрелеца се пресегна и натисна бутона „STOP“.

— Знаехме, че е… странен — рече той на останалите. Понякога Кътбърт казваше: „Какво му има на това момче? Кожата ми настръхва от него!“ После го видяхме в Гилеад — беше заедно с мулето си Капи. Твърдеше, че ни е последвал, но тогава се случиха толкова много неща, че едно слугинче от Меджис — не особено умно, но пък все засмяно и отзивчиво — беше последната ни грижа.

— Телепортирал се е, нали? — попита Джейк.

Неговият дин, който изобщо не беше чувал тази дума, веднага кимна.

— Поне за част от разстоянието — как иначе е прекосил река Ксей? Имаше само един мост, изплетен от въжета, и Алан го преряза, след като минахме на другия бряг. Гледахме как се сгромолясва във водата триста метра под нас.

— Ами ако е заобиколил? — полюбопитства Джейк.

— В такъв случай — отвърна Стрелеца — е удължил пътя си с шест хиляди колела.

Сузана подсвирна.

Еди изчака да види дали неговият дин ще каже още нещо. Когато се увери в противното, младият мъж се наведе и включи магнетофона. Измореният глас на Тед отново изпълни пространството на пещерата:

— Шийми е телепорт. Самият Динки е бъдновидец… освен другите си таланти. За съжаление много улици от бъдещето са затворени за него. Ако се чудите дали младият сай Ърншоу знае как ще се развият нещата, отговорът е „не“.

Както и да е, значи говорех за тази подкожна дупчица в живата тъкан на реалността… балконът на стената на Тъмната кула… тази Джинджифилова къща. Едно реално съществуващо място, колкото и да е трудно да се повярва. Тук ще складираме оръжията и лагерното оборудване, които възнамеряваме да ви оставим в една от пещерите от другата страна на Стийк-тет и тук направих записа, който слушате. Когато напуснах стаята си с тази старомодна, но дяволски ценна машинка под мишница, беше 10:14 сутринта, АССВ — Алгул-Сиентово стандартно време. Когато се върна, пак ще е 10:14 сутринта. Без значение колко стоя тук. И това е само един от плюсовете на Джинджифиловата къща.

Трябва да осъзнаете — сигурно старият приятел на Шийми вече го е разбрал, — че ние сме трима бунтари в общност, посветена на идеята да изпълни мисията си на всяка цена, дори и това да означава края на света… и колкото по-скоро, толкова по-добре. Имаме изключително ценни таланти и обединени сме още по-могъщи, ала ако Прентис или Финли о’ Тего-той е шефът на охраната на „Алгул Сиенто“ — открият какво възнамеряваме да сторим, Динки ще се превърне в храна за червеите още преди да се мръкне. Както и Шийми. Навярно аз ще остана жив по-дълго време поради причини, които ще ви изясня по-нататък, но ако Пимли Прентис разбере, че се опитваме да въвлечем истински стрелец в неговите дела — стрелец, който вече е видял сметката на повече от пет дузини Зелени плащове недалеч от тук, — дори моят живот няма да е в безопасност. — Кратка пауза. — Което няма да е голяма загуба.

По-продължителна пауза. Сега и двете ролки имаха почти еднакво количество лента.

— Слушайте — рече Бротиган — и аз ще ви разкажа историята на един злочест и нещастен човек. Тя може да се окаже по-дълга от времето, с което разполагате; в такъв случай съм сигурен, че поне трима от вас знаят за какво служи копчето с надпис „РР“.

Що се отнася до мен, аз се намирам на място, където часовниците са отживелица, а броколите — забранени със закон. Разполагам с цялото време на света.

На Еди отново му направи впечатление колко изнемощяло звучеше гласът на човека.

— Предлагам ви да превъртите лентата напред само в краен случай. Както ви казах, тук може да има нещо, което да ви помогне, въпреки че не знам точно какво. Просто съм прекалено близо до него и не мога да го видя. Вече се изморих да бъда непрекъснато нащрек — не само когато съм буден, но и когато спя. Ако не можех да се промъквам в Джинджифиловата къща, където да спя спокойно, кан-той копоите на Финли да са спипали и трима ни още преди сто години. В ъгъла има диван, направен от същите бонбони като седалката на стола ми — мисля да отида там, да легна и да се срещна с кошмарите, с които трябва да се срещна, за да запазя здравия си разум. После мога да се върна до „Синия рай“, където се грижа не само за своята безопасност, но и за сигурността на Шийми и Динк. Всеки път, когато вършим тайните си дела, на стражите и шибаната им телеметрия трябва да им изглежда, че сме в апартаментите си, в Школата, гледаме филм в киното или си купуваме сладоледена сода от дрогерията на Хенри Греъм след това. Също така трябва да не спираме да Разрушаваме… Всеки следващ ден усещам как Лъчът, върху който работим в момента — Лъчът на Мечока и Костенурката — се огъва все повече и повече.

Елате по-скоро тук, момчета. Това е най-силното ми желание. Елате тук колкото се може по-бързо. Трябва да знаете, че не всичко зависи от мен — Динки има ужасен нрав и е свикнал да залива с порой от ругатни този, който отприщи гнева му. В подобно състояние момъкът изобщо не мисли какво казва… Шийми дава всичко от себе си, ала ако някой му зададе погрешния въпрос или го залови, докато прави нещо нередно, и аз не съм наблизо, за да оправя нещата…

Беловласият човек не довърши това изречение. Според слушателите му това бе излишно — бяха го разбрали напълно.

ТРИ

Когато започва отново, той им разказва, че е роден през 1898 година в Милфод, Кънектикът. Всички сме чували подобни встъпителни думи и прекрасно знаем, че те сигнализират — за добро или за лошо — началото на нечия автобиография. Ала докато слушат гласа му, стрелците имат чувството, че са навестени от нещо познато — това важи дори и за Ко. Отначало не могат да определят на какво се дължи това, но впоследствие им се изяснява. Историята на Тед Бротиган, Скитащ счетоводител вместо Скитащ свещеник, в много отношения напомня тази на татко Доналд Калахан. Те са почти близнаци. Дори шестият слушател — този от другата страна на закрития с одеяло вход на пещерата — слуша с нарастваща симпатия и разбиране. И защо не? Макар че алкохолът не играе тази главна роля, която играеше в разказа на отеца, това отново е история за пристрастяване и изолация — история на един аутсайдер.

ЧЕТИРИ

На осемнайсетгодишна възраст Теодор Бротиган е приет в Харвард, където е учил неговият чичо Тим, и чичо Тим — който е бездетен, — е готов да плати за образованието му. И доколкото Тимъти Алтууд знае, всичко се развива съвсем нормално — документи подадени, документи приети, племенникът се отличава във всички важни дисциплини, дипломира се и се подготвя да влезе в мебелния бизнес на чичо си, след като пътешества около шест месеца из следвоенна Европа.

Това, което чичо Тим не знае, е, че преди да отиде в Харвард, Тед се опитва да се запише в армията, за да отиде на фронта.

— Синко — казва му лекарят, — имаш изключително силен сърдечен шум, а слухът ти е под нормалното ниво. Сигурно сега ще ми обясниш, че си дошъл тук, без да знаеш, че заради тези неща ще трябва да ти ударя червен печат? Извинявай, ако греша, но ми изглеждаш прекалено умен за това.

Тогава Тед Бротиган прави нещо, което не е правил никога преди, което се е кълнял, че никога няма да направи. Той помолва военния лекар да си намисли едно число — не между едно и десет, а между едно и хиляда. За да му угоди (в Хартфорд вали дъжд, което означава, че нещата в наборната комисия се точат адски бавно), лекарят се спира на числото 748. Тед му го казва. Както и 419… 89… и 997. Когато бъдещият Разрушител го подканва да си избере някоя известна личност, без значение жива или мъртва, и когато Тед му казва „Андрю Джонсън“[3], не Джаксън_, а Джонсън, лекарят наистина е изумен. Той извиква един свой колега и младежът отново разиграва представлението… с едно изключение. Той кара втория лекар да си избере число между едно и един милион, след което му казва, че си е намислил осемдесет и седем хиляди четиристотин и шестнайсет. Онзи изглежда смаян за момент — направо стъписай, — но в следващия момент прикрива изумлението си с широка мръснишка усмивка._

— Съжалявам, синко — казва, — но сбърка с някакви си сто и трийсет хиляди или там някъде.

Тед го гледа, без да се усмихва и без да реагира на мръснишката усмивка… доколкото му е известно… но е само на осемнайсет години — твърде млад, за да бъде лъган по такъв подъл и безсмислен начин. Междувременно мръснишката усмивка на доктор номер две е започнала да помръква — той се обръща към доктор номер едно и казва:

— Виж очите му, Сам — виж какво става с очите му.

Първият лекар се опитва да светне с офталмоскоп в зениците му, ала Тед рязко отблъсква ръката му. Младежът е виждал в огледалото как зениците му понякога се разширяват и свиват — може да усети кога се случва това по треперливата пелена, която сякаш се спуска над зрението му, ала това изобщо не го интересува в момента. Сега съзнанието му е обсебено от мисълта, че незнайно защо доктор номер две се гаври с него.

— Хайде сега напишете числото на един лист — настоява. Тед. — Напишете го, за да не можете да лъжете.

Вторият лекар започва да му крещи, но той невъзмутимо повтаря изискването си. Доктор Сам слага лист хартия и писалка пред приятеля си. Той взема писалката и тъкмо ще напише нещо, когато размисля, захвърля писалката на бюрото на Сам и заявява:

— Това е някакъв евтин уличен фокус, Сам. Ако не можеш да видиш това, значи си сляп.

Тед приканва доктор Сам да си помисли за някой роднина — какъвто и да е роднина — и след секунда казва на лекаря, че си мисли за брат си Гай, починал от апандисит на четиринайсетгодишна възраст; майката на Сам наричала злочестото му братче „твоя ангел-хранител“. Този път лекарят изглежда така, сякаш са му ударили шамар. Вече е изплашен. Дали се дължи на странното поведение на зениците на Тед, или на демонстрацията на телепатичните му способности, но доктор Сам е уплашен. Няма дълбокомислено потриване на челото или изрази от рода на „Схванах картинката. Изчакай…“ Лекарят удря печат „ОТХВЪРЛЕН“ на документите на Тед (големия червен печат) и се опитва да го разкара — кой е следващият, кой иска да отиде във Франция и да посмърка малко отровен газ? — ала Тед хваща ръката му — внимателно, но в същото време здраво.

— Изслушайте ме — казва Тед Стивънс Бротиган. — Аз съм телепат. Започнах да го подозирам откакто станах на шест-седем години — достатъчно голям, за да науча думата, — и го разбрах със сигурност, когато станах на шестнайсет. Мога да бъда изключително полезен в сферата на разузнаването, а слабият ми слух и силният ми сърдечен шум няма да ми пречат за подобна длъжност. А ако се безпокоите за очите ми… — Младежът бърка в предния джоб на ризата си, вади оттам слънчеви очила и си ги слага. — Какво ще кажете?

Той се усмихва неуверено на доктор Сам. Никакъв ефект. На вратата на наборната комисия, провеждана в салона по физическо възпитание в гимназията в Източен Хартфорд, вече стои сержант и медикът му дава знак да се приближи.

— Този момък е негоден за военна служба и ми писна да споря с него. Изпроводи го навън.

Сега е ред на Тед да го хванат за ръката, но сержантът изобщо не е внимателен като него.

— Само минутка! — казва младежът. — Има и още нещо! Много по-важно от това! Не знам дали има дума за него, но…

Преди да успее да продължи, сержантът го издърпва навън и го блъска грубо по коридора покрай зяпащите момичета и момчета на неговата възраст. Има дума за това и той ще я научи години по-късно в „Синия рай“. Тя е „спомощник“ и по мнението на Пол Пимли Прентис превръща Тед Стивънс Бротиган в най-ценното човешко същество във Вселената.

Но да се върнем към онзи ден от 1916 година. На този ден той е изтикан грубо навън на гранитните стъпала пред главния вход на гимназията и сержантът му казва с ужасния си акцент:

— Дан си пусмял да улазиш пак вътре, чуече. Пръждосвай са виднага.

Тед обаче не си тръгва веднага — той си мисли: „Какво ли трябва да направя, за да ви убедя?“ и „Как може да сте толкова заслепени?“ Просто не може да повярва, че онова, което стана преди малко, наистина се е случило.

Ала трябва да повярва, защото се намира тук, отвън. Към края на десеткилометровата си разходка, която прави из Хартфорд, той си мисли, че вече разбира и нещо друго. Те никога няма да повярват. Никой от тях. Никога. Ще си затворят очите и ще откажат да признаят, че човек, който е способен да надзърне в мислите на цялото немско върховно командване, може да им бъде, меко казано, полезен. Човек, който може да каже на съюзниците къде ще бъде следващият голям удар на германците. Човек, който е в състояние да направи това няколко пъти — макар че и един-два пъти навярно биха били достатъчни — може да прекрати войната още преди Коледа. Но той няма да получи тази възможност, защото просто няма да му я дадат. И защо? Отговорът е свързан с поведението на втория лекар, който излъга за числото, а после отказа да го напише на белия лист. Дълбоко в себе си те искаха да воюват, а човек като него щеше да им развали цялото удоволствие.

Или нещо такова.

Да вървят на майната си тогава. По-добре да отиде да учи в Харвард с парите на чичо си.

Точно това и прави. Харвард е всичко онова, което им е казал Динки, но и повече: Драматическото общество, Дебитния клуб, харвардския „Кримзън“, „Математиците чудаци“ и, разбира се, студентската организация „Фи Бета“ — нали беше „Фи-Бета лайнар“. Тед даже спестява на чичо си няколко долара, понеже успява да се дипломира по-рано.

Войната отдавна е свършила, а той се намира в Южна Франция, когато го застига следната телеграма: „ЧИЧО УМРЯ ТОЧКА ВЪРНИ СЕ ВКЪЩИ НАЙ-СКОРО ТОЧКА.“

Ключовата дума тук е ТОЧКА.

Бог му е свидетел, че това е един от повратните моменти в живота му. Тед се прибира у дома и дарява с утеха тези, които се нуждаят. Ала вместо да се захване с мебелния бизнес, младежът решава да сложи ТОЧКА на похода си към финансовия просперитет и да ЗАПОЧНЕ похода си към финансовата неизвестност. Докато слуша дългата история на Тед Бротиган, Роланд и неговият ка-тет нито веднъж: не го чуват да обвинява своя необикновен талант или момента на прозрение за анонимността, която сам си избира; това просто е една ценна дарба, която никой друг в света не притежава.

И, Господи, как само разбира това! Неговият „див талант[4]“ (както го наричат евтините научнофантастични списания) всъщност става доста опасен при определени обстоятелства.

През 1935 в Охайо той превръща Тед Бротиган в убиец.

Беловласият мъж не се съмнява, че някои ще сметнат думата за прекалено груба, ала той си знае най-добре за какво става дума и смята, че думата е подходяща. Намира се в Акрон, лято е и синкав здрач обгръща улицата, в единия край на която група хлапета играят на „ритай тенекията“, а в другия се провежда мач по уличен хокей. Бротиган стои на ъгъла на Стоси Авеню в тънкия си летен костюм, стои до стълба с бялата ивица, която означава, че автобусът спира тук. Зад него има опустял магазин за бонбони със синия орел на Националната асоциация на притежателите на оръжие на едната му витрина и поизмито от дъждовете послание, гласящо „ТЕ УБИВАТ МАЛКИЯ ЧОВЕК“ на другата. Тед стои там и чака, стиснал куфарчето от щавена кожа в едната си ръка и кафява кесия — свинска пържола за вечеря, който си е купил от касапницата на господин Дейл, — когато изведнъж: някой го връхлита отзад и го блъсва в телефонния стълб, маркиран с бяла ивица. Носът му се удря в стълба и се счупва. Руква кръв. После идва ред на устата му и Бротиган усеща как зъбите му се врязват в меката тъкан на устните му, и изведнъж: устата му се изпълва със солена течност, наподобяваща горещ доматен сок. Нещо го удря в кръста и до ушите му достига звук на раздиращ се плат. Панталоните му са смъкнати до средата на задника му от силата на удара и сега висят смешно като гащите на някой клоун. В следващия миг млад мъж: с тениска и габардинени панталони с лъскаво дъно се затичва по Стоси Авеню към децата, които играят на уличен хокей, а това, което се развява в ръката му, развява се като дълъг кафяв език, е портфейлът на Тед Бротиган. Току-що са му задигнали портфейла, за Бога!

Пурпурният здрач на лятната нощ внезапно се превръща в пълен мрак, след което просветва за миг, за да потопи света в непрогледен мрак в следващата секунда. Това са очите му — правят онзи номер, който преди двайсетина години изкара акъла на лекарите от наборната комисия. Цялото му внимание е съсредоточено върху бягащия мъж, върху този кучи син, който току-що отмъкна портфейла му и разкраси физиономията му. Никога през живота си не е бил толкова ядосан и въпреки че според него онова, което изпраща към тичащия непознат, е съвсем безобидно, съвсем леко

(само ако беше помолил, приятелче, щях да ти дам долар, а може би дори два),

то има смъртоносната тежест на хвърлено копие. И е копие. Трябва да мине известно време, докато спомощникът приеме напълно тази мисъл, и когато това време изтича, той осъзнава, че е убиец и че ако има Господ, някой ден Тед Бротиган ще трябва да застане пред трона Му и да отговаря за онова, което току-що е сторил. Отстрани изглежда, че бягащият мъж сякаш се е спънал в нещо, но там няма нищо, само избледняващите букви „ХАРИ ОБИЧА БЕЛИНДА“, надраскани с тебешир на напукания тротоар. Любовното признание е съпроводено от детински заврънкулки — звезди, комета и лунен сърп, — от които по-късно бъдещият Разрушител ще се бои. Има чувството, че той самият току-що е пронизан от копие, но все още стои на краката си. Не искаше да стане така. Дълбоко в сърцето си знае, че не искаше да стане така. Просто беше… изненадан и изненадата му адски бързо прерасна в гняв.

Той вдига портфейла от земята и вижда, че децата, играещи на уличен хокей, го гледат със зяпнали усти. Той насочва бутона към тях, сякаш е някакъв пистолет с широко дуло, и момчето, което държи срязаната дръжка за метла, моментално побягва. Тази картина се запечатва за цял живот в съзнанието му; образът на уплашеното момче ще навестява често сънищата на Тед през следващата година и нещо и никога няма да го изостави напълно. Той обича децата и никога не би изплашил някое нарочно. Спомощникът много добре знае какво виждат в момента — някакъв мъж със смъкнати панталони, разкриващи боксерките му (нищо чудно и оная му работа да виси от дюкяна му, за да стане картинката още по-приказна), с портфейл в едната си ръка и смахнато изражение, изписано на лицето му.

— Не сте видели нищо! — крещи Тед Бротиган на хлапетата. — Чувате ли ме? Чуйте ме добре, ей! Не сте видели нищо!

После вдига панталоните си и се връща при куфарчето си. Навежда се към земята и го взема, без да обръща внимание на пържолата — майната й на шибаната пържола, апетитът му е изчезнал заедно с един от предните му зъби. Накрая хвърля последен поглед към проснатия на тротоара труп и изплашените деца… след което побягва.

В този миг Тед Бротиган едва ли подозира, че бягането ще се превърне в негово призвание.

ПЕТ

Краят на втората лента изскочи навън и заплющя като вимпел, докато ролката се въртеше.

— Исусе! — възкликна Сузана. — Горкият човек.

— Станало е толкова отдавна — рече Джейк и поклати глава, сякаш така можеше да я прочисти. Годините между неговото кога и това на господин Бротиган му изглеждаха като необятна пропаст.

Еди взе третата кутия и извади ролката, отправяйки въпросителен поглед на Роланд. Стрелеца само завъртя пръсти по онзи характерен начин, който означаваше „давай напред“.

Младият мъж напъха лентата между главите на магнетофона. Никога през живота си не беше правил това, но не трябваше да си ракетен специалист, за да се оправиш с подобен уред. Изнемощелият глас се чу отново, говорейки от Джинджифиловата къща, която Динки Ърншоу бе направил за Шийми. Балконът на стената на Тъмната кула, както я бе нарекъл Тед Бротиган.

Той беше убил човека (случайно, всички от ка-тета бяха единодушни в това; бяха стрелци все пак и знаеха разликата между „случайно“ и „преднамерено“ без каквато и да е нужда от дискусии по темата) около седем вечерта. В девет часа Бротиган вече се намираше на влака, пътуващ на север, а три дни по-късно преглеждаше обявите за счетоводители в демойнския вестник. Вече бе научил доста за себе си и знаеше, че трябва да бъде много внимателен. Отсега нататък не можеше да си позволява лукса да се гневи, дори когато гневът му бе напълно основателен. Обикновено Бротиган беше нещо като домашен телепат — можеше да ви каже какво сте обядвали и коя от трите карти, които размества уличният шарлатанин, е дама пика… но сграбчеше ли копието, особено ако бе разгневен…

— Между другото това изобщо не е вярно — каза гласът от касетофона. — Имам предвид тези глупости за домашния телепат. Това ми беше пределно ясно още когато бях хлапе с жълто около устата и се опитвах да вляза в Армията, но просто не знаех каква е думата.

Тази дума, както се оказва впоследствие, е спомощник. По-късно Тед Бротиган се уверява напълно, че някои типове — някои особено талантливи следотърсачи — го наблюдават още тогава и го преценяват, знаейки, че е различен дори и за стандартите на самите телепати, макар и не чак толкова различен. Най-малкото защото телепатите, които не идват от Ключовата земя (това бе тяхна фраза), са съвсем малко. До средата на трийсетте години на двайсети век Тед вече е осъзнал, че дарбата, която притежава, всъщност е прилепчива. Ако докосне някого, докато е в състояние на емоционална възбуда, този някой става телепат, макар и за кратко. Това, което още не е разбрал, е, че хората, които вече са телепати, стават още по-силни.

Значително по-силни.

— Но за това по-нататък — казва той.

Той се мести от град на град като скитник и никога не се задържа на едно място дотолкова, че да пусне корени. Сега, от дистанцията на всички тези години, беловласият мъж смята, че още тогава е знаел, че го наблюдават — интуитивно усеща, че някакъв определен вид хора следят всяка негова стъпка. Много малко от тях са жени — повечето са мъже — и всички имат вкус към ярките дрехи, недопечените пържоли и скъпите бързи коли, боядисани в същите крещящи цветове като облеклото им. Лицата им изглеждат недодялани и безизразни. По-късно ще си каже, че му напомнят онези тиквеници, които хвърлят луди пари за пластична хирургия при лекарите-шарлатани. По време на този двайсетгодишен период — по същия интуитивен начин, сякаш с периферното зрение на съзнанието си — Тед си дава сметка, че без значение в кой град се намира, тези детински символи се появяват по оградите, стените на къщите и тротоарите. Звезди и комети, планети с пръстени и лунни сърпове. Понякога и червено око. Често покрай тях са нарисувани и квадратчетата, върху които скачат децата, когато играят на дама. По-късно, казва той, всичко се навързало по един откачен начин, но не и през трийсетте, четирийсетте и петдесетте, докато скитосвал из Америка. Не, тогава той бил като лекарите от наборната комисия — не е искал да види онова, което щяло да му извади очите, защото е било… обезпокояващо.

И тогава, тъкмо когато войната в Корея наближава към своя край, Тед Бротиган вижда Обявата. Тя предлага РАБОТАТА НА ЖИВОТА ВИ и казва, че ако ти си ЧОВЕКЪТ С НУЖНАТА. КВАЛИФИКАЦИЯ, няма да се задават АБСОЛЮТНО НИКАКВИ ВЪПРОСИ. Изброяват се уменията, които трябва да владее кандидатът, и счетоводството е сред тях! Бротиган е сигурен, че обявлението е разпространено из цялата страна; просто той го прочита в „Сакраменто Бий“.

— По дяволите! — извика Джейк. — Та това е същият вестник, който е чел и татко Калахан, когато открива приятеля си Роуън Магръдър…

— Тихо — сряза го Роланд. — Слушай.

Всички се заслушаха.

ШЕСТ

Тестовете се провеждат от хуми (термин, който Тед Бротиган ще научи след няколко седмици — когато напусне 1955 година и пристъпи в безвремието на „Алгул Сиенто“). Този, който го интервюира за работата в Сан Франциско, също е хум. Тед ще научи (освен другите неща), че дегизировките на отрепките — най-вече маските им — не са особено качествени, особено когато се намираш близо до тях. Когато си наблизо, можеш да видиш истината — те са кръстоска между хуми и тахийни, които се вкопчват в идеята за своето превръщане с абсурдно религиозен плам. Най-лесният начин да накараш една отрепка да те сграбчи в мечешка прегръдка, докато острите й зъби търсят сънната ти артерия, е да заявиш, че единственото превръщане, на което са способни, е да станат по-стари и по-грозни. Червените белези на челата им — Окото на Краля — обикновено изчезват, когато се подвизават в Ключовия свят (или изсъхват като загорели пъпки), а маските им придобиват почти органичен вид, като изключим местата около ушите, където наднича косматата им, осеяна със зъби плът, и ноздрите им, гъмжащи от множество гърчещи се реснички. Кой обаче е толкова невъзпитан, че да си вре гагата в чуждите носове?

Каквото и да си мислят отрепките обаче, видът им определено отблъсква хората дори и когато се намират в Ключовия свят, а никой не иска да подплаши новата плячка, преди да е поставил капаните. Ето защо хумите (прозвище, което кан-той никога не използват, понеже го намират за обидно, като „чернилка“ или „вамп“) провеждат тестовете и интервютата — само хуми и нищо друго, докато не преминеш през някой от функциониращите портали, стоварващи те директно в Тъндърклап.

Тед и стотина други кандидати биват събрани в някаква гимназия, която му напомня онази в Източен Хартфорд. Физкултурният салон е претъпкан с ученически чинове, а подът е покрит с тепихи, за да не могат железните крака на чиновете да надраскат полирания паркет. След първия кръг обаче — деветдесетминутен тест със задачи по математика и английски — половината от тях са празни. След втория — три четвърти. Вторият кръг се състои от странни въпроси, които са изключително субективни, и на няколко пъти Тед дава не този отговор, който смята за правилен, защото мисли — и знае, — че проверяващите искат отговор, различен от този, който той (и повечето хора) биха дали. Ето например един от въпросите:

23. Спирате до току-що преобърнала се кола на не особено оживен път. Вътре е заклещен млад човек, който вика за помощ. Питате: „Ранен ли сте, млади човече?“, на което той ви отговаря: „Мисля, че не!“ В полето наблизо намирате чанта, пълна с пари. Какво правите вие?

а. Спасявате младия човек и му връщате парите.

б. Спасявате младия човек, но настоявате чантата с парите да бъде предадена на местната полиция.

в. Вземате парите и продължавате по пътя си, знаейки, че пътят може и да не е особено оживен, но все някой ще помогне на младия човек.

г. Нищо от гореизброените.

Ако това беше тест за полицейското управление на Сакраменто, Тед щеше да загради „б“, без изобщо да се замисли. Може и да не е нищо повече от най-обикновен скитник, ала майка му не е отгледала глупаци, благодаря. Този избор би бил най-логичният в повечето обстоятелства — сигурният избор, изборът, с който не можеш да направиш грешка. И в случай че искаш да кажеш: „Нямам никаква представа каква е шибаната ситуация, но поне съм достатъчно честен, за да си го призная“, има и отговор „г“.

Тед загражда „в“, но не защото смята, че би постъпил така в дадената ситуация. Ако това се случваше наистина, най-вероятно би спасил младия човек, връщайки парите му (като преди това не пропусне да му зададе няколко въпроса за чантата и произхода на сумата). И ако пострадалият не е престъпник (спомощникът веднага би разбрал това, без значение какво ще му каже „младият човек“) — ето, заповядайте, по живо по здраво, _Vaya con Dios. И защо? Защото Тед Бротиган вярва, че собственикът на магазинчето за бонбони е прав — ТЕ УБИВАТ МАЛКИЯ ЧОВЕК._

Но в крайна сметка загражда „в“ и пет дни по-късно виси в чакалнята на едно фалирало танцово студио в Сан Франциско (предплатили са му билета за влака) заедно с трима други мъже и една намусена тийнейджърка (която се оказва някогашната Таня Лийдс от Брайс, Колорадо). Пет овце от над четиристотинте кози, изсипали се за теста в гимназията, привлечени от примамливата обява. Един процент. И това, както ще открие Бротиган в течение на времето, е удивително висок процент.

По някое време го въвеждат в кабинет, на чиято врата пише „ВХОД ЗАБРАНЕН“. Помещението е наблъскано с всевъзможни балетни принадлежности, потънали в прах. Някакъв широкоплещест мъж със сурово лице и кафяв костюм седи на сгъваем стол, а навсякъде около него се валят розови плисирани полички. „Като крастава жаба в приказна градина“ — мисли си Тед.

Непознатият се е наклонил, а ръцете му са положени върху слонските му бедра.

— Господин Бротиган — казва той, — не знам дали съм крастава жаба, но мога да ви предложа работата на живота ви. Мога и да ви стисна ръката, да ви кажа колко съм ви задължен дрън-дрън и да ви покажа вратата. Всичко зависи от отговора на един въпрос. Въпрос за въпроса, така да се каже.

Мъжът, чието име е Франк Ермитидж, подава на Тед лист хартия. На него се вижда въпрос 23 — този за младия човек и чантата с пари.

— Заградили сте „в“ — казва Франк Ермитидж. — Сега искам да ми кажете защо — веднага, без абсолютно никакво колебание!

— Защото вие искате да отговоря с „в“ — отвръща Тед без абсолютно никакво колебание.

— И откъде знаете това?

— Аз съм телепат — казва скитащият счетоводител, — а вие търсите точно това. — Опитва се да запази невъзмутимото си изражение и си мисли, че се справя доста добре, но вътрешно прелива от еуфория. Защото си е намерил работа? Не. Защото скоро ще му предложат такава оферта, пред която наградите в телевизионните шоута изглеждат като просешки дарове? Не.

Защото най-накрая някой проявява интерес към това, което може да прави.

Защото най-накрая някой проявява интерес към него.

СЕДЕМ

Работата се оказва истинско гърне с мед, но Бротиган е достатъчно искрен, за да признае, че е щял да продължи дори и да е знаел истината.

— Защото талантът не стои мирен, той просто не знае как да стои мирен — обяснява спомощникът. — Независимо дали е талант за отваряне на сейфове, четене на мисли или делене на десетцифрени числа наум, той крещи да бъде използван. Никога не млъква. Ще те разбуди от най-дълбокия ти сън, крещейки: „Използвай ме! Използвай ме! Използвай ме! Писна ми да седя без работа! Използвай ме, тъпанар такъв, използвай ме!“

Джейк избухна в смях. Той прикри устата си с ръце, ала това не помогна — цялото му тяло се тресеше. Ко го изгледа с черните си очи, около които плуваха златисти пръстени, и се озъби зловещо.

Там, в кабинета с плисираните полички, килнал меката си шапка над късо подстриганата си коса, Ермитидж пита Бротиган дали някога е чувал за „Южноамериканските трудоваци“. Когато Тед отговаря отрицателно, Ермитидж му казва, че консорциум, създаден от богати южноамерикански бизнесмени, предимно бразилци, наема група американски инженери и строителни работници през 1946 година — над сто души — за четиригодишен срок и при различни трудови възнаграждения в зависимост от изпълняваната длъжност, но с изключително щедро заплащане. На човек, който работи с булдозер например, му плащали по двайсет хиляди щатски долара годишно, което е било доста добър доход за онова време. Ала има и още — премиални на стойността на годишната заплата. Общо сто хиляди. Стига да се спази следното условие — отиваш там, бачкаш и не се връщаш, докато не изтече четиригодишният срок или работата не приключи. Имаш два почивни дни всяка седмица, също като в САЩ, и право на отпуск всяка година, също като в САЩ, но в пампасите. Не можеш да отидеш в Северна Америка (или дори в Рио), докато не изтече четиригодишният договор. Ако умреш в Южна Америка, оставаш там — никой няма намерение да плаща, за да закара драгоценния ти труп до Уилкс-Бар. Още в самото начало получаваш половината мангизи — петдесет хилядарки — плюс шестдневен период, през който можеш да ги правиш каквото си искаш — да ги изхарчиш, да ги вложиш в банка, да ги инвестираш или да си бършеш задника с тях. Ако решиш да ги инвестираш, тези петдесет хиляди ще са станали седемдесет и пет бона, когато излезеш от джунглата с убийствен тен, съвсем ново снаряжение от мускули и безброй истории за разказване. И, естествено, след като излезеш навън, вече можеш да се радваш и на онова, което английските моряци наричат „другата половина“.

Сегашната оферта била същата, поясни Ермитидж. Само дето авансът бил двеста и петдесет хиляди долара, а „другата половина“ — половин милион.

— Което звучеше невероятно — каза гласът на Тед от магнетофона. — И как няма да звучи невероятно, за Бога! Едва по-късно разбрах колко евтино всъщност им излизахме дори и при тези суми. Динки е особено красноречив по въпросите за тяхната стиснатост… под „тяхната“ имам предвид бюрократите на Краля. Динк казва, че Пурпурният крал се опитва да заличи цялото сътворение, вмествайки всички разходи в предварително планирания си бюджет, и естествено е нрав, ала не мисля, че устатият младеж разбира — макар че надали ще го признае, — че ако предложиш твърде много на някой човек, той просто няма да ти повярва. Или в зависимост от въображението си (повечето телепати и бъдновидци нямат никакво въображение) ще бъде неспособен да ти повярва. В нашия случай договорът беше за шест години (този срок можеше да бъде удължен) и Ермитидж искаше веднага да му кажа какво е решението ми. Малко техники са толкова успешни, уважаема лейди и джентълмени, като тази, при която първо объркваш жертвата си, после пробуждаш алчността й, а накрая предприемаш мълниеносна атака.

Тази техника успя и при мен — веднага се съгласих. Ермитидж ми каза, че обещаният ми четвърт милион ще бъде депозиран в „Моряшката банка“ в Сан Франциско още този следобед и ще мога да разполагам с него в мига, в който се появя там. Попитах го дали трябва да подписвам някакъв договор. Той ми подаде една от ръцете си — дебела като самун шунка — и ми рече, че това е нашият договор. Попитах го къде ще ходя и какво ще правя — въпроси, които определено трябваше да бъдат зададени по-рано, но просто бях прекалено смаян, за да се сетя за тях.

Освен това си мислех, че знам. Смятах, че ще работя за правителството. Нещо свързано със Студената война. В телепатичния клон на ЦРУ или ФБР, базиран на някой остров в Тихия океан. Даже си помислих, че от това би излязла страшна радиопиеса.

„Ще заминеш далеч, Тед, но същевременно ще си на една врата разстояние оттук — информира ме Ермитидж. — Засега това е всичко, което мога да ти кажа. А, и гледай да си държиш устата затворена за уговорката ни през осемте седмици, докато… хммммм… заминеш. Недей да забравяш, че който се разпява, после съжалява. И с риска да пробудя параноята ти, запомни, че те наблюдаваме.“

Разбира се, че ме наблюдаваха. По-късно — прекалено късно — си припомних двата месеца, прекарани във Фриско, и осъзнах, че кан-той са ме следили през цялото време.

— Отрепките.

ОСЕМ

— Ермитидж и двама други хуми ни посрещнаха пред хотел „Марк Хопкинс“ — каза гласът от немския магнетофон. — Никога няма да забравя датата — беше Халоуин през 1955. Пет часа следобед. Аз, Джейс Макгавърн, Дейв Итауей, Дик… не мога да се сетя за фамилията му, той умря след шест месеца — Хъма каза, че е пневмония и останалите от ки’-каните го подкрепиха („ки’-кан“ означава лайняни хора или лайнари, ако ви интересува), но човечецът се беше самоубил и аз знаех това. Останалите… помните ли доктор номер две? Останалите бяха като него. „Не ми казвайте това, което не искам да узная, сай, не обърквайте представата ми за света…“ Както и да е, последната бе Таня Лийдс. Кораво девойче, ей…

Пауза и изпукване. Явно беловласият мъж бе спрял магнетофона. После гласът му се върна; сякаш звучеше по-бодро отпреди. „Сега сигурно ще претупа останалата част“ — помисли си Еди и тази идея му подейства разочароващо. Какъвто и да беше Тед, никой не можеше да отрече, че бе дяволски добър разказвач.

— Ермитидж и колегите му ни качиха в един голям форд-комби и се отправихме навътре в континента — към някакъв град на име Санта Мира. Имаше само една павирана улица — главната;

— останалите не бяха асфалтирани. Сещам се, че видях много нефтени кули, които приличаха на огромни богомолки… въпреки че вече се мръкваше и те не бяха нищо повече от силуети, открояващи се на фона на небето.

Очаквах да зърна някаква гара или поне автобус с табелка „ЧАСТЕН ПРЕВОЗ“… ала вместо това ни стовариха в това товарно депо с надпис „ПРЕВОЗИ — САНТА МИРА“ и аз получих една мисъл, ясна като бял ден, от Дик еди-кой си — „Докараха ни тук, за да ни убият, ще ни убият и ще задигнат нещата ни.“

Ако не си телепат, не знаеш колко страшно може да звучи подобно нещо. Как абсолютната убеденост на този, който ти е изпратил мисълта… те обсебва. Видях как Дейв Итауей пребледнява и въпреки че Таня не издаде нито звук — както ви казах, тя бе кораво девойче — в комбито бе достатъчно светло, за да видя сълзите в очите й.

Наведох се през нея, хванах ръцете на Дик и ги стиснах, когато той се опита да ги измъкне. Изпратих му: „Не ни дават по четвърт милион долара на всекиго (при това на сигурно място в «Моряшката банка»), за да ни закарат в пустошта и да задигнат часовниците ни.“ „Аз дори нямам часовник — включи се Джейс Макгавърн. — Заложих своя «Груен» преди две години в Албъкърк и когато реших да си купя нов — значи около полунощ миналата вечер, — всички магазини бяха затворени, а и аз впрочем бях прекалено пиян, за да се смъкна от столчето на бара.“

Това ги накара да се поотпуснат малко и всички се засмяхме. Ермитидж попита за какво се смеем и това ни накара да се почувстваме още по-добре, защото имахме нещо, което те нямаха — можехме да общуваме по начин, недостъпен за тях. Отвърнах му, че няма нищо, сетне стиснах още веднъж ръцете на Дик. Имаше ефект. Аз… спомогнах му, предполагам. Това беше първият път, когато го направих. Първият от многото. Това е една от причините да бъда толкова уморен — цялото това спомагане много изтощава човека.

Ермитидж и другите двама ни поведоха към депото. Беше напълно изоставено, а в далечния край се виждаше занемарена постройка, в която имаше врата. На нея личаха две думи, изписани с тебешир, придружени от рисунки на луни и звезди. „СТАНЦИЯ ТЪНДЪРКЛАП“, гласеше надписът. Що за станция бе това — нямаше релси, нямаше автобуси, нямаше дори и друг път освен този, по който бяхме дошли… От двете страни на вратата имаше прозорци, а зад сградата — изоставени, порутени бараки, от повечето от които бяха останали само гредите.

„Защо отиваме там?“ — попита Дейв Итауей, а един от придружителите на Ермитидж му рече:

„Ще разбереш.“ — И наистина разбрахме.

„Първо дамите“ — рече Ермитидж и отвори вратата.

От другата страна също беше тъмно, но мракът като че ли беше различен. Тъмнината беше по-тъмна. Ако сте виждали Тъндърклап през нощта, значи знаете какво имам предвид. И звучеше различно. Старата ни дружка Дик май поразмисли и се обърна, ала един от спътниците на водача ни извади пистолет. Никога няма да забравя какво каза Ермитидж тогава, защото беше толкова… мило.

„Вече е твърде късно да се върнете назад — бяха думите му. — Сега пред вас има само един път и той е напред.“

Тогава си помислих, че цялата тази работа за шестгодишния договор и подновяването му при желание от двете страни е „ала-бала-портокала“, както биха казали моят приятел Боби Гарфийлд и неговият приятел Съли-Джон. Не че го прочетох в мислите им — всички носеха шапки. Всички те носят шапки, разбирате ли? Никога няма да видите отрепка — била тя от мъжки или от женски пол, — която да е гологлава. Шапките на мъжете изглеждаха като меки филцови капели, от рода на тези, които бяха особено модни по онова време, но всички сходства се изчерпваха с външния им вид. Ермитидж и придружителите му носеха мозъчни шапки. Всъщност „антимозъчни шапки“ навярно би бил по-добър термин, защото предназначението им беше да заглушават мислите на хората, които ги носят. Ако се опитате да хакнете някого с такова нещо на главата си — така Динки нарича четенето на мисли, — ще доловите само някакво силно бръмчене и нещо като шепот на заден фон. Много неприятно, досущ като тодашните камбанки. Ако сте ги чували, значи знаете за какво става въпрос. Обезсмисля всичките ви усилия, а телепатите в „Алгул Сиенто“ мразят всяко нещо, което изисква определени усилия (най-много от всичко мразят напразните усилия). Това, което Разрушителите искат, уважаема лейди и джентълмени, е да си живуркат, за да си живуркат. В „Синия рай“ можете да чуете често едно стихче — или да го видите надраскано с тебешир по стените, — което гласи:

„Кефи се на живота си,

търси наслади всеки ден,

нямаш нищичко за губене —

работи над своя тен.“

Това според мен означава доста повече от „Радвай се на живота“. Посланието на тази бездарщина е крайно неприятно — чудя се дали разбирате това, за което говоря.

Еди си каза, че поне той със сигурност разбираше — хрумна му, че от брат му Хенри би излязъл страхотен Разрушител. При положение, че му разрешат да си вземе хероина и албумите на „Крийдънс Клиъруотър Ривайвъл“, разбира се.

Продължителна пауза от страна на Тед, последвана от тъжен смях.

— Мисля, че е време да направя дългата си история малко по-кратка. Значи бях стигнал до вратата. Е, минахме през нея. Ако сте го правили, със сигурност знаете колко ужасно може да бъде, ако порталът не функционира добре. Мога да кажа, че вратата между Санта Мира, Калифорния, и Тъндърклап бе в по-добро състояние от редица други, през които съм минавал впоследствие.

За миг от другата страна нямаше нищо освен мрак… мрак и далечния вой на онези твари, които тахийните наричат пустинни кучета. После се появиха светлините и тогава зърнах за пръв път тези… тези създания с глави на птици, невестулки… имаше и един с глава на бик — с рогата, муцуната и всичко останало. Джейс закрещя и аз последвах примера му. Дейв Итауей се обърна и понечи да побегне, ала Ермитидж го сграбчи. Добре, и да не го беше сграбчил, какво щеше да направи? Къде щеше да отиде? Щеше да се върне през вратата? Порталът вече се бе затворил, пък и доколкото знам, той е еднопосочен. Само Таня не издаде нито звук и когато ме погледна, това, което видях в очите й и прочетох в мислите й, беше облекчение. Защото знаехме, нали разбирате? Нямахме отговори на всичките си въпроси, но поне двата най-важни ни се бяха изяснили. Къде се намирахме? В един друг свят. Кога щяхме да се върнем обратно? Никога… приживе. Парите ни щяха да си стоят в „Моряшката банка“ в Сан Франциско, докато станат милиони, и никой от нас нямаше да похарчи и цент от тях. Предстоеше ни дълга и тягостна работа.

Там ни чакаше автобус, а шофьорът му беше робот на име Фил.

„Казвам се Фил, не карам пил, нищо няма да ви издам и пак ще ви се струвам мил“ — заяви ни той. Миришеше на прегорели кабели и от вътрешността му се разнасяха всевъзможни стържещи звуци. Сега старият Фил е мъртъв и ръждясва нейде в гробището за роботи заедно с безброй свои събратя, но съм сигурен, че онези разполагат с достатъчно механична помощ, за да доведат докрай започнатото.

Дик припадна, когато се озовахме в Тъндърклап, но после се свести — малко преди да зърнем светлините на поселището. Таня положи главата му в скута си; още си спомням с каква благодарност я гледаше той. Странно е какви неща си спомня човек, нали така? Щом влязохме вътре, ни разпределиха по апартаментите и се погрижиха да бъдем нахранени… угощението беше царско — първото от многото.

На следващия ден започнахме да работим. И като изключим малката ми ваканция в Кънектикът, оттогава все работим.

Бротиган замълча за момент, след което изрече:

— Господ да ни помогне, ала оттогава все работим. И Господ да ни прости, повечето от нас бяха щастливи. Защото единственото, което иска талантът, е да бъде използван.

ДЕВЕТ

Той им разказа за първите си няколко дежурства в Школата и как осъзнал — не постепенно, а почти изведнъж, — че не са тук, за да издирват шпиони, да четат мислите на руските учени или да се занимават с „онази космическа идиотщина“, както казва Динки (тогава Динки още го няма, но Шийми е тук). Не, това, с което се занимават, е да разрушават нещо. Той го усеща — и не само в небето над „Алгул Сиенто“, но и навсякъде около тях, дори под краката им.

Обаче се чувства добре. Храната е отлична и въпреки че сексуалните му апетити са поотслабнали, от време на време се възползва от възможността за симулационен секс, като всеки път си напомня, че той не е нищо повече от визуализирана мастурбация. По време на скиталческите си години го е правил с доста случайни партньорки (или курви, защо не го кажеш направо), както мнозина пътуващи мъже, и може да каже, че този секс също е своего рода мастурбация — тъкмо си й го набутал и я шибаш здраво, целия плувнал в пот, и тя не спира да повтаря „о, да, о, да, о, да“… ала всъщност през цялото време се чуди дали не трябва да натисне газта и да отпраши, за да провери кога точно ще бъде разпродажбата в онзи магазин за бельо. Както с повечето неща от живота, и тук трябва да използваш въображението си, а Тед умее да прави това, страшно е добър в дъртия номер с визуализацията, благодаря ви много. Той харесва покрива над главата си, харесва компанията — стражите са си стражи, да, така е, ала спомощникът им вярва, когато му казват, че работата им е не само да се грижат някой от Разрушителите да не избяга, но и да внимават нищо лошо да не влезе в „Синия рай“. Повечето от затворниците също му харесват и след някоя друга година осъзнава, че по някакъв странен начин те се нуждаят от него. Той може да ги успокои, когато изпаднат в червените кризи; може да облекчи носталгията им — достатъчно е само да поговори с тях за не повече от час. А това е хубаво. Може би всичко е хубаво — той определено има чувството, че върши нещо добро. Да тъгуваш по дома си е човешко, но да Разрушаваш е божествено. Опитва се да го обясни на Роланд и неговия ка-тет и дава най-доброто от себе си, ала най-точното сравнение, което му идва наум, е да можеш най-накрая да почешеш онова недостижимо място на гърба, дето ужасно те сърби. Харесва му да ходи в Школата, на другите също. Приятно му е да седи там, да вдъхва аромата на дърво и кожа, на търсене… търсене… и накрая, изведнъж, аааах_. Ето на! Впиваш ноктите си и увисваш като маймунка на клон. Разрушаваш, миличък, а това е божествено._

Динки беше казал веднъж, че Школата е единственото място в света, където се чувства в хармония със себе си, и точно поради тази причина иска да го види изравнено със земята. А останките му да се изпепелят, ако може.

— Защото знам в какво лайно се превръщам, когато съм в хармония със себе си — казва той на Тед. — Когато, нали разбираш, съм на кеф.

Спомощникът много добре знае за какво става въпрос. Просто всичко в Школата е прекалено хубаво, за да е истинско. Разполагаш се удобно, вземаш си някое списание, започваш да зяпаш снимките на моделите, кинозвездите и колите и усещаш как съзнанието ти се извисява. Лъчът е навсякъде около теб — имаш чувството, че се намираш в някакъв просторен коридор, из който се носят мощни потоци енергия, ала съзнанието ти продължава да се издига нагоре и когато стигне до върха, усещането е неземно.

Може би някога, след като Първоначалието_ се е оттеглило, а гласът на Ган все още е отеквал в измеренията на Макровселената, Лъчите са били гладки и лъскави, но тези дни безвъзвратно са отминали. Сега Пътят на Мечока и Костенурката е неравен и разсипан, осеян с дупки, кратери, могили и пукнатини — множество места, където да вкопчиш пръстите си и да се хванеш. Понякога го дърпаш, а друг път го прояждаш като капка киселина, която може да мисли. Всички тези усещания са неизмеримо приятни. И секси._

Има и нещо друго, но Тед не знае, че е единственият, който го притежава, докато Трампас не му го каже. Трампас няма никакво намерение да му казва каквото и да било, но откакто страда от тази ужасна екзема, нещата стоят доста по-различно. Не е за вярване, че някаква чалната отрепка може да е отговорна за спасяването на Тъмната кула, ала идеята далеч не е толкова безумна, колкото изглежда.

Никак даже.

ДЕСЕТ

— Персоналът на „Синия рай“ наброява около сто и осемдесет души — казва Тед. — Не съм аз човекът, който да ви учи как да си вършите работата, но сега ще ви кажа нещо, което можете да си запишете или поне да запомните. Дежурствата са осемчасови и се поемат от смени, състоящи се от двайсет тахийна, двайсет хума и двайсет кан-той. Тахийните имат най-зорките очи и обикновено се разполагат по наблюдателниците. Хумите патрулират покрай външния обръч на оградата — не забравяйте, че са въоръжени, и то с тежкокалибрени оръжия. За командването отговарят Прентис, Девар-лордът, и Финли о’ Тего, Шефът на охраната — съответно човек и тахийн, — а повечето от блуждачите са кан-той… отрепките, нали разбирате?

Повечето отрепки не се спогаждат с Разрушителите — отношенията им са доста резервирани, ако ме разбирате? Веднъж Динки ми каза, че ревнуват от нас, понеже сме били това, което те наричат „завършени хуми“. Също като човешките стражи, и кан-той носят мозъчни шапки, докато са на дежурство, за да не можем да ги хакнем. Всъщност повечето Разрушители не са се опитвали да хакнат нищо друго освен Лъча в течение на всичките тези години и вероятно няма и да могат, дори и да се опитат — съзнанието е като мускул, който атрофира, когато не се използва.

Пауза. Изпукване на лентата. След което:

— Няма да мога да довърша. Разочарован съм, но не и изненадан. Това ще е последната ми история, приятели. Съжалявам.

Сузана чува как беловласият мъж преглъща — навярно отпива от чашата с вода пред себе си.

— Казах ли ви, че тахийните изобщо не се нуждаят от мозъчните шапки? Те владеят перфектно английски и от време на време съм усещал, че някои от тях имат известни телепатични способности — могат да приемат и изпращат мисли, — ала опитате ли се да проникнете в мозъка им, веднага ще се сблъскате с това сковаващо съзнанието бучене, наподобяващо умствено статично електричество — бял шум. Според мен това е нещо като защитна преграда; Динки пък смята, че самите им мисли звучат така. Както и да е, това само ги улеснява — няма нужда да си слагат мозъчните шапки всеки път, когато излизат навън!

Трампас беше един от кан-той скаутите. Можете да го видите как се разхожда по главната улица на Плезънтвил или седи на пейка в Парка с някоя книга за самоусъвършенстване като „Седем стъпки към позитивното мислене“, а на следващия ден се е облегнал на стената на Къщата на разбитите сърца и се наслаждава на слънцето. Същото е и с другите кан-той блуждачи. Дори да има някаква закономерност в действията им, аз поне не съм успял да я забележа. Нито пък Динки. Което ни кара да мислим, че подобно нещо просто няма.

Това, което винаги е карало Трампас да изглежда различен, е пълната липса на каквато и да е завист към хората. Той е изключително дружелюбен — или беше — и в някои отношения никак не прилича на отрепка. Повечето му събратя изобщо не го харесваха. Което е доста иронично според мен, тъй като ако изобщо съществува такова нещо като „превръщане“, Трампас е един от малцината, които са постигнали известен напредък. Вземете смеха например — най-обикновения смях. Когато отрепките се смеят, звучат като кошница с камъни, която се търкаля по метален улей за спускане на въглища: кара те да потрепериш, както казва Таня. А смехът на Трампас си е напълно нормален — само дето е прекалено висок. Защото той наистина се смее, докато другите се преструват.

Както и да е, един ден подхванах разговор с него. Стояхме на главната улица пред киното. Даваха „Междузвездни войни“ за не знам си кой път. Ако има филм, който никога няма да омръзне на Разрушителите, това е „Междузвездни войни“.

Попитах го дали знае какъв е произходът на името му. Той ми каза да, разбира се, от родовото име на клана му. Всеки кан-той получава човешко име на определен етап от развитието си — това е нещо като белег за зрялост. Динки казва, че отрепките придобиват това право, след като направят първата си чекия, но според мен това са измислици в типично негов стил. Истината е, че не знаем — и едва ли има толкова голямо значение, — но някои от имената са наистина идиотски. Има един тип, който прилича на Рондо Хътън — киноартист от трийсетте, болен от акромегалия, поради което играеше все чудовища и психопати, — та той се казва Томас Карлайл. Имаме кан-той, който се казва Беоулф, и друг на име Ван Гог Бейз.

Сузана закри лицето си с длани и се захили.

— Както и да е, казах му, че Трампас е герой от един нашумял роман за Дивия запад, наречен „Мъжът от Вирджиния“. Беше второстепенен герой, но казваше нещо, което всеки, чел книгата, ще запомни: „Усмихни се, докато казваш това!“ Това заинтригува Трампас и аз му разказах книгата, докато пиехме кафе пред дрогерията.

Станахме приятели. Аз му разказвах какво става в малката ни общност от Разрушители, а той споделяше с мен най-различни интересни, но невинни неща от своята страна на оградата. Оплакваше ми се и от екземата си, от която адски го сърбеше главата. Непрекъснато повдигаше шапката си — подобна на еврейска — за да се чеше. Твърдеше, че това било най-лошото място от всички възможни — по-лошо дори и от дететвореца ти. И малко по малко осъзнах, че всеки път, когато Трампас повдига шапката си, аз мога да чета мислите му. И то не само тези най-отгоре, ами всичките. Ако бях бърз — а аз се научих — можех дори да търся сред безбройните мисли в главата му, тъй както човек прелиства енциклопедия в търсене на статията, която го интересува. Само дето не бе точно така; по-скоро беше като да включваш и изключваш радиоприемник по време на излъчването на новините.

— Егати — възкликна Еди и си взе още една грахамова бисквита. Така му се искаше да има мляко, в което да я топне — грахамова бисквита без мляко беше като пияна вишна без ликьор.

— Представете си, че включвате радио или телевизор, усилени до дупка — каза Тед с треперливия си глас, — а после отново ги изключвате… също толкова бързо. — Той нарочно сля трите думи и всички се засмяха — даже и Роланд. — Това ще ви даде известна представа. Сега ще ви кажа какво научих. Подозирам, че вече го знаете, ала не мога да поема риска, ако не сте го узнали. Защото е адски важно.

Както трябва да знаете, уважаема лейди и джентълмени, Тъмната кула съществува. Някога там са се пресичали шест лъча, които едновременно черпят сили от нея — тя представлява невъобразимо мощен източник на енергия — и я крепят. Четири от тези Лъчи вече ги няма — последният рухна съвсем скоро. Двата, които останаха, са Лъчът на Мечока, Пътят на Костенурката — Лъчът на Шардик — и Лъчът на Слона, Пътят на Вълка, — който някои наричат Лъчът на Ган.

Чудя се дали бихте могли да си представите ужаса ми, когато разбрах какви всъщност ги вършехме в Школата. Когато почесвах онзи невинен сърбеж. Още тогава знаех, че се занимавахме с нещо важно. Знаех си.

Имаше и нещо по-лошо — нещо, което не бях подозирал, което се отнасяше само до мен. Знаех, че се различавам по някакъв начин от останалите; най-малкото бях единственият Разрушител със зрънце състрадание. Когато колегите ми изпадаха в червените кризи, аз бях, както вече ви казах, единственият, към когото можеха да се обърнат. Пимли Прентис, Девар-лордът, венча Таня и Джон Растосович — той настоя за това и не поиска да чуе нито дума против тази идея, заявявайки, че това било негова привилегия и отговорност, че бил като капитана на едновремешен крайцер — и, естествено, те се съгласиха. Имаха ли избор? После обаче двамата дойдоха в апартамента ми и Таня ми каза:

„Искам ти да ни венчаеш, Тед. Тогава наистина ще бъдем женени.“

Понякога се питам наистина ли си смятал, че това е било всичко. Преди да започнеш да се виждаш с Трампас и да подслушваш всеки път, когато той вдигне шапката си, за да се почеше… наистина ли си смятал, че капчиците жал и любов в душата ти са единствените неща, отличаващи те от останалите? Или си се заблуждавал за това?

Не знам със сигурност, но мисля, че поне по това обвинение съм невинен. Наистина не осъзнавах, че талантът ми надхвърля четенето на мисли и Разрушаването. Аз съм като микрофона за певеца и анаболния стероид за мускула. Аз… ги засипвам. Сега ще ви го илюстрирам с пример: апаратите на отрепките измерват силата ни в така наречените даркове. Двайсет-трийсет души в Школата отделят петдесет дарка за един час без мен. А с мен числото скача до петстотин дарка за час. И то на секундата.

От онова, което подслушах в главата на Трампас, разбрах, че ме смятат за находката на века — може би на цялото време, — единственият незаменим Разрушител. Вече им бях помогнал да заличат един Лъч и бях заличил векове от работата им върху Лъча на Шардик. Когато Лъчът на Мечока се скъса, уважаема лейди и джентълмени, на този на Ган му остава съвсем малко време. А щом и той се скъса, Тъмната кула ще се срине, ще настъпи краят на Съзиданието и Окото на Съществуването ще ослепее.

Нямам никаква представа как успях да прикрия тревогата си от Трампас. И имах основания да смятам, че изражението ми далеч не беше толкова невъзмутимо, както си мислех тогава.

Знаех, че трябваше да се измъкна. Точно тогава Шийми дойде за пръв път при мен. Мисля си, че през цялото време беше чел мислите ми, но нито аз, нито Динки знае това със сигурност. Всичко, което знам, е, че една нощ той дойде в апартамента ми и ми изпрати следната мисъл: „Ще направя дупка за теб, сай, през която да се измъкнеш, буги-бай-бай.“ Попитах го какво има предвид и той само ме изгледа. Не е ли странно колко много може да каже един-единствен поглед? Не обиждай интелигентността ми. Не губи времето ми. Не губи и своето. Не прочетох тези мисли в съзнанието му, за Бога, не! Видях ги на лицето му.

Роланд изсумтя утвърдително. Блесналите му очи бяха приковани във въртящите се ролки на магнетофона.

— Попитах го къде ще се отвори тази дупка. Той ми отвърна, че не знае — трябвало да разчитам на късмета си. Както и да е, не му мислих много. Страхувах се, че ако го направех, вероятно щях да си намеря причини да остана. Затова му рекох:

— Давай, Шийми — изпрати ме буги-бай-бай.

Той затвори очи и се концентрира… и изведнъж ъгълът на стаята ми изчезна. На негово място виждах автомобили, които фучаха в двете посоки. Картината беше размазана, ала си бяха типичните американски коли. Нито спорих, нито разпитвах повече — просто тръгнах към тях. Не бях напълно сигурен, че ще мога да премина в този друг свят, но вече изобщо не ми пукаше. Мислех си, че най-доброто нещо, което бих могъл да сторя, беше да умра. Най-малкото това щеше значително да ги забави.

И точно преди да направя решаващата крачка, Шийми ми изпрати следното мисловно послание: „Потърси моя приятел Уил Диърборн. Истинското му име е Роланд. Приятелите му са мъртви, но той още е жив, защото мога да го чуя. Той е стрелец и има нови приятели. Доведи ги тук и те ще накарат лошите хора да спрат да измъчват Лъча, по същия начин, както накараха Джонас и приятелите му да спрат, когато щяха да ме убият.“ За Шийми това беше цяла лекция!

Затворих очи и пристъпих. За миг имах чувството, че се обръщам с главата надолу, но това бе всичко. Никакви камбанки, никакво гадене. Всъщност даже бе приятно — в сравнение с портала Санта Мира. Озовах се на четири крака близо до оживено шосе. В тревите имаше част от вестник — сграбчих го и видях, че съм се приземил в април 1960, почти пет години след като Ермитидж и дружките му ни подбраха през вратата в Санта Мира, на другия край на страната. Държах страница от „Хартфорд Кюрант“[5], а шосето се оказа „Мерит Паркуей“.

— Шийми може да създава магически врати! — възкликна Роланд. Беше се заел да почисти револвера си, докато слушаше, но сега остави оръжието настрана. — Ето как ни телепортира! Ето как!

— Тихо, Роланд — обади се Сузана. — Това трябва да е приключението на Тед в Кънектикът. Искам да чуя тази част.

ЕДИНАЙСЕТ

Но никой от тях не чува за приключението в Кънектикът. Той просто го нарича „история за някой друг ден“ и казва на слушателите си, че е бил хванат в Бриджпорт, докато се опитвал да събере достатъчно пари, за да изчезне завинаги. Отрепките го качили в една кола и го закарали в Ню Йорк, където го отвели в някакъв ресторант на име „Дикси Пиг“. От там отишъл във Федик, а от Федик — до станция Тъндърклап; от станцията го върнали обратно в „Синия рай“ — о, Тед, как изкара, радваме се да те видим, добре дошъл отново при нас.

От лентата на четвъртата ролка вече е останало само една четвърт, а гласът на Тед е прегракнал до шепот. Въпреки това той продължава:

— Не бях отсъствал дълго, но времето тук бе направило един от хаотичните си скокове напред. Хълма о’ Тего вече го нямаше — най-вероятно заради мен — и на негово място беше назначен Прентис от Ню Джърси, новият ки’-дам. Той и Финли ме подложиха на многократни разпити в покоите на Девар-лорда. Нямаше никакви физически изтезания — предполагам, че продължаваха да ме смятат за твърде важен, та да рискуват да ме повредят, — но се опитваха да ме уплашат по различни начини, прилагайки върху мен всевъзможни умствени трикове. Освен това ме накараха да разбера, че ако се опитам да избягам отново, приятелите ми от Кънектикът ще умрат. Тогава им казах: „Абе, вие не разбирате ли? Ако продължа да си върша работата, те пак ще умрат. Всички ще пукнат… с изключение може би на този, когото наричате Пурпурния крал.“

„Това може да е вярно, а може и да не е, сай — каза Прентис. — Ала дори и да е така, няма да страдаме, когато «пукнем», както сам се изрази. Малкият Боби и Мишката Каръл, от друга страна… да не споменаваме майката на Каръл и приятеля на Боби Съли-Джон…“ — нямаше нужда да довършва. Още се чудя дали знаеха колко ме изплашиха с тази заплаха срещу младите ми приятели. И колко ме разгневиха.

Всичките им въпроси се свеждаха до две неща, които те искаха да узнаят: защо бях избягал и кой ми бе помогнал. Можех лесно да се измъкна с лаконично обяснение, но реших да рискувам и да бъда по-обстоятелствен. Поисках да избягам, им рекох, защото бях подразбрал от кан-той Стражите с какво всъщност се занимавахме тук и идеята никак не ми беше допаднала. Що се отнася до това как съм се измъкнал, казах, че нямам никаква представа. Една нощ си легнах в апартамента си, а на следващата сутрин се събудих до „Мериш Паркуей“. В началото посрещнаха тази история с насмешка, ала постепенно започнаха да и вярват, понеже не я промених, независимо колко пъти ме караха да я разказвам. Те знаеха за изключителния ми талант, както и че съм различен от останалите.

„Смяташ ли, че си телепорт… по някакъв подсъзнателен начин?“ — попита ме Финли.

— Откъде бих могъл да знам? — рекох на свой ред. Да отговаряш на въпроса с въпрос е най-добрата тактика по време на разпит; поне що се отнася до разпит, който не е придружен с физическо насилие. — Никога не съм усещал, че имам подобни умения, ала не винаги знаем какви неща се таят в подсъзнанието ни, нали?

„На твое място щях да се надявам да не съм телепорт — рече Прентис. — Тук приемаме всички диви таланти, с изключение на този. Тази дарба, господин Бротиган, означава смърт за собственика й, дори и да е толкова ценен труженик като теб.“ — Помня, че тогава се усъмних в думите му, но впоследствие Трампас ми даде основания да смятам, че Девар-лордът е бил съвсем откровен. Както и да е, продължих да се придържам стриктно към моята версия.

Прислужникът на Прентис, момък на име Таса — хум, ако това има значение — носеше сладки и кенове с ноз-а-ла (аз много я харесвам, защото вкусът й ми напомня грудкова бира[6]), а Пимли ми предлагаше всичко, каквото исках… стига само да им кажа откъде бях получил информация за работата ни и как бях успял да избягам от „Алгул Сиенто“. Аз повтарях версията си, докато те хрупаха сладки и пиеха нози, след което целият цикъл се повтаряше отначало. По някое време обаче отстъпваха и ми даваха и на мен — в тях просто нямаше достатъчно нацистки черти, за да ме накарат да разкрия тайните си. Опитаха се да ме хакнат, естествено, но… нали сте чували онази приказка за краставиците и краставичаря?

Еди и Сузана кимнаха утвърдително. Джейк също я знаеше — от разговорите на баща си, засягащи програмната схема в телевизията.

— Бас държа, че сте я чували — казва Тед. — Е, мога да кажа, че е също толкова трудно да хакнеш човек, който безброй пъти е хаквал останалите. Но по-добре да се върна към темата, преди гласът ми да е изчезнал напълно.

Един ден — около три седмици, след като отрепките ме замъкнаха обратно в „Синия рай“ — видях Трампас на главнаша улица в Плезънтвил. По това време вече се бях сближил с Динки и с негова помощ бяхме започнали да опознаваме по-добре Шийми. Съвсем бях забравил за стария си познайник, но както се оказа, той изобщо не бе забравил за мен. Дори напротив — почти бях обсебил ума му.

„Знам отговорите на въпросите, които ти задават“ — рече той, след като се приближи към мен. — „Това, което не знам, е защо не си ме издал досега.“

Отвърнах му, че подобна идея изобщо не ми е хрумвала, защото не обичам клюкарстването. Освен това все още не бяха завирали електрифициран остен в ректума ми, нито пък бяха изтръгват ноктите ми… макар че вероятно прибягваха до подобни техники, ако провинилият се беше някой друг. Най-лошото, което ми бяха сторили, бе да ме накарат да ги гледам как се гощават със сладки и нози в продължение на час и половина, преди да ми разрешат да си взема и аз.

„Бая ти се бях разсърдил отначало — каза Трампас, — но после осъзнах, че сигурно и аз бих направил същото, ако бях на твое място. През първата седмица след завръщането ти почти не мигнах — лежах си в стаята си в «Дамли», очаквайки всяка минута да нахълтат и да ме отведат. Знаш какво щяха да направят, ако знаеха, че съм аз, нали?“

Поклатих глава. Той ми рече, че щял да бъде бичуван по гърба от Гаски, втория помощник на Финли, след което щели да го изпратят в пустошта, където имало два варианта — или да умре в Дискордия, или да подири служба в двора на Пурпурния крал. Последното обаче никак не било лесно. На югоизток от Федик скиталецът можел да се натъкне на Изяждащата болест (най-вероятно рак, но развиващ се изключително бързо и болезнено) или на онова, което наричат просто Лудостта. Отрочетата на Родърик обикновено страдат и от двете нещастия (освен редицата други). По-незначителните кожни заболявания в Тъндърклап екземите, циреите и обривите — са само началото на проблемите, които могат да те връхлетят в Крайния свят. Прокудят ли те обаче от „Алгул Сиенто“, единствената ти надежда си остава да намериш служба в двора на Пурпурния крал. За кан-той като Трампас било немислимо да потърси убежище в Калите. Да, вярно, че били съвсем близо, че въздухът там бил по-чист и че слънчевите лъчи били истински, ала познай от три пъти какво ще се случи с който и да е тахийн или отрепка, които цъфнат там.

Роланд и неговият ка-тет прекрасно знаеха това.

— Недей да преувеличаваш заслугите ми — рекох му аз. Както казва моят познат Динки, аз не си оставям работата на улицата. Не искам да те задължавам по някакъв начин.

Ала той ми каза, че не можел да не се чувства благодарен, след което се огледа и ми прошепна:

„Ще ти се отплатя за добрината ти, Тед, като ти кажа да им съдействаш — доколкото можеш. Не смятам, че ще ми навлечеш проблеми, ала не искам и ти самият да пострадаш. Може и да не се нуждаят чак толкова от помощта ти.“

Сега ме чуйте много добре, уважаема лейди и джентълмени, защото това, което ще ви кажа, може да се окаже доста важно; аз просто не знам. Това, което знам със сигурност, е, че думите на Трампас ме разтърсиха дълбоко. Той рече, че сред всички светове има един, който е уникален. Наричат го Реалния свят. Всичко, което моят познайник кан-той знае за него, е, че е реален тъй, както е бил реален Средният свят, преди Лъчите да отслабнат и той да се промени. В онази Америка, която е част от този специален „реален“ свят, времето понякога се движи на тласъци, но винаги тече само в една посока — напред. И в този свят живее човек, който също е своего рода „спомощник“; дори навярно е смъртният пазител на Лъча на Ган.

ДВАНАЙСЕТ

Роланд се обърна към Еди и в мига, в който погледите им се срещнаха, устните им промълвиха една-единствена дума: „Кинг“.

ТРИНАЙСЕТ

Трампас ми каза, че Пурпурният крал се опитал да убие този човек, но ка пазела живота му.

„Ала казват, че песента му е изминала цикъла си — продължи Трампас, — макар че никой не знае какво точно означава това.“

И сега ка не Червеният крал, ами обикновената стара ка — е предопределила, че този човек — бил той пазител или не — трябва да умре. Той е Спрял, разбирате ли? Каквато и песен да е пял, сега е спрял и това най-сетне го е направило уязвим. Но не за Пурпурния крал. Трампас изрично подчерта това. Не за Краля, а за ка.

„Той не пее вече — рече събеседникът ми. — Песента му е изпята. Той е забравил розата.“

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Навън, в безмълвната пустош, Мордред се оттегли, за да обмисли това, което беше чул.

ПЕТНАЙСЕТ

— От думите на Трампас разбрах, че вече не съм тъй незаменим, както смятах. Естествено, че искаха да ме задържат; все пак беше въпрос на чест да бъде разрушен Лъчът на Шардик, преди смъртта на този човек да доведе до рухването на Лъча на Ган.

Пауза.

— Нима никой не виждаше смъртоносното безумие на една раса, която се носеше стремително към ръба на забвението, за да се хвърли отвъд? Явно не. Ако си даваха сметка за това, най-малкото нямаше да бързат толкова. Или просто нямаха достатъчно въображение? Кой ли би повярвал, че подобно нещо би могло да доведе до края на света…

ШЕСТНАЙСЕТ

Роланд нетърпеливо завъртя пръстите на лявата си ръка, сякаш беловласият мъж, чийто глас слушаха, можеше да ги види. Искаше да чуе всичко, което кан-той стражите знаеха за Стивън Кинг, но Бротиган бе поел в съвсем друга посока. Това бе напълно разбираемо — човекът беше изнемощял, — обаче това бе по-важно от всичко друго. И Еди също го знаеше — напрегнатото изражение на лицето му бе достатъчно красноречиво свидетелство за Стрелеца. Всички гледаха как кафявата лента — вече не по-дебела от три милиметра — невъзвратимо се топи.

СЕДЕМНАЙСЕТ

… но ние сме просто едни невежи хуми и предполагам, че няма как да знаем тези неща, още по-малко пък да твърдим със сигурност…

Тежка, уморена въздишка. Ролката се върти, а последните сантиметри от лентата чезнат безмълвно и безполезно между главите на магнетофона. Най-накрая гласът на Бротиган отново се чува (този път за последно):

— Попитах Трампас за името на този магически човек и той ми каза:

„Не го знам, Тед, но мога да ти кажа със сигурност, че в него вече не е останала никаква магия, защото той е спрял да върши предопределеното за него от ка. Както стоят нещата в момента, Ка на Деветнайсет (ка на неговия свят) и Ка на Деветдесет и девет (ка на нашия свят) ще се съберат, довеждайки до…“

Ала това бе всичко. Лентата бе свършила.

ОСЕМНАЙСЕТ

Празната ролка продължи да се върти, издавайки плющящ звук, до момента, в който Еди не се наведе напред и не натисна бутона „STOP“.

— Мамка му! — изруга под нос.

— Тъкмо когато стана интересно — каза Джейк. — И пак тези числа… Деветнайсет… и деветдесет и девет. — Той замълча, след което ги произнесе слято: — Деветнайсет-деветдесет-и-девет. Едно-девет-девет-девет. Хей! — изведнъж възкликна момчето. — Получава се година — 1999. Ключовата година за ключовия свят. Където отиде Мия, за да роди бебето си. Където е Черната тринайсетица.

— Ключова година, Ключов свят — повтори замислено Сузана. Тя извади последната ролка от магнетофона, вдигна я към газените фенери и се вгледа в нея за момент, след което я прибра в кутията. — Където времето винаги тече в една посока. Както и трябва да прави.

— Ган е създал времето — рече Роланд. — Така казват древните легенди. Ган се надигнал от пустотата — според някои предания от морето, ала всички са единодушни, че става въпрос за Първоначалието — и сътворил света. Сетне го побутнал с пръст и го завъртял — така се появило времето.

В този миг всички усетиха нагнетената атмосфера в пещерата — нещо се задаваше, някакво откровение, съдбоносно и назряло като издутия корем на Мия в края на бременността й. Деветнайсет. Деветдесет и девет. Бяха преследвани от тези числа. Появяваха се навсякъде. Бяха ги зървали в небето, бяха ги виждали изписани върху огради, бяха ги чували в сънищата си.

Ко погледна нагоре, наострил ушички.

— Когато Мия напусна хотелската стая, в която бяхме, за да отиде в „Дикси Пиг“ — номерът беше „1919“ между другото, — изпаднах в нещо като транс. Имах видения… сънувах, че съм в затвора… а отнякъде се чуваше телевизор и говорителите обявяваха, че този, този и този са умрели…

— Да, каза ни — рече Еди. Жена му рязко поклати глава.

— Да, но не ви казах всичко. Защото някои неща нямаха абсолютно никакъв смисъл. Като това за малкия син на Кенеди например — ясно чух как Дейв Гароуей казва, че малкият Джон-Джон, който бе отдал чест пред ковчега на баща си при траурната процесия, е мъртъв. Не ви го казах, понеже ми звучеше като пълен абсурд. Джейк, Еди, случайно малкият Джон-Джон Кенеди да е умирал в някое от вашите кога?

Те поклатиха глави. Джейк дори не можеше да се сети за кого говори тъмнокожата жена.

— Но е умрял — продължи Сузана. — В Ключовия свят, и то дълго след нашите кога. Бас държа, че е било през деветдесет и девета. Тогава умира синът на последния стрелец, О, Дискордия. Сега си мисля, че онова, което чух тогава, звучеше като страница с некролози от „Тайм Травълърс Уикли“[7]. Най-различни кога бяха смесени наведнъж. Джон-Джон Кенеди, после Стивън Кинг. Никога не бях чувала за него, но Дейвид Бринкли каза, че е написал „Сейлъмс Лот“. Това е книгата, в която се разказва за татко Калахан, нали?

Роланд и Еди кимнаха.

— Татко Калахан ни разказа историята си.

— Да — кимна Джейк, — но какво…

Ала жената го прекъсна. Погледът й беше замъглен и отнесен, а очите й сякаш се намираха на милиметър от разбулването на мистерията.

— А после при Ка-тета на Деветнайсетицата се появява Тед Бротиган и разказва своята история… Вижте! — изведнъж извика тя. — Вижте брояча на магнетофона!

Всички се наведоха към стария „Воленсак“. Цифрите в малките прозорчета показваха следното:

1999.

— Мисля, че Кинг може да е написал и историята на Тед — рече Сузана. — Иска ли някой да опита да отгатне през коя година тази история се е появила — или ще се появи — в Ключовия свят?

— През 1999 — промърмори Джейк. — Но не тази част, която чухме. Това, което не можахме да чуем. Приключението на Тед в Кънектикът.

— И вие сте се запознали с него — рече Сузана, поглеждайки към Роланд и Еди. — Запознали сте се със Стивън Кинг.

И двамата кимнаха.

— Той е създал Отеца, създал е Бротиган, създал е и нас — промълви тъмнокожата жена, сякаш на себе си, след което поклати глава. — Не. „Всичко на света служи на Лъча“. Той… той ни е спомогнал.

— Да — рече Еди. — Да, точно така.

— В съня си бях в някаква килия — рече тя. — Облечена с дрехите, които носех, когато ме арестуваха. И Дейвид Бринкли каза, че Стивън Кинг е мъртъв, о, Дискордия — нещо подобно. Бринкли каза, че бил… — Сузана млъкна, а лицето й се намръщи. Мислеше да помоли Роланд да я хипнотизира, за да извади всичките й спомени за съня от подсъзнанието й, ала май не беше необходимо. — Та Дейвид Бринкли каза, че Кинг бил блъснат от микробус, докато се разхождал недалеч от дома си в Ловъл, Мейн.

Еди потрепери. Роланд се приведе напред, очите му горяха.

— Сигурна ли си?

Тъмнокожата жена кимна.

— Той е купил къщата на Търтълбек Лейн! — изрева Стрелеца и сграбчи ризата на Еди. Младият мъж сякаш изобщо не забеляза. — Разбира се, че я е купил! Ка пее и вятърът вее! Придвижил се е малко по-нататък по Пътя на Лъча и е купил къщата, където е изтъняването! Където видяхме пришълците! Където говорихме с Джон Кълъм и после преминахме през портала! Съмняваш ли се? Има ли дори зрънце на съмнение в твоята душа?

Младият мъж поклати глава. Естествено, че не се съмняваше. Нещо повече — беше абсолютно сигурен в това. То бе прозвъннало в съзнанието му като камбанката на някои от онези панаирджийски атракциони, служещи за измерване на силата по панаирите. Когато човек стовареше чука с достатъчно голяма сила, за да изстреля оловната тежест до върха на пилона, получаваше кукла „Кюпи“[8] за награда… Дали ставаше така само защото Стивън Кинг бе решил така? Защото идваше от някакъв свят, където Ган бе положил началото на времето, използвайки свещения Си пръст? Защото ако Кинг каже „Кюпи“, всички ще кажем „Кюпи“, че и „благодаря, сай“ на всичкото отгоре? Ами ако на този Стивън Кинг му хрумнеше наградата за дрънването на камбанката да бъде кукла „Клупи“, щяха ли да кажат „Клупи“? Най-вероятно да, помисли си Еди. Щом Ко-Оп Сити се намираше в Бруклин, значи отговорът щеше да е „да“.

— Дейвид Бринкли каза, че Кинг е бил на петдесет и две години — отново се обади Сузана. — Вие, момчета, сте го срещнали, така че на вас се пада да прецените — възможно ли е да е на петдесет и две през деветдесет и девета?

— Можеш да заложиш девствеността си — отвърна мрачно Руди и изгледа навъсено Роланд. — И тъй като тази шибана деветнайсетима ни залива отвсякъде, вижте колко са буквите в Тед Стивънс Бротиган! Обзалагам се, че нещата не се изчерпват само с годината. Деветнайсет…

— Това е дата — внезапно се обади Джейк. — Сигурен съм. Ключова дата в ключова година за ключовия свят. Деветнайсето число, ала кой ли месец? Вероятно пролетен или летен месец, понеже Кинг все пак се е разхождал…

— В момента там е лято — рече Сузана. — Юни. Шестия месец. Обърни шест наопаки и ще получиш девет.

— То и „роб“ наобратно става „бор“ — промърмори Еди.

— Мисля, че Сузана е права — заяви Джейк. — Мисля, че става въпрос за деветнайсети юни. Тогава Кинг е бил блъснат от онзи микробус и така дори възможността да се върне към историята за Тъмната кула — нашата история — бива елиминирана. Капут. Лъчът на Ган рухва от претоварването. Остава Лъчът на Шардик, ала той вече е прояден. — Момчето погледна към техния дин — лицето му беше пребледняло, а устните — почти сини. — Ще се пречупи като клечка за зъби.

— Може вече да е станало — рече Сузана.

— Не — отвърна Роланд.

— И откъде си толкова сигурен? — попита жената.

Стрелеца я изгледа със смразяваща усмивка и изрече:

— Защото вече нямаше да сме тук.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

— Как можем да предотвратим това? — намръщи се Еди. — Нали този тип Трампас казал на Тед, че това било ка.

— Може да не е разбрал правилно — каза Джейк, но гласът му беше глух. — Било е само слух, така че сигурно се е объркал. Може би става въпрос за юли. Или за август. А може и да е септември. Да, септември — септември е деветият месец в края на краищата…

Погледнаха към Роланд, който бе изпънал напред единия си крак.

— Ето къде ме боли — рече той сякаш на себе си. Докосна десния си хълбок… после ребрата си… накрая главата си. — От известно време насам имам пристъпи на главоболие. Става все по-зле и по-зле. Мислех си, че няма защо да ви казвам. — Прокара осакатената си дясна ръка нагоре по тялото си. — Ето къде ще бъде ударен. Строшено бедро. Изпочупени ребра. Разбита глава. Ще се търкулне мъртъв в канавката. Ка… и краят на ка. — Погледът му се избистри и той се обърна рязко към Сузана: — Коя дата беше, когато се озова в Ню Йорк? Припомни ми.

— Първи юни 1999.

Стрелеца кимна и се обърна към Джейк:

— А при теб? Същата, нали?

— Да.

— После във Федик… почивка… и Тъндърклап. — Роланд се замисли, след което изрече четири думи, подчертавайки всяка една от тях: — Все още имаме време.

— Но времето там тече по-бързо, отколкото тук…

— И ако някой от онези тласъци…

— Ка…

Думите им се припокриха. И тримата млъкнаха, вперили взор в Стрелеца.

— Можем да променим ка — рече Роланд. — Правено е и преди. Ще трябва да платим цената за това — ка-шум навярно, — ала не е невъзможно.

— Как ще отидем там? — попита Еди.

— Има само един начин — отвърна неговият дин. — Шийми трябва да ни изпрати.

Тишина, с изключение на далечния тътен на гръмотевиците, дали названието на тази мрачна страна[9].

— Значи имаме две задачи — каза Еди. — Писателят и Разрушителите. С коя ще се захванем по-напред?

— С писателя — рече Джейк. — Докато все още има време да го спасим.

Ала Роланд поклати глава.

— И защо? — изкрещя Еди. — Отговори ми защо, човече! Много добре знаеш колко хлъзгаво е времето там! И е еднопосочно! Пропуснем ли деня, значи сме го пропуснали завинаги!

— Трябва да се погрижим и за сигурността на Лъча на Шардик — заяви невъзмутимо Роланд.

— Да не искаш да кажеш, че Тед и тоя Динки няма да позволят на Шийми да ни помогне, ако първо ние не им помогнем?

— Не. Шийми ще го направи заради мен, сигурен съм в това. Да предположим обаче, че нещо се случи с него, докато сме в Ключовия свят? Ще си останем в 1999.

— Нали на Търтълбек Лейн има врата… — започна младият мъж.

— Дори и да продължава да функционира през 1999, Еди, Тед ни каза, че Лъчът на Шардик вече е започнал да се огъва. — Роланд поклати глава. — Сърцето ми подсказва, че трябва да започнем с този затвор. Ако някой от вас не е съгласен, ще го изслушам с удоволствие.

Известно време никой не лродума — гръмотевиците бяха утихнали и единственият звук беше воят на вятъра. Накрая Сузана рече:

— Според мен трябва да попитаме Тед, преди да вземем окончателно решение.

— Не — поклати глава Джейк.

— Не — излая Ко.

— Трябва да попитаме Шийми — поясни момчето. — Да попитаме Шийми какво според него трябва да се направи.

Роланд мълчеше. После кимна бавно.

[1] Морк е чалнат извънземен, дошъл на Земята да изследва обитателите й; срещата му с една жена променя живота й завинаги. — Б. пр. ↑

[2] Дан’л Буун (1734–1820) — американски национален герой, следотърсач, ловец и участник в индианските войни. Прототип на Джеймс Фенимор Купър за знаменития му герой Нати Бъмпо („Следотърсачът“, „Ловецът на елени“, „Последният мохикан“ и др.) — Б. пр. ↑

[3] Андрю Джонсън (1808–1875) — Седемнайсетият президент на САЩ. — Б. пр. ↑

[4] „Диви таланти“ е заглавието на сборника с разкази на Чарлс Форт, публикуван през 1932. Впоследствие терминът получава по-широка известност благодарение на творчеството на фантаста Джак Ванс. — Б. пр. ↑

[5] Най-старият вестник в Америка — Б. пр. ↑

[6] Питие със сладникав вкус на дъвка, станало популярно покрай закусвалните „А & Р“ — най-старата верига заведения за бързо хранене в Америка. — Б. пр. ↑

[7] Буквално „Седмичник на пътешествениците във времето“ (англ.) — Б. пр. ↑

[8] Марка дундести кукли с големи очи, които се продават от 1908 г. — Б. пр. ↑

[9] Thunderclap (англ.) — трясък на гръмотевица: лоша новина. — Б. пр. ↑

ДЕВЕТА ГЛАВА

СЛЕДИ ПО ПЪТЕКАТА

ЕДНО

Когато Джейк се пробуди от неспокойните си сънища, повечето от които бяха за „Дикси Пиг“, в пещерата се процеждаше бледа, безжизнена светлина. В Ню Йорк подобни дни винаги го изпълваха с желанието да пропусне училището и да си остане вкъщи, прекарвайки времето в четене на книги, гледане на телевизионни състезания и сладък следобеден сън. Еди и Сузана лежаха прегърнати в единичен спален чувал, а Ко бе пренебрегнал леглото, което му бяха оставили, за да спи при Джейк. Скунксът се бе свил на кравай, положил муцунка върху лявата си предна лапа. Повечето хора биха сметнали, че спи, ала Джейк виждаше златистите проблясъци под клепачите му и знаеше, че зверчето е нащрек. Спалният чувал на Стрелеца бе разкопчан и празен.

За миг Джейк се замисли над това, сетне стана и излезе навън. Четириногият му, приятел го последва, пристъпвайки тихичко по отъпканата земя, докато момчето се катереше по пътеката.

ДВЕ

Роланд имаше изнурен и болнав вид, но в момента бе приклекнал до пътеката, което означаваше, че хълбоците му не бяха толкова зле. Джейк последва примера му и също клекна, отпускайки ръце между бедрата си. Неговият дин му хвърли безмълвен поглед, след което отново впери взор в затвора, наричан „Алгул Сиенто“ от надзирателите и „Девар-той“ от Разрушителите. В момента той представляваше неясно петно в далечината, тъй като слънцето — било то електрическо или атомно — още не светеше.

Ко се приближи до момчето, изсумтя шумно и отново се престори на заспал, ала Джейк не можеше да бъде заблуден.

— Хайл и доброден — каза момчето, когато тишината взе да става тягостна.

Стрелеца кимна.

— Доброден, Джейк — отвърна и добави: — Весело сърце, весело лице. — Изглеждаше весел като погребален марш. Онзи мъж, който бе танцувал вихрена комала на светлината на факлите в Кала Брин Стърджис, сякаш лежеше от хиляда години в гроба си.

— Как си, Роланд?

— Достатъчно добре, за да клеча така.

— Виждам, но как се чувстваш?

Неговият дин го изгледа, сетне бръкна в джоба си и извади кесийката си с тютюн.

— Стар и с много болежки, както би трябвало да знаеш. Ще запалиш ли?

Момчето се замисли за момент и кимна.

— Но ще бъдат къси — предупреди го Роланд. — Останал ми е съвсем малко тютюн.

— Запази го за себе си в такъв случай.

Стрелеца се усмихна.

— Ако човек не може да сподели привичките си, значи трябва да се откаже от тях. — Той сви саморъчно две цигари, използвайки някакъв лист, който разкъса на две, и подаде едната на Джейк, като ги запали с клечка, драсната в нокътя на палеца му. Димът увисна пред тях в хладния, неподвижен въздух на Кан Стийк-тет, сетне започна бавно да се издига нагоре. Момчето си помисли, че тютюнът беше лют, парлив и изветрял, но изобщо не се оплака. Напротив — дори му хареса. Изведнъж се сети колко пъти се бе заричал, че никога няма да пуши като баща си — никога, — а ето че сега правеше точно това. И то със съгласието — ако не и одобрението — на новия си баща.

Стрелеца изпъна показалец и докосна челото… лявата буза… носа… и брадичката на Джейк. Последното докосване беше болезнено.

— Пъпки — каза. — От въздуха на това място. — Предполагаше, че някои от тях се дължаха и на емоционални причини, ала ако кажеше това на момчето, само щеше да засили скръбта му по татко Калахан.

— Ти нямаш нито една — рече Джейк. — Кожата ти е чиста като огледало. Късметлия.

— Да, нямам — съгласи се неговият дин и дръпна дълбоко от цигарата си. Нейде там, под тях, се намираше градчето. „Спокойното градче“, помисли си Джейк, но видът му бе повече от спокоен; изглеждаше направо мъртво. После зърна две фигурки не по-големи от петънца, които се приближаваха една към друга. Най-вероятно човешки стражи, патрулиращи покрай външния обръч на оградата. Те се сляха в едно по-голямо петно и останаха така достатъчно дълго време, за да може Джейк да си представи разговора им, след което отново се разделиха. — Нямам пъпки, но пък хълбокът ме боли ужасно. Имам чувството, че някой го е разпорил, докато съм спал, и го е натъпкал с натрошени стъкла. Нагорещени стъкла. Но тук е доста по-зле. — Докосна дясното си слепоочие. — Усещам черепа си разбит.

— Наистина ли смяташ, че това се дължи на травмите на Стивън Кинг?

Вместо да отговори с думи, неговият дин събра върховете на палеца и кутрето на дясната си ръка и промуши левия си показалец в образувания кръг — жест, който означаваше „Истина ти казвам“.

— Това е ужасно — промълви Джейк. — Както за теб, така и за него.

— Може би да, а може би не — рече Роланд. — Помисли малко, Джейк — помисли добре. Само живите същества изпитват болка. Това, което чувствам, предполага, че Кинг няма да умре веднага. А то на свой ред означава, че навярно имаме шанс да го спасим.

Според момчето това по-скоро означаваше, че Кинг ще лежи известно време край пътя, изпаднал в умопомрачителна агония, преди да издъхне, но нищо не каза. Нека Роланд вярва в това, което иска. Обаче имаше нещо друго. Нещо, което засягаше лично Джейк и го изпълваше с безпокойство.

— Роланд, може ли да говоря с теб дан-дин?

Стрелеца кимна.

— Щом искаш.

Момчето събра кураж и започна:

— Защо си толкова сърдит напоследък? На какво си толкова сърдит? Или май трябва да попитам на кого? — Кратка пауза. — На мен ли?

Роланд повдигна изумено вежди, след което се засмя:

— Не на теб, Джейк. Никак даже. Никога досега не съм бил сърдит на теб.

Момчето чак се изчерви от удоволствие.

— Все забравям колко силна е дарбата ти. Без съмнение от теб щеше да излезе страхотен Разрушител.

Това не беше отговор, ала момчето си замълча. Мисълта, че можеше да бъде Разрушител, го накара да потръпне.

— Не знаеш ли? — попита Стрелеца. — След като знаеш, че се чувствам „дяволски бесен“, както би се изразил Еди, не знаеш ли защо?

— Можех да погледна, но си мислех, че няма да е особено учтиво — отговори Джейк. Той си спомни библейската история за Ноевия ковчег и потопа. След като слезли от ковчега, един от синовете на Ной бе видял как баща му лежи гол и пиян в шатрата си и му се беше присмял. Господ го бе проклел за това. Да надзърне в мислите на Роланд нямаше да е същото като да го гледа — или да му се подиграва — докато е пиян, но нямаше и да е много различно.

— Ти си едно чудесно момче — каза Стрелеца. — Чудесно и добро. — Ако в този момент смъртта бе сполетяла Джейк, той щеше да умре щастлив. В този момент някъде над тях се чу звучно изщракване и изведнъж изкуствените слънчеви лъчи огряха „Синия рай“. Миг по-късно до ушите им достигна и музика

— „Хей, Джуд“ — сякаш се намираха в някой супермаркет или гара. Хайде, ставайте! Включихме машината за слънце! Още един страхотен ден за Разрушаване! Макар че според Джейк Разрушаването в „Алгул Сиенто“ никога не спираше.

— Хайде да си поиграем — предложи Роланд. — Ти се опитваш да влезеш в главата ми и да видиш на кого съм разгневен, а аз се стремя да те изблъскам навън.

Момчето неспокойно се размърда.

— Тази игра не ми изглежда много забавна, Роланд.

— Въпреки това ще играя срещу теб.

— Добре, щом искаш.

Джейк затвори очи и си представи изнуреното, брадясало лице на Стрелеца. Искрящите му сини очи. Представи си врата между и малко над тези очи — малка врата, с месингова дръжка

— и се опита да я отвори. За секунда дръжката се завъртя, ала после застина неподвижно. Момчето отвори очи и видя капчиците пот, избили по челото на неговия дин.

— Това е глупаво. Само засилвам главоболието ти — каза Джейк.

— Няма нищо. Дай най-доброто от себе си.

„Най-лошото“, помисли си Джейк. Ала щом трябваше да играят тази игра, нямаше да се откаже. Той отново затвори очи и вратата между веждите на Роланд изплува в съзнанието му. Този път приложи повече сила — имаше чувството, че играе на канадска борба. След малко дръжката се завъртя и вратата се отвори. Роланд изсумтя, сетне неловко се изсмя.

— Стига — рече. — Доста си силен, за бога!

Момчето не обърна никакво внимание на думите му. Отвори очи и продума изумено:

— Писателя? Кинг? Защо си му ядосан пък на него?

Роланд въздъхна и захвърли настрани димящата угарка от цигарата си; Джейк вече си бе изпушил своята.

— Защото сега имаме да свършим две работи вместо една. Заслугата за втората е изцяло на сай Кинг. Той беше наясно какво трябваше да стори и си мисля, че на някакво подсъзнателно ниво е знаел, че това ще го запази. Обаче се е изплашил. Бил е уморен. — Горната устна на Роланд потрепна. — Сега оръжията му са в огъня, а ние сме тези, които трябва да ги извадим. И това ще ни струва скъпо.

— Ядосан си му, защото се е изплашил? Но… — Джейк се намръщи. — Та той е писател. Предач на истории, не стрелец.

— Знам това — рече неговият дин, — ала не мисля, че страхът го е спрял, Джейк — във всеки случай не е бил само страхът. Той е мързелив. Почувствах го, когато го срещнах, и съм сигурен, че и Еди го е усетил. Той е погледнал работата, която е трябвало да свърши, тя го е обезкуражила и си е казал: „Добре де, защо не се захвана с нещо по-_лесно_, което ми допада повече и което няма да ме затрудни толкова? А ако възникне някакъв проблем, те ще се погрижат за мен. Ще трябва да се погрижат за мен.“ Което и правим.

— Ти не го харесваш.

— Не — кимна Роланд. — Изобщо не го харесвам. Нито пък му вярвам. И преди съм срещал предачи на истории, Джейк, и мога да ти кажа, че всичките са един дол дренки. Те разказват истории, защото се боят от живота.

— Сигурен ли си? — попита момчето. Думите на неговия дин бяха неприятни… но в тях имаше частица истина.

— Напълно… Но… — Стрелеца вдигна рамене. „Това е положението“, сякаш казваше жестът му.

„Ка-шум“, помисли си Джейк. Ако ка-тетът им се разпаднеше, и това бе по вина на Стивън Кинг…

Добре де, и да станеше по вина на Кинг, какво щяха да направят? Щяха да си отмъстят на писателя? Това беше мисълта на Роланд… Глупава мисъл, като да искаш да си отмъщаваш на Господ.

— Но ние сме свързани с него — изтъкна Джейк.

— Да. Ала това няма да ми попречи да сритам пъзливия му мазен задник, ако имам гази възможност.

Момчето избухна в смях при тези думи и Стрелеца се усмихна. После Роланд се изправи, като притискаше с две ръце болния си хълбок. Лицето му бе изкривено от болка.

— Мамка му! — изруга той.

— Много ли те боли?

— Не обръщай внимание на болежките ми — махна с ръка неговият дин. — Ела. Имам да ти покажа нещо интересно.

Роланд закуцука по пътеката, виеща се по склона на възвишението. След няколко крачки се спря и понечи да приклекне, ала се намръщи и коленичи на един крак, след което посочи към земята с дясната си ръка.

— Какво виждаш? — попита.

Джейк приклекна до него. Сипеят бе осеян с камъчета и скалисти отломки Някой определено бе минавал оттук — по разровената земя се виждаха отпечатъци. Недалеч от мястото, където стояха, растеше мескитов храст — или поне на Джейк му заприлича на такъв. Две от клончетата му бяха отчупени; момчето се наведе към растението и долови острата, парлива миризма на мъзгата, след което отново насочи вниманието си към следите по сипея. Бяха няколко на брой, тесни и не особено дълбоки. Ако това наистина бяха следи, определено не бяха човешки. Джейк се съмняваше във възможността пустинното куче да ги бе оставило.

— Знаеш ли какво е минало оттук? — попита Джейк. — Ако знаеш, направо ми кажи — не ме карай отново да бърникам в главата ти.

Стрелеца се усмихна.

— Проследи ги — рече. — Виж какво ще намериш.

Момчето се надигна и бавно пое нагоре по пътеката, превито надве, сякаш го присвиваше стомахът. Следите го отведоха до голям скален блок, по чиято повърхност имаше прах, а в праха се виждаха драскотини, сякаш нещо четинесто се бе отъркало в него, когато беше минало оттук.

Джейк забеляза и няколко твърди черни косъма.

Той вдигна един от тях, след което веднага разтвори пръсти и го издуха от кожата си, потрепервайки от отвращение. Роланд го наблюдаваше съсредоточено.

— Изглеждаш сякаш си видял призрак — каза Стрелеца.

— Ужасно е! — възкликна момчето, едва осъзнавайки, че заеква. — О, Боже, какво е т-това? Какво ние н-н-наблюдавало?

— Онова, което Мия нарече Мордред. — Гласът на Роланд не се беше променил, ала погледът му бе станал толкова мрачен, че Джейк веднага отмести очи от лицето му. — Мъничето, на което според нея съм баща.

— Той е бил тук? През нощта?

Стрелеца кимна.

— И е подслушвал… — Джейк не можа да довърши.

— И е подслушвал съвещанието ни — да, така мисля. Чул е и историята на Тед.

— Не можеш да си сигурен в това — поклати глава момчето. — Тези отпечатъци може да са оставени от какво ли не. — Ала дълбоко в сърцето си знаеше, че единственото, което се връзваше с подобни следи, бяха краката на чудовищен паяк.

— Иди малко по-нагоре — каза неговият дин.

Момчето го изгледа с вдигнати вежди и Стрелеца му махна с ръка, ала Джейк не помръдна. Вятърът вееше, а до ушите им достигаше музиката от затворническото поселище (сега звучеше „Мост над буйна река“), примесена с далечния грохот на гръмотевиците, наподобяващ търкалящи се кости.

— Какво…

— Давай — подкани го неговият дин и посочи към каменистия сипей.

Момчето се подчини, съзнавайки, че това беше поредният урок — с Роланд винаги имаше какво да научиш. Дори когато си в сянката на смъртта, пак имаше какво да научиш.

От другата страна на скалния блок пътечката продължаваше трийсетина метра по права линия, преди отново да завие. Отпечатъците на този прав участък бяха съвсем отчетливи. В групички потри от едната страна и по четири от другата.

— Тя каза, че е откъснала един от краката му — рече Джейк.

— Така е сторила.

Момчето се опита да си представи седмокрак паяк, голям колкото човешко бебе, и откри, че не може. Или по-скоро не искаше да го направи.

Зад следващия завой се натъкнаха на изсушен труп. Джейк беше сигурен, че е бил разпорен, ала вече бе трудно да се каже със сигурност. Нямаше никакви вътрешности, никаква кръв, никакви мухи. Просто купчина мръсна, сиво-кафява маса, която смътно — съвсем смътно — наподобяваше нещо кучешко.

Ко се приближи до останките и ги подуши, след което вдигна крак и се изпика върху тях. Когато се върна при Джейк, бе наперен, сякаш току-що бе свършил някаква много важна работа.

— Ето какво е вечерял снощният ни посетител — каза Роланд.

Момчето се огледа наоколо.

— Дали ни наблюдава в момента? Как мислиш?

— Мисля, че малките момчета се нуждаят от много сън, за да пораснат.

Джейк усети внезапното убождане на някакво неприятно чувство и веднага го прогони от съзнанието си. Ревност? Абсурд. Как можеше да ревнува от нещо, чиято първа стъпка в живота бе да изяде собствената си майка? Да, той беше кръвен роднина на Роланд — неговият истински син, ако трябва да сме точни, — но Стрелеца изобщо не бе искал това.

Дали?

Джейк осъзна, че неговият дин го гледа съсредоточено, и се почувства неловко.

— За какво си се умислил? — попита Роланд.

— За нищо — излъга момчето. — Просто се чудя къде ли се е скрил.

— Трудно е да се каже — въздъхна Стрелеца. — Сигурно само на този хълм има стотици дупки. Ела.

Мъжът пое обратно към мястото, където Джейк бе открил твърдите черни косми. Щом стигна дотам, започна методично да разравя земята с крак, заличавайки следите, оставени от Мордред.

— Защо правиш това? — попита Джейк с по-остър тон, отколкото бе възнамерявал.

— Няма защо Еди и Сузана да научават за това — отвърна неговият дин. — Той иска само да гледа, а не да се меси в нашата работа. Поне засега.

„Откъде знаеш това?“ — искаше да попита момчето, ала отново усети онова убождане — което в никакъв случай не беше ревност, не, абсурд — и си замълча. Пека Роланд мисли каквото си иска. Междувременно Джейк щеше да държи очите си отворени на четири. И ако този Мордред бе достатъчно глупав, за да се покаже…

— Най-вече съм загрижен за Сузана — каза Роланд. — Ако някой от ка-тета ни може да бъде разстроен от присъствието му, това е тя. А и на него ще му е най-лесно да разчете нейните мисли.

— Защото тя е неговата майка — промълви Джейк.

— Двамата са свързани, да. Мога ли да разчитам, че ще си държиш устата затворена?

— Да.

— И ще се опиташ да издигнеш стена около съзнанието си — това също е много важно.

— Ще се опитам, но… — Джейк сви рамене, за да покаже, че не знае как точно да направи това.

— Добре — каза Роланд. — И аз ще направя същото.

Вятърът отново зафуча. „Мост над буйна река“ бе заменена от нещо на „Бийтълс“ (поне според Джейк) — онази песен, чийто припев завършваше с „бийп-бийп-ммм-бийп-бийп, йе“. Дали това парче бе известно в прашните, загиващи градове между Гилеад и Меджис, зачуди се момчето. Имаше ли кръчмарски музиканти като Шеб в тези градове, които да свирят с пиянски хъс „Карам си колата“ на разстроени пиана, докато Лъчите се топяха и лепилото, крепящо световете в едно цяло, постепенно се разсъхваше и вселената провисваше?

Джейк тръсна рязко глава, сякаш така можеше да я прочисти. Неговият дин продължаваше да го наблюдава и момчето изведнъж изпита нетипично за него раздразнение.

— Ще си държа устата затворена, Роланд, и ще гледам да запазя мислите си само за себе си. Не се тревожи за мен.

— Не се тревожа — рече Стрелеца и Джейк изведнъж бе обзет от изкушението да надзърне в главата на своя дин, за да провери дали казва истината, ала успя да се въздържи. Тази идея бе ужасна, и то не само защото да шпионираш чуждите мисли беше нередно — липсата на доверие бе като киселина, разяждаща отношенията между хората. Ка-тетът им и без друго бе достатъчно крехък, а ги чакаше важна работа.

— Добре — кимна момчето.

— Добре! — изджавка сърдечно Ко с такъв тон, сякаш казваше „работата е уредена“. Това накара и двамата да се засмеят.

— Знаем, че е тук — рече Роланд, — докато той най-вероятно не подозира, че присъствието му ни е известно. А при тези обстоятелства това е най-доброто за нас.

Джейк кимна. Тези думи го поуспокоиха.

Докато се приближаваха към скривалището си, видяха, че Сузана бе пропълзяла до отвора на пещерата. Тъмнокожата жена подуши въздуха и се намръщи, ала щом ги забеляза, гримасата й се превърна в усмивка.

— Виждам хубави мъже! Кога станахте, момчета?

— Преди малко — отвърна Роланд.

— И как се чувствате?

— Прекрасно — каза Стрелеца. — Когато се събудих, имах главоболие, но вече ми мина.

— Наистина ли? — попита Джейк.

Неговият дин кимна и стисна момчето за рамото.

Сузана ги попита дали са гладни и те кимнаха в отговор.

— Ами влизайте тогава — каза жената. — Да видим какво можем да измислим за закуска.

ТРИ

Сузана откри яйчен прах и няколко кутии говежда яхния с царевица, а Еди намери отварачка и малък газов партигрил. В момента, в който го включи, грилът веднага заговори:

— Здравейте! Три четвърти от резервоара ми са пълни с бутилирания газ на „Гамри“, който можете да си купите в „Уол-Март“, „Барнабис“ и другите хубави магазини! Когато поръчате „Гамри“, вие поръчвате качество! Не е ли малко тъмно, а? Да ви помогна ли с някоя рецепта или готварски съвет?

— Ще ми помогнеш, ако млъкнеш — каза Еди и грилът не се обади повече. Младият мъж се зачуди дали го беше обидил, ала после махна с ръка и си каза да не мисли за глупости.

Роланд отвори четири консерви с праскови, подуши ги и кимна.

— Хубави са — рече. — Сладки.

Тъкмо привършваха с угощението си, когато въздухът пред пещерата потрепна и миг по-късно Тед Бротиган, Динки Ърншоу и Шийми Руиз се появиха пред очите им. Заедно с тях, треперещ от страх и облечен в овехтял, избелял гащеризон, беше и Отродът, който Роланд бе поискал да доведат.

— Влезте и хапнете — покани ги любезно Роланд, сякаш в четирима телепортиращи се индивиди нямаше нищо необичайно. — Има предостатъчно.

— Сигурно ще пропуснем закуската — рече Шийми. — Няма ме много в…

Преди да успее да довърши, коленете му се подгънаха и той се строполи пред входа на пещерата — очите му се бяха обърнали, а от ъгълчето на устните му се проточи тънка струйка пяна. Той се загърчи като обезумял на земята; краката му ритаха във въздуха, а гумените му мокасини оставяха хаотични бразди в праха.

ДЕСЕТА ГЛАВА

ПОСЛЕДНО СЪВЕЩАНИЕ

(СЪНЯТ НА ШИЙМИ)

ЕДНО

Сузана не можеше да повярва, че седем души са способни да предизвикат такъв хаос. Всъщност осем, ако броим и Отрода (чиято заслуга за бъркотията бе значителна). В мига, в който зърна Роланд, той падна на колене, вдигна ръце над главата си и започна да прави теманета на Роланд, като при всеки поклон удряше силно челото си в земята. В същото време се дереше с пълно гърло на причудливия си, богат на гласни език, а погледът му беше прикован в Стрелеца. Това бе напълно достатъчно да убеди Сузана, че нейният дин беше нещо като Бог за тези създания.

Тед също беше паднал на колене, ала поради съвсем друга причина. Беловласият мъж бе обгърнал с длани главата на Шийми, опитвайки се да го успокои. Старият познайник на Роланд вече бе успял да одраска бузата си на един остър камък, на който едва не извади лявото си око. И сякаш това не стигаше, ами и от устата му бе започнало да тече кръв.

— Дайте ми нещо, което да сложа в устата му! — извика Тед. — Хайде, размърдайте се! Ще си разкъса езика!

Дървеният капак от сандъка със сничовете продължаваше да стои подпрян на един от контейнерите. Роланд го стовари върху коляното си — никакви признаци на сухо разкривяване, помисли си Сузана — и го натроши на парчета. Жената грабна една от отломките и забърза към Шийми. Нямаше нужда да застава на колене, понеже винаги беше върху тях. От единия край на отчупената дъска стърчаха трески, ето защо тя я завъртя, преди да я пъхне в устата на телепорта. Той я захапа толкова силно, че Сузана чу как дървото изхрущя.

Междувременно Отродът продължаваше фалцетните си литания. Единствените думи, които се открояваха на фона на неразбираемото му бръщолевене, бяха: „хайл“, „Роланд“, „Гилеад“ и „Елд“.

— Някой да му затвори устата! — извика Динки; в този миг Ко залая.

— Не се занимавай с Отрода, ами хвани краката на Шийми! — сопна му се Тед. — Не му давай да рита!

Динки коленичи и сграбчи краката на гърчещия се мъж — единият беше бос, но другият беше обут в нелепата гумена мокасина.

— Тихо, Ко! — каза Джейк и зверчето се подчини. То стоеше с корем, прилепен към сипея, разперило късите си крачка, а козината му бе настръхнала, създавайки впечатлението, че е двойно по-голям.

Роланд се надвеси над главата на Шийми, подпирайки се с длани на земята. Бе доближил уста до ушите на стария си познайник и сега му шепнеше нещо. Воят на Отрода пречеше на тъмнокожата жена да чуе какво му казва нейният дин, ала въпреки това успя да различи няколко думи: — „Уил Диърборн“, „Всичко е наред“ и „почивка“.

Каквото и да се бе случило, вече отминаваше. Постепенно Сузана се успокои. Тя видя как Динки разхлаби хватката си, готов да я затегне начаса, ако Шийми пак започне да рита. Мускулите около устата на някогашния кръчмарски прислужник също се поотпуснаха и челюстите му се разтвориха. Тъмнокожата жена извади внимателно дъската, взирайки се изумено в обрамчените с кръв дупки — някои бяха дълбоки цял сантиметър, — които зъбите на Шийми бяха пробили в дървото. Прехапаният му език висеше от крайчеца на устните му и това й напомни за изражението на Ко, когато дремеше, легнал по гръб, разперил лапички в четирите посоки на компаса.

Сега единствените звуци бяха фалцетният молебен на Отрочето на Родърик и гърленото ръмжене на скункса, който стоеше до краката на Джейк и наблюдаваше новодошлия, подозрително присвил очи.

— Затвори уста и се успокой — каза Роланд на Отрода, след което добави нещо на непознат за Сузана език.

Отрочето на Родърик застина по средата на поредния си поклон — ръцете му бяха вдигнати високо във въздуха, а очите му не се отделяха от Роланд. Еди видя, че едната страна на носа му бе проядена от грозна рана, червена като ягода. Той закри лице с длани, сякаш Стрелеца излъчваше някакво ослепително сияние, и се търкулна на земята, присвивайки колене към гърлите си. Това движение бе съпроводено от гръмка пръдня.

— Харпо[1] проговори — каза Еди и Сузана се засмя. Сетне настъпи тишина, като изключим воя на вятъра, едва доловимата музика от „Синия рай“ и далечния тътен на гръмотевици те.

Пет минути по-късно Шийми отвори очи, надигна се и се огледа с озадачения вид на човек, който не знае нито къде се намира, нито как се е озовал там или защо. После очите му се спряха на Роланд и измъченото му лице се озари от усмивка.

Стрелеца също му се усмихна и протегна ръце към него.

— Можеш ли да дойдеш при мен, Шийми? Ако не можеш, аз ще дойда при теб.

Телепортът запълзя към Роланд от Гилеад — тъмната му коса падаше в очите му — и положи глава на рамото му. Сузана почувства паренето на напиращите сълзи и отмести очи.

ДВЕ

Малко по-късно Шийми вече седеше на земята, облегнал се на стената на пещерата, а покривалото на триколесния скутер на Сузана му служеше за възглавница. Еди му предложи сода, но според Тед трябваше да му дадат вода. Шийми пресуши първата бутилка „Перие“ на един дъх и вече унищожаваше втора. Останалите пиеха разтворимо кафе — с изключение на Тед, който се наслаждаваше на любимата си ноз-а-ла.

— Не мога да разбера как издържаш тая гадост — каза му Еди.

— „Всеки с вкуса си“, казала старата мома, докато целувала кравата — отвърна му Тед.

Само Отрочето на Родърик не казваше нищо. Той лежеше пред входа на пещерата, притиснал длани към лицето си, а тялото му трепереше.

След като Шийми изпи първата си бутилка вода, Тед му измери пулса, прегледа устата му и опипа черепа му за наранявания. Всеки път, когато питаше телепорта дали това място го боли, Шийми категорично клатеше глава, без да отделя очи от Роланд. Щом провери и ребрата му („гъдел ме е, сай“, рече засмяно къдравият мъж), Бротиган обяви, че е здрав като камък.

Еди, който виждаше прекрасно очите на Шийми — един от газените фенери наблизо осветяваше лицето на някогашния кръчмарски прислужник, — си помисли, че гази лъжа задминаваше дори и президентските.

Сузана се зае да приготви нова партида яйца и говежда яхния с царевица. (Грилът беше проговорил отново — „Още от същото, а?“, попита жизнерадостно, ала усилията му да завърже разговор за пореден път останаха без резултат.) Еди използва момента и се обърна към Динки Ърншоу:

— Искаш ли да се поразходим за малко навън, докато Сюз приготви закуската?

Младежът потърси с поглед Тед, който му кимна, и едва след това се обърна към младия стрелец:

— Щом искаш. Тази сутрин имаме малко повече време, но това не значи, че трябва да го пилеем.

— Разбирам — рече Еди.

ТРИ

Вятърът се бе усилил, но вместо да освежи въздуха, зловонието бе станало по-нетърпимо от всякога. Веднъж от гимназията ги бяха завели да разгледат петролна рафинерия в Ню Джърси и до днес Еди си мислеше, това е било най-ужасното нещо, което е подушвал през живота си — две момичета и три момчета бяха повърнали. Помнеше, че човекът, който ги развеждаше из рафинерията, се бе засмял сърдечно, отбелязвайки:

— Не забравяйте, че това е мирисът на парите — така ще се почувствате по-добре!

Навярно „Пърт Ойл & Газ“ продължаваха да държат първото място в личната му класация, но само защото тази миризма не беше толкова силна. И защо, по дяволите, си мислеше за тези неща? Не знаеше и най-вероятно нямаше никакво значение, но въпреки това имаше нещо странно в начина, по който някои спомени го навестяваха. Само дето „навестяваха“ не беше точната дума, нали?

— По-скоро изплуват — промърмори Еди. — Изплуват от миналото.

— Моля? — попита Динки. — Каза ли нещо, партньоре?

Бяха излезли на пътеката и се взираха в сините покриви, мержелеещи се в далечината, стълпотворението от ръждясали локомотиви и вагони и идиличната главна улица. Идилична, да — особено като знаеш, че градчето е заобиколено от тройни ограждения, по едно от които тече ток със смъртоносно напрежение.

— Нищо — каза Еди. — Каква е тази миризма? Имаш ли някаква представа?

Динки поклати глава, но посочи с ръка отвъд „Синия рай“ — на юг… а може би на изток? Кой можеше да каже със сигурност?

— Всичко, което знам, е, че там има нещо отровно — рече. — Веднъж попитах Финли и той ми каза, че натам имало фабрики. Нещо, свързано с „Позитроникс“. Познато ли ти е това име?

— Да. Но кой е този Финли?

— Финли о’ Тего. Шефът на охраната, дясната ръка на Прентис, познат още и като Невестулката. Тахийн. Каквито и планове да имате, трябва да минете през него, за да ги реализирате, а той няма никакво намерение да ви помага. Да го видя проснат на земята за мен ще е национален празник. Между другото истинското ми име е Ричард Ърншоу. Страшно се радвам да се запознаем.

Той протегна ръка и Еди я стисна.

— Аз съм Еди Дийн. Тук, на запад от Пекос, ме знаят като Еди от Ню Йорк. Жената е Сузана. Съпругата ми.

Динки кимна.

— Аха. А момчето се казва Джейк и също е от Ню Йорк.

— Джейк Чеймбърс, да. Слушай, Рич…

— Приветствам усилието — усмихна се младежът, — но толкова отдавна ми викат Динки, че вече е късно да се променя. Известно време работих в супермаркета „Супр Савр“ и там имаше един пич на двайсет години, на когото викаха „Джей Джей шибания Блу Джей“[2]. Хората ще го наричат така и когато стане на осемдесет, и му сложат катетър и една от онези торби, дето пикаеш в тях.

— Ако не си свършим добре работата — каза Еди, — никой няма да стане на осемдесет. Нито в този, нито в който и да е друг свят.

Динки го изгледа стъписано, сетне лицето му помръкна.

— Дяволски прав си, човече — въздъхна той.

— Този тип, дето познава Роланд, изглежда много зле — подметна Еди. — Видя ли очите му?

Младежът кимна. Изражението му бе станало още по-мрачно.

— Мисля, че тези малки червени петънца кръв в бялото на очите се наричат „петехии“[3] — рече, след което добави с извинителен тон: — Не знам дали го произнасям правилно.

— Хич не ми пука как им викаш. И като се замята там като риба на сухо…

— Не го каза много учтиво — вметна Динки.

На Еди изобщо не му пукаше как го е казал.

— Случвало ли се е и преди?

Младежът заби поглед в обувките си. Еди си каза, че този отговор бе достатъчен.

— Колко пъти? — младият стрелец се надяваше, че гласът му не звучи толкова разтревожено, колкото се чувстваше. В очите на Шийми се виждаха толкова много кървави точици, че сякаш някой ги бе поръсил с червен пипер. Да не говорим за по-големите в ъгълчетата им.

Динки, който продължаваше да зяпа земята, вдигна ръка и разпери четири пръста.

— Четири пъти?

— Ъхъ — каза младежът. Сякаш за пръв път виждаше самоделните си мокасини. Всичко започна, откакто изпрати Тед в Кънектикът през 1960. Сякаш нещо вътре в него се скъса. — Вдигна поглед и се помъчи да се усмихне. — Но вчера, когато върна трима ни в „Синия рай“, му нямаше нищо. Не припадна.

— Нека видим дали съм разбрал правилно — започна Еди след кратка пауза. — В затвора имате сума ти малки грехове, но само един смъртен — телепортацията.

Динки се замисли над това. Правилата далеч не бяха толкова либерални за тахийните или кан-той — те можеха да бъдат прокудени или лоботомирани поради множество причини, в това число простъпки като небрежност, дразнене на Разрушителите или каквито и да е прояви на жестокост. Веднъж — или поне така беше чувал — един Разрушител бе изнасилен от кан-той, който обяснил на тогавашния Девар-лорд, че това деяние било част от превръщането му — самият Пурпурен крал се явил в съня на изнасилвача и му казал да направи това. За това си дело отрепката била осъдена на смърт. Разрушителите били поканени да присъстват на екзекуцията (смърт чрез изстрел от упор в главата), която се провела по средата на главната улица в Плезънтвил.

Динки разказа на Еди за това и се съгласи, че поне за Разрушителите телепортацията е единственият смъртен грях. Поне според неговите знания.

— А Шийми е телепорт — каза младият стрелец. — Вие двамата му помагате — спомагате му, както би казал Тедстър — и го прикривате, като нагласявате по някакъв начин данните.

— Те дори не подозират колко е лесно да се хакне шибаната им телеметрия — каза засмяно Динки. — Представям си как ще се облещят накрая! Само да не обърнем колата, докато още сме в движение, партньоре!

Еди не се притесняваше за това. Важното беше, че бяха в движение. Шийми също бе в движение… но колко още?

— И Шийми е единственият, който ви телепортира — продължи мъжът на Сузана. — Нали така?

— Ъхъ.

— Единственият, който може да телепортира.

— Ъхъ.

Еди си помисли за двете им мисии — да освободят Разрушителите (или да ги убият, ако нямаше друг начин да ги спрат) и да осуетят предстоящата среща на писателя със смъртоносния микробус. Роланд смяташе, че ще успеят да свършат и двете неща, ала за тази цел се нуждаеха от телепортаторските умения на Шийми поне два пъти. Освен това гостите им трябваше да се, върнат зад тройните ограждения, след като днешното им съвещание приключеше, което означаваше, че малоумно изглеждащият мъж трябваше да проведе три телепортации.

— Той казва, че не го боли — рече Динки. — Ако за това се тревожиш.

Вътре в пещерата останалите се засмяха на нещо. Колко им трябваше — сигурно си мислеха, че щом Шийми е в съзнание и се храни, значи всичко е наред.

— Не — отрече младият стрелец. — Според Тед какво се случва с Шийми по време на тези телепортации?

— Че получава мозъчни хемороиди — без никакво бавене отвърна Динки. — Малки ранички по повърхността на мозъка му. — Той почука с показалеца по черепа си, за да илюстрира казаното: — Пльок, пльок, пльок.

— Състоянието му влошава ли се? — попита Еди. — Влошава се, нали?

— Абе, пич, ти да не смяташ, че да ни разкарва насам-натам е моя идея?

Еди вдигна ръка досущ като регулировчик, спиращ автомобил.

— Не, не. Просто се опитвам да разбера какво става. — „И какви са ни шансовете.“

— Мразя да го използваме по този начин! — избухна младежът, ала сподави вика си, за да не го чуят тези в пещерата. Въпреки това обаче Еди нито за миг не си помисли, че Динки преувеличава — младежът наистина бе разстроен. — Той няма нищо против — той иска да го прави — и това само влошава нещата. Начинът, по който гледа към Тед… — Ърншоу вдигна рамене. — Така едно куче би гледало най-добрия господар във вселената. Шийми гледа по същия начин и към твоя дин, в случай че не си забелязал.

— Той го прави за моя дин — рече Еди, — а това е най-важното. Може да не ти се вярва, Динк, но…

— Но ти го вярваш.

— Абсолютно. Сега да ти задам най-важния въпрос — как мислиш, според теб Тед знае ли колко време ще издържи Шийми? Като се има предвид, че сега помощта, която получава, се е увеличила?

„Кого се опитваш да развеселиш, братко“ — проговори изведнъж Хенри в главата му. Циничен както винаги. — „Него или себе си?“

Динки изгледа Еди така, сякаш бе откачен или в краен случай малоумен.

— Тед е бил счетоводител. От време на време преподавател. Надничар, когато не е могъл да си намери нищо по-добро. Той не е лекар.

Младият мъж обаче не се отказваше.

— Какво мисли той?

Динки мълчеше. Вятърът виеше, заглушавайки музиката, а гръмотевиците трещяха като търкалящи се кости. Накрая рече:

— Може би три или четири пъти… но последствията стават все по-лоши. Вероятно само два пъти. И няма никакви гаранции, разбираш ли? Може да получи удар още следващия път, когато се напъне да отвори дупка, през която да преминем.

Еди се опита да измисли друг въпрос, но не можа. Последният отговор бе помел и последните останки от слабия му оптимизъм като приливна вълна и когато Сузана ги извика, той с радост се завтече към пещерата.

ЧЕТИРИ

Шийми Руиз бе възвърнал апетита си — всички бяха възприели това като добър знак — и сега се хранеше лакомо. Кървавите петънца в очите му бяха избледнели, но все още се открояваха на фона на белите му ириси. Еди се запита какво ли щяха да направят стражите от „Синия рай“, ако ги забележеха… и как ли щяха да погледнат на горкият човечец, ако изведнъж го видеха със слънчеви очила.

Роланд разговаряше с Отрода в дъното на пещерата — явно бе успял да го накара да се изправи на крака, освен ако не го беше пренесъл дотам на ръце. Е, „разговаряше“ бе малко пресилено, защото Стрелеца говореше, а Отрочето на Родърик слушаше безмълвно, като от време на време хвърляше погледи, изпълнени с благоговение, към лицето на Роланд. Еди успя да различи само две думи — „Чевин“ и „Чайвен“. Очевидно неговият дин разпитваше Отрода за създанието, което бяха срещнали на шосето в Ловъл.

— Има ли си име? — обърна се Еди към Тед и Динки, докато си вземаше втора чиния.

— Аз му викам Чъки — каза Динки, — защото ми прилича на куклата от онзи филм на ужасите, който гледах веднъж.

Еди се усмихна.

— „Детска игра“, да. И аз съм го гледал. След твоето кога, Джейк. И доста след твоето, Сузиела. — Косата на Отрода не приличаше особено, но топчестото му, луничаво лице и сините му очи бяха като тези на страховитата кукла. — Според вас ще може ли да пази тайна?

— Ако никой не го попита, ще може — каза Тед. Младият стрелец не остана много доволен от този отговор.

След около пет минути Роланд се присъедини към тях. На лицето му бе изписано доволно изражение. Той приклекна до Тед — ставите не го боляха толкова, когато ги раздвижеше — и попита беловласия мъж:

— Момъкът се казва Хейлис от Чайвен. Някой ще забележи ли отсъствието му?

— Едва ли — рече Тед. — Отродите се събират на групи пред портата зад спалните помещения, търсейки работа. Най-често ги използват за хамалски услуги, а в замяна на труда им ги хранят и ги поят. На никого не му прави впечатление, когато се запилеят нанякъде.

— Добре — кимна Роланд и веднага смени темата: — Колко дълги са дните при вас? Ще има ли двайсет и четири часа от този момент до утре сутринта?

Беловласият мъж бе заинтригуван от въпроса и се замисли за момент, преди да отговори.

— Сложи ги двайсет и пет — рече накрая. — Или дори повече, защото времето забавя хода си, особено на това място. С отслабването на Лъчите се наблюдават все по-големи несъответствия във времевия поток между световете. Навярно той е една от най-уязвимите точки.

Стрелеца кимна. Сузана му предложи да хапне, ала той й благодари и поклати глава. Зад него Отродът седеше на един от контейнерите и зяпаше босите си, покрити с рани крака. Еди бе изненадан, когато видя, че Ко се приближава към Хейлис, а обстоятелството, че зверчето му позволи да го погали по главата с уродливата си ръка, го изненада още повече.

— Има ли време сутринта, когато нещата са малко по-… как да го кажа…

— Когато са по-дезорганизирани? — подсказа Тед.

Стрелеца кимна.

— Чухте ли тръбата сутринта? — попита възрастният мъж. — Точно преди да се появим.

Роланд, Сузана, Еди и Джейк поклатиха глави.

Тед не изглеждаше изненадан.

— Но чухте музиката, нали?

— Да — потвърди тъмнокожата жена и подаде на спомощника нова кутия ноз-а-ла. Той загълта жадно любимата си напитка, а Еди, който го наблюдаваше недоверчиво, потръпна от отвращение.

— Благодаря ви, мадам. Тръбата оповестява смяната на караула. Тогава се включва и музиката.

— Мразя тази музика — процеди Динки.

— Ако има време, когато хватката се поразхлабва — продължи Тед, — това е то.

— В колко часа става това? — попита Роланд.

Тед и Динки се спогледаха. Младежът вдигна рамене и разпери осем пръста. Когато беловласият Разрушител кимна утвърдително, на лицето му се изписа облекчение.

— Да, в осем часа — каза Тед, след което се изсмя и поклати скептично глава. — Доколкото „осем часът“ означава нещо в свят, където затворът ти непрекъснато се мести на изток (или натам, където би трябвало да е изток).

Ала Роланд, който живееше в този разпадащ се свят отпреди Тед Бротиган дори да сънува място като „Алгул Сиенго“, вече бе привикнал с разклащането на непоклатимите природни закони и то не му правеше впечатление.

— Значи имаме около двайсет и пет часа — заключи Стрелеца. — Или по-малко.

Динки кимна.

— Ако очакваш някакъв хаос обаче, забрави. Те са стари кучета и си разбират от работата.

— Предполагам — каза Роланд, — но това е най-доброто, което можем да сторим. — Той се обърна към стария си познайник от Меджис и му махна да се приближи.

ПЕТ

Шийми веднага остави чинията си, пристъпи към Стрелеца и вдигна юмрук към челото си.

— Хайл, Роланд, който се именуваше Уил Диърборн навремето. Стрелеца отвърна на поздрава му и се обърна към Джейк.

Момчето го изгледа неуверено. Неговият дин му кимна, то заобиколи Тед Бротиган и седна срещу Шийми. Роланд бе приклекнал между двамата и сякаш не гледаше нито единия, нито другия.

Джейк вдигна юмрук към челото си.

Шийми му отговори със същото.

Момчето погледна към своя дин и попита:

— Какво искаш?

Стрелеца остана безмълвен и продължи да гледа към входа на пещерата, като че ли в мъглата имаше нещо, което изцяло бе погълнало вниманието му. Джейк знаеше какъв бе отговорът на въпроса му още преди да го зададе — знаеше го със сигурност, сякаш бе използвал дарбата си, за да надзърне в съзнанието на Роланд. Пътят им се разделяше на две и момчето бе предложило да се допитат до Шийми, преди да решат по кое разклонение да поемат. Тогава идеята му се бе сторила дяволски добра — Бог знае защо, — но сега, докато се взираше в това простосърдечно, не особено интелигентно лице и кръвясали очи, Джейк се запита две неща: от какъв зор му бе хрумнало това и защо някой — например Еди, който бе успял да запази здравия си разум въпреки всичко, през което бяха преминали — не му беше казал, че идеята да поверят бъдещето си в ръцете на Шийми Руиз е адски тъпа. Направо олигофренска, както биха казали бившите му съученици от гимназията „Пайпър“. Сега Роланд, който вярваше, че дори в сянката на смъртта имаше какво да се научи, искаше Джейк да направи това, което бе подхвърлил — кой предложи, той заложи, както би казал Еди, — и отговорът без съмнение щеше да го увенчае пред всички с ореола на суеверния малоумник, в който се бе превърнал. Добре де, и какво от това? Дори и въпросът му да се равняваше на хвърлена във въздуха монета, защо да не го зададе? За краткото време, откакто беше в компанията на Роланд, се бе натъкнал на магически врати, механични икономи, телепатия (която владееше и самият той, макар и в малка степен), вампири и паяколаци. Тъй че защо не остави Шийми да реши? В крайна сметка трябваше да изберат или едното, или другото… и той бе преминал през достатъчно трудности, за да се тревожи, че ще изглежда като идиот в очите на спътниците си. „Освен това — помисли си момчето, — ако сега не съм заобиколен от приятели, значи никога няма да бъда.“

— Шийми… — започна накрая. Беше малко страшничко да гледаш в тези кръвясали очи, но Джейк не отмести взор от тях. — Отправили сме се на дълъг път. Това означава, че трябва да свършим една работа. Всъщност…

— Трябва да спасите Кулата — прекъсна го синът на Станли. — А моят стар приятел възнамерява да влезе вътре, да се изкачи до върха и да съзре онова, що е там. То ще му донесе или съживяване, или смърт… или и двете. Навремето се именуваше Уил Диърборн — тъй бе то — и за мен все още Уил Диърборн е той.

Джейк погледна към Роланд, който продължаваше да се взира навън. На пребледнялото му лице бе изписано някакво особено изражение.

Един от пръстите на Стрелеца направи онзи въртелив жест.

— Да, ние трябва да спасим Тъмната кула — кимна момчето. Изведнъж си помисли, че разбира страстния стремеж на своя дин да я зърне и да влезе в нея, дори и това да го убиеше. Какво ли имаше в центъра на вселената? Имаше ли изобщо мъж (или момче), който да устои и да не поиска да разбули мистерията и да съзре със собствените си очи отговора на вселенските загадки?

Дори и да изгубеше разсъдъка си?

— Но за да сторим това, първо трябва да свършим две неща. Едното е да се върнем в нашия свят и да спасим един човек. Писател, който разказва историята ни. Другото е онова, за което вече говорихме. Освобождаването на Разрушителите. — Честността го накара да добави: — Или прекратяването на делото им. Разбираш ли?

Този път Шийми не каза нищо. Взорът му беше вперен там, накъдето гледаше и Роланд — в мъглата. Сякаш бе хипнотизиран. Видът му разтревожи Джейк, ала той продължи. Вече бе стигнал до въпроса си и нямаше връщане назад.

— Въпросът е какво да свършим по-напред? Навярно изглежда, че спасяването на писателя е по-лесната задача, защото няма да има противодействие… поне доколкото ни е известно… но пък да не забравяме риска… — Момчето не искаше да каже: „Но пък да не забравяме риска телепортирането ни да те убие“, ето защо млъкна неуверено по средата на изречението си.

Ала Шийми продължаваше да мълчи и Джейк вече се чудеше дали да опита отново, когато телепортът внезапно проговори. Също както и преди взорът му бе вперен навън, в мъглявия здрач на Тъндърклап.

— Снощи сънувах едно нещо — рече Шийми от Меджис, чийто живот навремето бе спасен от трима млади стрелци от Гилеад. — Сънувах, че пак съм в „Почивка за пътника“, само че нито Корал, нито Станли, нито Пети, нито Шеб — оня, дето свиреше на пиано — бяха там. Бях съвсем сам, миех пода и си пеех „Безгрижна любов“. Изведнъж летящите вратички изскърцаха — винаги правят тъй, когато някой влиза…

Джейк забеляза, че Роланд кимна усмихнато при тези думи.

— Погледнах нагоре — продължи Шийми — и видях ей туй момче. — Очите му се отместиха за миг към Джейк, след което отново се насочиха към входа на пещерата. — Приличаше досущ на теб, млади сай, направо можеше да ти е близнак. Ала лицето му бе обляно в кръв, едното му око беше извадено, загрозявайки хубостта му, и той куцаше силно. Изглеждаше като мъртвец и хем много ме изплаши, хем ме натъжи. Продължих да чистя, като си мислех, че ако продължа да си върша работата, той няма да ми обърне внимание и хич даже няма да ме забележи, ами ще си тръгне.

Джейк изведнъж си даде сметка, че тази история му звучи познато. Дали бе участвал в нея? Той ли бе това окървавено момче?

— Но той погледна право към теб… — измърмори Роланд, без да отделя взор от входа на пещерата.

— Да, Уил Диърборн, както се именуваше навремето — момчето се вторачи в мен и рече: „Защо трябва да ме нараниш, когато те обичам толкова много? Когато не мога да сторя нищо друго, а и не искам, защото любовта ме сътвори, нахрани и…“

— И ми вдъхна надежда за по-добри дни — промълви Еди. Една сълза се стрелна надолу по бузата му и капна безшумно на пода, където се превърна в малко влажно петънце.

— … и ми вдъхна надежда за по-добри дни? Защо искаш да обезобразиш лицето ми и да изпълниш сърцето ми с печал? Обичах те заради твоята красота, тъй както някога и ти ме обичаше заради моята, в дните преди светът да се промени. Сега ти забиваш пирони в плътта ми и изливаш живак в носа ми; ти насъска животните върху мен и те изядоха най-меките ми части. Около мен се събират кан-той и кикотът им не ми дава миг покой. Въпреки това те обичам, ще ти служа и дори ще възкреся магията, понеже такова бе сърцето ми, когато се надигнах от Първоначалието. Някога имах и сила, и красота, но вече силата ми се стопи…

— Ти заплака — рече Сузана и Джейк си помисли: „Естествено, че е заплакал.“ Той самият плачеше. Тед също ридаеше, както и Динки Ърншоу. Единствено очите на Роланд бяха сухи, но лицето му бе станало смъртнобледо.

— Той заплака — каза Шийми (сълзите се стичаха по бузите му, докато разказваше съня си) — и аз сторих същото, понеже виждах, че думите му са чисти като дневна светлина. Той ми рече: „Ако мъчението спре сега, навярно все още ще мога да се възстановя и да възвърна ако не хубостта си, то поне силата си…“

— Моята кес’ — каза Джейк и въпреки че никога не бе чувал думата, я произнесе правилно. — и своята кес’. Но още една седмица… или може би пет дни… или дори три… и вече ще е твърде късно. Дори и мъчението да спре, аз ще умра. Ти също ще умреш, защото когато любовта напусне света, всички сърца помръкват. Разкажи им за любовта ми, за болката ми и за надеждата, която още живее. Защото това е всичко, което съм, което имам и което искам.

Сетне момчето се обърна и излезе навън, а летящите врати отново изскърцаха. Скръъ-ъъц.

Шийми погледна към Джейк и се усмихна като човек, който току-що се е събудил.

— Не мога да отговоря на въпроса ти, сай — рече и почука с юмрук по челото си. — Нямам много мозък тука, само паяжини. Корделия Делгадо казваше тъй и мисля, че е била права.

Джейк не каза нищо. Беше смаян. Бе сънувал същото обезобразено момче, но не в кръчмата „Почивка за пътника“, а в Гейдж Парк, където бяха видели Чарли Пуф-Паф. Миналата нощ. Ала явно бе забравил съня си и едва ли щеше да си го припомни, ако Шийми не бе разказал своя сън. А дали Роланд, Еди и Сузана също бяха сънували това? Да. Можеше да го прочете по лицата им, тъй както виждаше, че Тед и Динки изглеждаха трогнати и озадачени едновременно.

Роланд се изправи, потръпвайки от болка, притисна хълбока си с ръка и каза:

— Благодарност, сай, Шийми, защото ни помогна много.

Някогашният прислужник от Меджис се усмихна неуверено.

— Как направих това?

— Няма значение, драги — каза Роланд и насочи вниманието си към Тед. — С приятелите ми ще излезем за малко навън. Трябва да говорим ан-тет.

— Разбира се — каза беловласият мъж и тръсна глава в опит да я прочисти.

— Направете ни услуга и бъдете бързи — обади се Динки. — Навярно всичко е наред, но да не си играем с късмета си.

— Ще имате ли нужда от неговата помощ, за да се върнете? — попита Еди, кимайки към Шийми. Той прекрасно знаеше, че въпросът е реторичен; как иначе тримата щяха да се върнат в „Алгул Сиенто“?

— Ами, да, но… — започна Динки.

— Значи вече си играете с късмета си — отбеляза Еди и заедно със Сузана и Джейк последва Роланд навън. Ко остана вътре при новия си приятел Хейлис от Чайвен. Това разтревожи Джейк. Не ставаше въпрос за ревност, а по-скоро за лошо предчувствие. Сякаш съзираше поличба, която някой по-мъдър от него — някой от манихейците навярно — можеше да разгадае. Дали обаче искаше да узнае значението й?

Може би не.

ШЕСТ

— Не си спомнях своя сън, докато Шийми не ни разказа неговия — рече Сузана, — и ако той не го беше разказал, сигурно никога нямаше да си припомня своя.

— Да — каза Джейк.

— Сега вече си го спомням много ясно — продължи жената. — Бях на една от спирките на метрото и това момче слезе по стълбите…

— Аз бях в Гейдж Парк — рече Джейк.

— Аз пък бях на площадката на Марки Авеню, където често играехме като деца — каза Еди. — В съня ми детето с окървавеното лице носеше тениска с надпис „НИТО МИГ СКУКА…

— … В СРЕДНИЯ СВЯТ“ — довърши Джейк и той го изгледа смаяно.

Ала най-младият стрелец от техния ка-тет изобщо не забеляза това; мислите му се бяха насочили в друга посока. — Чудя се дали Стивън Кинг използва елементи от сънищата си в романите си. Нали разбирате — като мая, за да бухне сюжетът.

Това беше въпрос, на който никой от тях не можеше да отговори.

— Роланд? — започна Еди. — Къде беше ти в своя сън?

— В „Почивка за пътника“, къде другаде? Където бях преди цяла вечност заедно с Шийми — „И приятелите ми, загинали отдавна“, можеше да добави, ала не го направи. — Седях на любимата маса на Елдред Джонас и играех на „Вижте ме“.

— Момчето от съня беше Лъчът, нали така? — попита Сузана.

Роланд кимна и Джейк веднага разбра, че в крайна сметка Шийми им бе отговорил с коя задача да се захванат по-рано. Беше им отговорил абсолютно категорично.

— Имате ли някакви въпроси? — попита Стрелеца.

Спътниците му поклатиха глави.

— Ние сме ка-тет — рече Роланд и те отвърнаха едновременно:

— Ние сме единство от мнозина.

Техният дин остана загледан в тях за известно време, след което ги поведе обратно към пещерата.

— Шийми — обърна се към стария си познайник.

— Да, сай! Да, Роланд, който се наричаше Уил Диърборн навремето!

— Ще спасим момчето, за което ни разказа. Ще накараме лошите хора, които го измъчват, да спрат да го нараняват.

Шийми се усмихна, но си личеше, че не разбира за какво говори Стрелеца. Вече бе забравил за момчето от съня си.

— Добре, сай, това е добре.

Роланд насочи вниманието си към Тед.

— След като Шийми ви върне обратно, веднага го сложи да си легне. Или, ако така ще привлечеш нежелано внимание, просто се увери, че ще си почине.

— Можем да кажем, че е хванал хрема и затова не идва в Школата — предложи беловласият мъж. — В Тъндърклап можеш да се разболееш от толкова много неща. Вие обаче трябва да разберете, че няма никакви гаранции. Сега може да ни върне в „Синия рай“, след което… — Щракна с пръсти във въздуха.

Смеейки се, Шийми го изимитира, като щракна с пръстите на двете си ръце. Сузана отмести поглед, защото изведнъж й стана зле.

— Зная това — каза Роланд и макар че тонът му не се промени, всички от ка-тета му бяха благодарни, че съвещанието бе към края си. Търпението на техния дин бе достигнало крайната си точка. — Дръжте го на сигурно място дори и ако е добре, и се чувства добре. Благодарение на оръжията, които ни оставихте, Шийми няма да ни трябва за това, което съм намислил.

— Оръжията са добри — кимна Тед, — но дали са достатъчно добри, че да избият шейсетина души, кан-той и тахийни?

— Вие двамата ще се изправите ли редом с нас, когато започне битката? — попита Роланд.

— С най-голямо удоволствие — отвърна Динки, оголвайки зъби в хищна усмивка.

— Да — рече беловласият мъж. — Аз също имам добро оръжие. Изслушахте ли ролките, които ви оставих?

— Да — отвърна Джейк.

— Значи знаете историята за мъжа, който открадна портфейла ми.

Всички кимнаха.

— Какво стана с онази млада жена? — попита Сузана. — С коравото девойче? С Таня и нейния приятел… който вече й е съпруг, освен ако…

Тед и Динки се спогледаха неуверено, сетне едновременно поклатиха глави.

— Някой друг път — каза възрастният мъж. — То и няма толкова много за разказване. Таня вече е омъжена и всичко, което иска, е да се гушка с нейния момък.

— И да Разрушава — добави Динки.

— Но те не разбират ли… — тъмнокожата жена не можа да довърши. Споменът за момчето от съня на Шийми внезапно изплува в съзнанието й — „сега забиваш пирони в плътта ми“, бе казало то. Обезобразеното момче, което някога е било красиво.

— Те не искат да разберат — каза Тед с благ глас. Той зърна мрачното изражение на Еди и поклати глава. — Но не бива да ги мразите заради това. Не алчност или страх им пречат да проумеят истината, а от отчаянието.

— И защото да Разрушаваш е божествено — добави Динки. Той също гледаше Еди. — Както е божествено и да стреляш… Нали разбираш какво искам да кажа?

Съпругът на Сузана въздъхна и пъхна ръце в джобовете си, без да каже нищо.

В този момент Шийми изненада всички, като грабна един от картечните пистолети и описа с него дъга във въздуха. Добре че оръжието не беше заредено, защото в противен случай великият поход в търсене на Тъмната кула щеше да свърши още в Тъндърклап.

— И аз ще се бия! — извика той. — Бум-бум-бум! Така-така-така-так!

Еди и Сузана светкавично се приведоха към земята; Джейк инстинктивно се хвърли пред Ко, а Гед и Динки вдигнаха ръце пред лицата си, сякаш това можеше да ги предпази от стотиците тежкокалибрени, покрити със стомана куршуми. Роланд само се протегна и взе оръжието от ръцете на телепорта.

— Ще дойде време и за твоята помощ — рече, — но след като спечелим тази битка. Виждаш ли четириногия приятел на Джейк, Шийми?

— Да, той е с Отрода.

— Той говори. Виж дали можеш да го накараш да ти каже нещо.

Някогашният прислужник от „Почивка за пътника“ покорно се замъкна в дъното на пещерата, където Чъки/Хейлис продължаваше да гали главата на Ко, застанал на едно коляно, и каза името си пред зверчето. Скунксът го повтори на момента и Шийми се засмя, а Хейлис последва примера му. Бяха като две хлапета от Кала; като две тъпоумни хлапета.

Роланд се обърна към Динки и Тед. Устните му се бяха стеснили до тънка бяла ивица на фона на суровото му лице.

СЕДЕМ

— Започне ли престрелката, трябва да го пазите като очите си — каза Стрелеца и направи красноречив жест с лявата си ръка, сякаш завърташе ключ в катинар. — Ако изгубим, няма значение какво ще се случи с него. Ала ако победим, ще се нуждаем от него поне още веднъж. Навярно два пъти.

— Къде ще ходите? — попита Динки.

— В Америка от Ключовия свят — отвърна му Еди. — В малко градче в Северен Мейн на име Ловъл. Възможно най-рано през юни 1999 — поне доколкото еднопосочното време позволява.

— Отиването ми в Кънектикът като че ли сложи началото на пристъпите му — каза глухо Тед. — Знаете, че телепортацията ви в Америка ще влоши още повече състоянието му, нали? Или искате да го убиете? — Беловласият мъж говореше с равен тон: — Просто питам, господа.

— Знаем това — рече Роланд. — Когато му дойде времето, ще му кажа какви са рисковете и ще го попитам дали…

— Абе, що не си завреш тези глупости отзад? — извика Динки и Еди внезапно бе връхлетян от спомена за първите си часове на брега на Западното море, когато бе объркан, вкиснат и умиращ за хероин — спомен толкова силен, че за момент имаше усещане за déjà vu. — Ако му кажеш, че искаш да се запали, Шийми само ще попита дали имаш кибрит. Та той те мисли за шибан Господ, човече!

Сузана чакаше отговора на Роланд със смесица от тревога и скверно любопитство. Такъв обаче не последва. Стрелеца се взираше безмълвно в Динки, пъхнал палци в колана си.

— Според мен си давате сметка, че един мъртвец не може да ви върне от Ключовия свят — рече Тед с разумен тон,

— Ще прескочим тази ограда, когато и ако стигнем до нея — заключи Роланд. — Сега ни чакат редица други препятствия.

— Доволна съм, че първо ще се захванем със „Синия рай“, независимо от риска — каза Сузана. — Това, което става там, е чудовищно.

— Напълно съм съгласен с вас, мадам — каза Динки. — Точно това е думата.

Напрегнатата атмосфера в пещерата се поразведри. Зад тях Шийми караше Ко да се превърта и пухкавото зверче се подчиняваше с удоволствие. Отродът го наблюдаваше в захлас, а на лицето му се бе разляла огромна усмивка. Сузана се запита кога ли Хейлис от Чайвен се бе усмихнал за последен път; радваше се като същинско дете.

Мислеше да попита Тед дали има някакъв начин да разберат кой ден точно е в Америка, ала в крайна сметка се отказа. Ако Стивън Кинг беше мъртъв, щяха да разберат; техният дин им го беше казал и жената не се съмняваше в думите му. Засега писателят беше добре — пилееше времето и ценното си въображение, докато светът, който бе роден да опише, продължаваше да събира прах в главата му. Нищо чудно, че Роланд му беше ядосан. Тя също му бе набрала малко.

— Какъв е планът ти, Роланд? — попита Тед.

— Основава се на две предположения — рече Стрелеца, — че можем да ги изненадаме и да всеем паника сред тях. Според мен изобщо не очакват някой да им попречи в тези последни дни; от Пимли Прентис до последния човешки страж покрай оградата, те нямат никаква причина да вярват, че ще бъдат обезпокоени, още по-малко пък атакувани. Ако предположенията ми са верни, ще успеем. А ако се провалим, поне няма да живеем достатъчно дълго, за да видим пречупването на Лъчите и рухването на Кулата.

Роланд взе грубата карта на „Алгул Сиенто“ и я разстла на пода на пещерата. Всички се събраха около нея.

— Тези резервни железопътни линии — каза, посочвайки чертичките, отбелязани с номер 10 на картата. — Погледнато през бинокъла, някои от локомотивите и вагоните на тях сякаш са на не повече от двайсетина метра от южната ограда… Така ли е?

— Да — кимна Динки, — доколкото тя все още е южна. На тази линия — посочи средата на най-близката до „Синия рай“ черта — има товарен вагон, който е страшно близо до оградата. На около десетина метра от нея. На стената му има надпис „СУУЛАЙН“[4].

Беловласият мъж кимна.

— Добро прикритие — каза Роланд. — Направо идеално. — Левият му показалец се стрелна към постройките откъм северната страна на поселището. — Ами тези бараки тук?

— Едно време ги използваха за складове — обясни спомощникът, — ала сега повечето са празни. Известно време група Отроди спяха там, но преди седем-осем месеца Пимли и Невестулката ги изгониха.

— Но също стават за прикритие, без значение дали са празни или пълни — каза Роланд. — Какъв е теренът зад и около тях? Интересува ме дали е достатъчно равен, за да може това нещо да се движи по него? — Той кимна към триколесния скутер на Сузана.

Тед и Динки се спогледаха.

— Определено.

Сузана очакваше Еди да протестира още преди да е чул замисъла на техния дин, но мъжът й не каза нищо. Това беше добре. Вече си мислеше какви оръжия да си избере за целта. Какви автомати.

В продължение на няколко секунди Стрелеца остана безмълвен, загледан в картата, сякаш общуваше с нея. Когато Тед му предложи цигара, той я взе и едва тогава заговори. Отбеляза с парче тебешир определени контейнери с боеприпаси и нарисува две стрелки на картата: едната сочеше на юг, а другата — на север. Тед му зададе един въпрос; Динки му зададе друг. Зад тях Шийми и Хейлис си играеха с Ко като малки деца, а скунксът имитираше смеха им със завидна точност.

Когато Роланд приключи, Тед Бротиган каза:

— Възнамерявате да пролеете огромно количество кръв.

— Да. Колкото можем повече.

— Доста рисковано за дамата — отбеляза Динки и погледна първо към Сузана, а после и към Еди.

Ала нито тя, нито съпругът й казаха нещо. Младият стрелец също си даваше сметка за риска. Освен това разбираше защо Роланд иска Сюз да е откъм северната страна на „Алгул Сиенто“. Триколесният скутер щеше да я направи подвижна, а те имаха голяма нужда от това. Що се отнася до опасността, бяха шестима и планираха да нападнат шейсет въоръжени мъже. Или повече. Естествено, че щеше да е опасно — щеше да се лее кръв.

Много кръв… и огън.

— Може да взема и други оръжия — каза Сузана. Очите й бяха придобили онзи блясък, характерен за Дета Уокър. — Такива с дистанционно управление, като самолет-играчка. Не знам. Обаче ще се движа, обещавам. Ще снова напред-назад като олио в нагорещен тиган.

— Тая джаджа върви ли? — попита без заобикалки Динки.

Роланд мрачно се усмихна.

— Ще върви.

— Откъде си толкова сигурен? — свъси вежди Тед.

Еди си спомни какво му беше казал Роланд, преди да се обадят на Джон Кълъм, и можеше спокойно да отговори на този въпрос, ала това си беше работа на неговия дин; ето защо я остави на него.

— Защото трябва — рече Стрелеца. — Не виждам никакъв друг начин.

[1] Сценичен псевдоним на Джулиъс Маркс от световноизвестната комична трупа на братя Маркс. Харпо е ням и общува посредством арфа (оттам и името му), клаксон или други музикални инструменти. — Б. пр. ↑

[2] Blue jay (анг.) — американска сойка — Б. пр. ↑

[3] Petechiae (лат.) — спукани кръвоносни капиляри — Б. пр. ↑

[4] Една от най-големите железопътни компании в САЩ — Б. пр. ↑

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

НАПАДЕНИЕТО НАД „АЛГУЛ СИЕНТО“

ЕДНО

Един ден по-късно; тръбата още не е оповестила сутрешната смяна на караула. Музиката ще започне всеки момент, слънчевите лъчи ще озарят за пореден път „Синия рай“ и Разрушителите, дежурили през нощта, ще напуснат Школата, за да бъдат заменени от бодри техни събратя. Всичко е такова, каквото трябва да бъде, въпреки че Пимли Прентис е спал по-малко от час предната нощ и дори тогава кошмарите не го оставиха на мира. В крайна сметка той стана от леглото в четири часа (според часовника на нощното му шкафче беше четири сутринта, но кой можеше да каже със сигурност… не че на някого му пукаше особено, когато оставаше толкова малко време до края на света) и седна зад писалището си, загледан в Парка. В този ранен час той бе тъмен и пуст — с изключение на един самотен робот, решил да патрулира из алеите, размахвайки безцелно шестте си ръце, завършващи със страховити щипци. С всеки изминал ден роботите ставаха все по-чалнати, но отстраняването на батериите им бе доста рисковано — някои бяха програмирани така, че да експлодират при подобна операция. Ето защо нямаха друг избор, освен да се примирят с чудатостите на раздрънканите джаджи и да си напомнят, че и всичко щеше да свърши съвсем скоро, хвала на Исуса и Всемогъщия Бог-отец. По едно време Пимли Прентис се наведе, извади 40-калибровия си револвер „Колт“ от чекмеджето над коляното си и го сложи в скута си. Това бе същият пистолет, с който предишният Девар-лорд — Хъма — бе екзекутирал изнасилвача Камерън. Пимли бе доволен, че до този момент не се бе наложило да екзекутира никого от подчинените си — камо ли от поверениците си, — ала тежестта на оръжието в скута му винаги му действаше успокояващо. Защо обаче му бе притрябвала утеха рано сутринта, и особено когато всичко вървеше гладко — това беше въпрос, на който Девар-лордът не можеше да си отговори. Единственото, за което можеше да се хване, бяха някои аномалии в показателите на онова, което Финли и Дженкинс, главният им техник, наричаха „дълбоката телеметрия“, сякаш ставаше дума не за онова продълговато помещение в сутерена, а за апаратура, разположена на дъното на океана. Пимли си даваше сметка, че това, което го плаши — да наречем нещата с истинските им имена — е ирационалното предчувствие за надвиснала заплаха, и се опитваше да се успокои, че това е само потвърждение на прословутата пословица, която бе научил от дядо си. Явно почти бе достигнал дома си, след като толкова много се тревожеше дали няма да счупи яйцата.

В крайна сметка Девар-лордът влезе в банята и започна да се моли. По някое време усети известна промяна в атмосферата; не беше чул никакви стъпки, ала бе сигурен, че някой е влязъл в кабинета му. Логиката му подсказа кой може да е неканеният му гост. Без да отваря очи, с длани, сключени върху капака на тоалетната, Пимли извика:

— Финли? Финли о’ Тего? Ти ли си?

— Дам, шефе, аз съм.

Какво правеше Шефът на охраната тук, преди да прозвучи тръбата? Всички — даже Разрушителите — знаеха, че Финли Невестулката обичаше да спи. Поне бе дошъл навреме. Пимли тъкмо бе започнал да забавлява Господ, защото почти бе задрямал, когато някакъв дълбок инстинкт го бе предупредил, че вече не е сам в покоите си. Девар-лордът уважаваше прекалено много Финли о’ Тего, за да го кара да чака, ето защо довърши молитвата си — „Дари ме с Твоята милост, Боже, амин!“ — и се изправи с тежка въздишка. Явно проклетият му гръб и пет пари не даваше за шкембето му, което се превръщаше във все по-непосилно тегло.

Невестулката стоеше до прозореца и държеше пийсмейкъра в ръце, разглеждайки изящната резба от двете страни на дръжката.

— Този пистолет каза „лека нощ“ на Камерън, нали? — попита Финли. — На изнасилвача Камерън.

Прентис кимна.

— Внимавай, синко. Зареден е.

— Шест патрона?

— Осем! Сляп ли си? — Девар-лордът беше учуден. — Виж колко голям е барабанът, за Бога!

Невестулката изобщо не си направи този труд; вместо това му подаде револвера.

— Знам как да натисна спусъка, а когато става дума за оръжия, това е най-важното.

— Да, ако е зареден! — изтъкна Пимли, след което реши да смени темата. — Какво правиш тук в този час и защо смущаваш сутрешните молитви на един набожен човек?

Финли го изгледа изпод вежди.

— Ами ако аз те попитам защо те заварвам да се молиш напълно облечен и сресан, вместо да си по халат и чехли, какво ще ми отговориш?

— Нещо ме е стегнала шапката — вдигна рамене Девар-лордът. — При теб не е ли така?

Тахийнът се усмихна.

— Стегнала те била шапката! — възкликна. — Да не искаш да кажеш, че те е шубе, че те е бъз… че се чувстваш подозрително бъзи-бъзи?

— Нещо такова… да.

Усмивката на Невестулката стана още по-широка, но на Пимли му се стори малко пресилена.

— Харесва ми! Страшно ми харесва! Стяга ми шапката! Убива ми шапката!

— Не — поклати глава Прентис. — Казва се „стегнала ме е шапката“.

Усмивката на тахийна помръкна.

— И мен ме е стегнала шапката. Шубе ме е, бъз ме е и се чувствам подозрително бъзи-бъзи.

— Пак проблеми с Дълбоката телеметрия?

Шефът на охраната въздъхна тежко и кимна. Проблемът с Дълбоката телеметрия беше, че никой не знаеше какво точно измерваше тя. Можеше да е телепатия или (Боже опази!) телепортация, или дори трусове в тъканта на реалността — предвестници на неизбежното пречупване на Лъча на Мечока. Бе невъзможно да се каже. През последните четири месеца все по-голяма част от това доскоро безмълвно оборудване се събуждаше към живот.

— Какво казва Дженкинс по въпроса? — попита Пимли. Той машинално напъха револвера в кобура под мишницата си, приближавайки ни по този начин към онова, което вие не ще искате да чуете, а аз не ще искам да разкажа.

— Той казва онова, което изскача от устата му на летящото килимче на езика му — навъси се Невестулката. — При положение, че знаеш, че той и понятие си няма какво означават символите на циферблатите и видеоекраните на Дълбоката телеметрия, как можеш да питаш за мнението му?

— Спокойно! — Пимли сложи ръка на рамото му. Беше изненадан (и леко разтревожен) от обстоятелството, че плътта под изисканата маркова риза на Финли лекичко потрепва. — Успокой се, друже! Само питах.

— Не мога да спя, не мога да чета, не мога даже и да чукам! — изсъска Шефът на охраната. — Пробвах и трите, в името на Ган! Хайде да отидем заедно до „Дамли“ и да хвърлим един поглед на шибаните дисплеи. Току-виж на тебе ти хрумнало нещо.

— Аз съм началник, а не техник — отсече Пимли, но тръгна към вратата. — След като няма какво друго да сторим…

— Навярно просто идва краят на света — подхвърли Финли, спирайки се на прага. — Ако изобщо думата „просто“ се връзва с подобно изречение.

— Може и да си прав — безизразно изрече Девар-лордът — и една разходка на утринния въздух едва ли ще ни навре… Хей! Хей, ти! Да, ти, Отроде! Обърни се, когато ти говоря, иначе лошо ти се пише!

Отрочето на Родърик — мършаво създание в овехтял гащеризон от дънков плат (провисналото дъно на панталона бе избеляло и протрито) — веднага се подчини. Лицето му бе брадясало и осеяно с лунички, а очите му бяха приказно сини. Всъщност изобщо нямаше да изглежда зле, ако носът му не бе прояден почти изцяло от едната страна, придавайки му зловещ вид. Отродът мъкнеше някакъв плетен кош. Пимли бе сигурен, че и преди е виждал този тътрузещ се ба-боу някъде из „Синия рай“, ала нямаше как да е сигурен в това — всички Отроди му изглеждаха еднакво.

Нямаше значение. Проверката на самоличността беше работа на Финли о’ Тего и той пристъпи напред, слагайки ръкавицата, която носеше на колана си. Отродът отстъпи към стената, притискайки кошницата плътно към тялото си — целият трепереше от страх. В мига, в който гърбът му се опря в стената, той се изпърдя гръмко, което най-вероятно се дължеше на уплахата му. Пимли трябваше да захапе вътрешната страна на бузата си, за да не се разсмее.

— Не, не и не! — извика Шефът на охраната и зашлеви Отрода през лицето (кожата на Отрочетата на Родърик бе истински развъдник на инфекции, ето защо той никога не си позволяваше да ги удря без ръкавица). От устата на окаяното създание потече сребриста слюнка, а от единствената му ноздра бликна кръв. — Недей да ми говориш с лайнокутията си, сай Хейлис! Не че дупката в главата ти е по-добра, но поне може да изрази уважението ти към мен. И най-добре да го стори скоро!

— Хайл, Финли о’ Тего! — смутолеви Хейлис и се удари толкова силно с юмрук по челото, че главата му изкънтя в стената зад него. Пимли не се въздържа и се разсмя. Невестулката не можеше да го упрекне, защото също се смееше. Девар-лордът обаче се съмняваше, че смехът на Финли ще разсее страха на Отрода на име Хейлис; виждаха се прекалено много зъби. — Хайл, Финли о’ Тего, дълъг живот и приятни нощи, сай!

— Така е по-добре — изръмжа Шефът на охраната. — Макар че и още може да се желае. Какво, в името на Ада, правиш тук преди Сигнала и Изгрева? И казвай бързо какво носиш в коша си, влечуго такова!

Отрочето на Родърик притисна коша към гърдите си още по-силно, а очите му замигаха разтревожено. Усмивката на Финли веднага се стопи.

— Веднага вдигни капака и ми покажи какво носиш в мръсния си кош, глупако, или ще си събираш зъбите по земята. — Думите му бяха придружени от приглушено ръмжене.

За миг Пимли си помисли, че Отродът няма да се подчини, и се разтревожи не на шега. После обаче видя, че Хейлис се навежда и вдига капака на плетения кош, като същевременно затваря влажните си, гуреливи очи и завърта глава настрани, сякаш очакваше всеки момент отново да го зашлевят.

Невестулката надзърна. В продължение на няколко секунди не каза нищо, след което внезапно избухна в смях и подкани и Пимли да погледне. Девар-лордът веднага разбра какво имаше в коша, но му трябваха няколко секунди, докато осъзнае значението му. После в съзнанието му изплува споменът за това как бе изстискал пъпката си и бе предложил на Финли кървавата гной, тъй както би предложил на приятел да опита от ордьовъра му в някой ресторант. На дъното на плетения кош се виждаше камара използвани носни кърпички. Марка „Клийнекс“, ако трябва да сме точни.

— Тами Кели ли те изпрати да събереш боклуците тази сутрин? — попита Пимли.

Отродът кимна уплашено.

— Тя каза ли ти, че можеш да си вземеш това, което си харесаш в кофите за смет?

Девар-лордът си помисли, че Хейлис ще излъже. Станеше ли така, щеше да нареди на Финли да напердаши окаяника, за да го научи на откровеност.

Ала Отрочето на Родърик поклати натъжено глава.

— Добре — въздъхна с облекчение Пимли. Наистина беше малко раничко за пердах, викове и сълзи. Разваляха удоволствието от закуската. — Можеш да си вървиш заедно с наградата си. Следващия път обаче питай дали може, освен ако не искаш да си изядеш боя. Чаткаш ли?

Отродът закима енергично.

— Разкарай се тогава! Махай се от къщата и от очите ми!

Пимли и Финли се загледаха в отдалечаващия се Отрод с коша сополиви кърпички, които без съмнение щеше да изяде като най-вкусни лакомства. И двамата се стараеха да останат строги и сериозни, ала само до секундата, в която окаяното създание изчезна от взора им — после избухнаха в неконтролируем смях. Финли о’ Тего се затресе толкова истерично, че за малко да събори една от картините на стената, а Пимли Прентис закри лице с шепи и се киска, докато не го заболя коремът. Смехът бе заличил напълно притесненията, с които бяха започнали деня.

— Опасен тип, брей! — възкликна Финли, когато отново можеше да говори, след което изтри насълзените си очи с косматата си лапа.

— Сополеният саботьор! — съгласи се Девар-лордът. Лицето му бе станало алено.

Двамата се спогледаха и отново се захилиха. Смееха се толкова шумно, че събудиха икономката, която спеше на третия етаж. Тами Кели лежеше в тесния си креват и слушаше двамата ка-май долу, взирайки се неодобрително в здрача. Всички мъже бяха еднакви, без значение каква кожа носеха.

Когато се поуспокоиха, Девар-лордът и Шефът на охраната тръгнаха из Парка, хванати под ръка. Междувременно Отрочето на Родърик стигна задъхано до северната порта и излезе навън, привело глава. Сърцето му биеше лудо. На косъм! Беше се отървало на косъм! Ако невестулковата глава го бе попитала: „Скри ли нещо, Хейлис?“, щеше да се опита да излъже, ала такъв като него никога не би преметнал Финли о’ Тего. Никога! Със сигурност щяха да го сгащят. Обаче не го бяха сгащили, слава на Ган! Топката, която му бе дал Стрелеца, беше скатана в задната спалня, където си бръмчеше тихичко. Беше я сложил в коша за отпадъци, както му бяха заръчали, и я бе покрил с току-що изпрани кърпи от кутията до умивалника, както му бяха наредили. Никой не му беше казал, че може да вземе използваните кърпички, но Хейлис не беше успял да устои на сочния им, възхитителен аромат. И точно това му бе помогнало, нали така? Мдааааммм! Защото вместо да му зададат всички онези въпроси, на които нямаше да може да отговори, те бяха започнали да се смеят и го пуснаха да си върви. Много му се искаше да се изкачи горе на планината и пак да си поиграе с онова пухкаво животинче, ала белокосият стар хум на име Тед му беше казал да отиде далеч — много далеч, — след като изпълни заръката на Стрелеца. Беше му казал още да се ослушва за стрелба — и чуе ли бум-бум, да се крие, докато гърмежите не престанат. И Хейлис възнамеряваше да стори точно това — о, да. Не беше ли свършил онова, което Роланд о’ Гилеад бе поискал от него? Първата жужаща топка вече беше във Феверал — една от жилищните сгради; имаше още две в „Дамли“, където работеха Разрушителите и спяха стражите, които не бяха дежурни, а последната се намираше в къщата на Господаря… дето за малко не го хванаха! Хейлис не знаеше за какво служеха бръмчащите топки, нито пък искаше да знае. Щеше да се махне оттук, навярно с приятелката си Гарма, стига да я откриеше. Започнеше ли стрелбата, щяха да се скрият в някоя дълбока дупка, а той щеше да сподели вкусните си кърпички с нея. Върху някои нямаше нищо освен малко пяна за бръснене, ала имаше и такива с големи сочни сополи и засъхнала гной — дори и сега усещаше божествения им аромат. Щеше да остави най-апетитната — онази с големия кървав съсирек — за Гарма, а тя сигурно щеше да се съгласи да правят джиджи-биджи. Хейлис ускори ход, а на лицето му разцъфна усмивка — ммм, джиджи-биджи с Гарма!

ДВЕ

Седнала на триколесния си скутер, под прикритието на една от празните бараки откъм северната ограда на „Алгул Сиенто“ Сузана наблюдаваше как Хейлис се отдалечава от поселището. Направи й впечатление, че окаяният, обезобразен сай се усмихваше — навярно всичко бе минало гладко. Това бе добра новина. След като Отродът се скри от погледа й, жената отново насочи вниманието си към „Синия рай“.

Виждаше добре двете наблюдателни кули (макар и само горната половина от лявата; останалото бе закрито от хълма), обрасли с някакъв вид бръшлян. Оскъдната растителност наоколо я наведе на мисълта, че сигурно е култивиран. На западната кула се забелязваше някакъв мъж, седнал в кресло, което й заприлича на „Ла-з-бой“[1]. На парапета на източната се бяха облегнали тахийн с глава на бобър и една отрепка (ако бе човек, значи бе ужасно грозен), които си бъбреха спокойно, явно в очакване да прозвучи тръбата, която ще възвести края на дежурството им и началото на закуската в интендантството. Между двете наблюдателници се виждаше тройната ограда — жиците бяха опънати на достатъчно разстояние една от друга, за да могат между тях да патрулират стражи без страх от случаен допир до смъртоносния волтаж. Тази сутрин обаче единствените живи души покрай оградата бяха неколцина хуми, които се мотаеха зад вътрешния периметър и очевидно не бързаха за никъде. Ако гледката пред очите на Сузана не бе някакъв театър, Роланд щеше да се окаже прав. Враговете им бяха уязвими като стадо млади прасенца, току-що получили последната си дажба, преди да бъдат заколени: ком-ком-комала, луканчица ми се прияла. Стрелците нямаха късмет в намирането на каквото и да е радиоуправляемо оръжие, ала бяха открили, че три от най-фантастично изглеждащите пушки имаха превключватели с надпис „ИНТЕРВАЛ“. Еди каза, че според него тези оръжия стреляли с лазер, но съпругата му не виждаше нищо мързеливо в тях[2]. Джейк бе предложил да вземат една от тях и да я изпробват от тази страна на Малката игла, която не гледа към „Синия рай“, но Роланд веднага отхвърли тази идея.

— Прав е, хлапе — беше казал Еди. — Палячовците там долу може да разберат, че сме стреляли с някое от тези неща, дори и без да видят или чуят нещо. Нямаме никаква представа какви вибрации улавя тяхната телеметрия.

Сузана бе използвала прикритието на нощта, за да разположи лазерните оръжия. Когато му дойдеше времето, щеше да активира превключвателите с надпис „ИНТЕРВАЛ“. Пушките можеше да проработят, а можеше и нищо да не се получи… Щеше да го разбере едва в последния момент.

Тъмнокожата жена чакаше с разтуптяно сърце музиката. И тръбата. И ако сничовете, които Отродът бе разнесъл, проработеха по начина, който се искаше на Роланд — огньовете.

— Най-добре ще е всички да се задействат по време на онези пет-десет минути, когато стражите се сменят — беше казал Стрелеца. — Паника, хаос, всички тичат насам-натам и си крещят един на друг. Не можем да очакваме това, но поне можем да се надяваме.

Да, поне можеха да се надяват… но напълни една кофа с желания и една кофа с лайна и виж коя тежи повече. Във всеки случай тежестта на решението за първия изстрел падаше върху нея. След това събитията щяха да се развият с мълниеносна бързина.

„Господи, нека избера точното време.“

Сузана чакаше, хванала един от картечните пистолети „Койот“ и положила дулото му в сгъвката на лявата си ръка. Когато музиката се включи — някакъв кавър на „Т’ва е любов“ — жената се приведе на седалката на триколесния скутер и неволно дръпна спусъка. Ако предпазителят не беше включен, тя без съмнение щеше да изстреля цял залп куршуми в покрива на бараката, унищожавайки всичките им планове. Роланд обаче я бе научил добре и спусъкът не помръдна под пръста й. Въпреки това пулсът й се ускори и тя усети как по тялото й избиват капки пот, въпреки че беше доста прохладно.

Музиката се бе включила и това беше добре… макар и не достатъчно. Сузана седеше в триколесния си скутер и чакаше тръбата.

ТРИ

— Дино Мартино — каза Еди толкова глухо, че никой не го чу.

— Моля? — попита Джейк.

Тримата се бяха притаили зад товарния вагон с надпис „СУУ ЛАЙН“. Трябваше да преминат през гробището на ръждясалите влакове, за да стигнат дотук, и то да го направят незабелязано. И двете врати на вагона бяха отворени, което им позволяваше да разгледат оградата, южните наблюдателници и градчето Плезънтвил, което се състоеше от една-единствена улица. Шесторъкият робот, който преди известно време бе обикалял из Парка, сега сновеше нагоре-надолу по уличката покрай старомодните (и затворени) магазинчета, а от устата му излизаха звуци, наподобяващи математически уравнения.

— Дино Мартино — повтори Еди. Ко бе приседнал в краката на Джейк и гледаше нагоре с искрящите си, обрамчени в златисто очи; младият мъж се наведе и го потупа по главата. — Дийн Мартин изпя тази песен за пръв път.

— Какво? — попита недоумяващо момчето.

— Да, сигурен съм в това — кимна Еди. — Само че ние я пеехме по следния начин: „Когато луната целуне твоите устни и освети ярко херпесите гнусни, ей т’ва е любов…“

— Млъкни, моля те — измърмори Роланд.

— Да не би да сте подушили дим, а? — смръщи вежди Еди.

Джейк и Роланд поклатиха глави. Стрелеца държеше огромния си револвер с ръкохватка от сандалово дърво. Момчето бе въоръжено с АР-15, но платнената торба с оризиите отново висеше на рамото му, и то не само за кадем. Ако всичко се развиваше както трябва, той и неговият дин щяха да ги използват съвсем скоро.

ЧЕТИРИ

Като повечето хора с „домашни прислужници“ Пимли Прентис не възприемаше тези, които се грижеха за домакинството му, като индивиди с определени цели, амбиции и чувства — като човешки същества, с други думи. И докато имаше кой да му носи следобедната чаша с уиски и пържолата в шест и половина вечерта, изобщо не се сещаше за тях. Без съмнение Девар-лордът би бил много изненадан, ако научеше, че Тами (неговата икономка) и Таса (неговият прислужник) се ненавиждат. В крайна сметка пред него винаги са се държали с уважение един към Друг.

Само че Пимли не беше наблизо, когато „Т’ва е любов“ (изпълнена от „Милиард нежни струни“) се разнесе от скритите високоговорители в „Алгул Сиенто“. Господарят се разхождаше из Парка заедно с Финли о’ Тего, а към скромната им компания се беше присъединил и Джакли — тахийн с глава на гарван, който отговаряше за Дълбоката телеметрия. Обсъждаха странните показания на уредите и Пимли изобщо не мислеше за къщата, от която бе излязъл за последен път в живота си. Следователно нямаше откъде да му хрумне, че Тами Кели (все още по нощница) и Таса от Сонеш (все още в копринените шорти, с които спеше) се намираха на прага на жестока битка за наличните провизии в кухненския килер.

— Виж това! — извика жената. Стояха в кухнята — просторно помещение, сега потънало в полумрак, защото от всички крушки светеха само три — останалите бяха изгорели. Електрическите крушки бяха станали доста дефицитни напоследък и оскъдните запаси бяха предназначени за Школата.

— Какво да видя? — Намръщено. Нацупено. И я гледай — тези червени петънца по купидоновата му устичка не бяха ли от червило? Икономката не беше вчерашна.

— Не виждаш ли празните места по полиците? — негодуваше тя. — Гледай! Има ли печен боб? Няма!

— Той не обича фасул, както много добре знаеш…

— И риба-тон няма! Да не искаш да ми кажеш, че не яде и това? Яде я, та чак ушите му плющят, и ти много добре го знаеш!

— Не можеш ли да…

— И никаква супа няма!

— Дръжки няма! — извика Таса. — Ами ей тия неща какви са?

— Няма от доматената на „Кембъл“, която му е любимата! — отсече икономката, пристъпвайки застрашително към него. До този момент караниците им никога не бяха прераствали в юмручни схватки, ала днес току-виж и това се случило. Таса нямаше нищо против — с удоволствие щеше да фрасне тази цапната в устата кучка директно в окото! — Случайно да виждаш някъде доматената супа на „Кембъл“, Таса о’ Там-на-майната-си?

— Ти толкова ли не можеш да донесеш няколко кутии? — попита младежът и на свой ред направи крачка напред; носовете им почти се допираха и макар че жената бе едра, а младият мъж — кльощав, прислужникът не показваше никакви признаци на страх. Тами примигна и за пръв път, откакто момчето бе влязло в кухнята — искаше само чаша кафе, кажи благодаря — на лицето й се изписа нещо различно от раздразнение. Можеше да е тревога; можеше и да е страх. — Толкова ли си слаба в ръцете, Тами от Там-на-майната-си, че не можеш да извадиш кашонче консерви със супа от склада?

Тя подскочи като ужилена и се изпъчи пред него в цял ръст, а бузите й (мазни и лъскави от някакъв нощен крем) потрепериха като желе.

— Зареждането на кухненския килер винаги е било задължение на домашния прислужник! — издекламира тя с абсолютна увереност в правотата си. — И ти прекрасно го знаеш!

— Това не значи, че не трябва да свършиш нещо, когато имаш възможност — отвърна Таса. — Както знаеш, вчера бях зает да кося ливадата му, а ти си седеше в кухнята с чаша студен чай и лентяйстваше като дърта повлекана!

— Имам право на почивка колкото всеки друг! — наежи се жената. — Тъкмо бях измила пода…

— Защо ми се струва, че Доби свърши тази работа? — Смръщи чело прислужникът. Доби беше от онези домакински роботи, известни като „домашни елфи“ — доста стар, но пък все още ефективен.

Лицето на Тами почервеня.

— Какво знаеш ти за домакинската работа, педалче такова?

Бледите бузи на Таса също пламнаха. Знаеше, че пръстите му се бяха свили в юмруци, но само защото бе усетил как грижливо поддържаните му нокти се впиват в дланите му. За миг му хрумна, че тази кавга бе направо абсурдна на фона на онова, което се случваше около тях; те бяха двама глупаци, дърлещи се на самия ръб на пропастта… но хич не му пукаше. Дъртата свиня се заяждаше с него от години и едва сега разбра истинската причина за поведението й.

— Това ли те дразни у мен, сай? — попита младежът с меден глас. — Че целувам пръчката, вместо да запълвам дупката? Само това?

Розите, които пламтяха по лъскавите бузи на Тами, се превърнаха във факли. Не бе искала да стигне толкова далеч, ала след като вече бе направила това — след като бяха стигнали дотам, понеже вината за скандала беше колкото нейна, толкова и негова — нямаше да отстъпи. Проклета да беше, ако отстъпеше!

— В Библията на Господаря пише, че педерастията е грях — заяви жената. — Със собствените си очи го прочетох. Книга на Левит, глава трета, стих…

— А какво казва този Левит за греха на чревоугодничеството? — озъби й се Таса. — Какво казва за жените с цици като възглавници и гъз като кухненска ма…

— Размерът на задника ми изобщо не те засяга, куроблизец жалък!

— Аз поне мога да си намеря мъж — каза весело младежът, — който не покрива лицето ми с кърпа, да не говорим, че не се налага да бърша с парцал…

— Как смееш? — кресна тя. — Затвори си гнусната уста, преди да я затворя вместо теб!

— … паяжините около путката ми…

— Ще ти разбия зъбите, ако не си затвориш…

— … когато искам да си поиграя с нещастния си клитор. — В този момент му хрумна нещо, което би я засегнало още повече. — Моя нещастен, стар и мръсен клитор!

Тами сви юмруци — нейните бяха значително по-големи от неговите.

— Поне никога…

— Давай, сай, кажи си го!

— … никога досега не съм си завирала гнусния чеп на някой мъж в…

Тя замлъкна изведнъж и подуши въздуха; на лицето й се бе изписало изумление, което й придаваше комичен вид. Таса подсмръкна и веднага си даде сметка, че миризмата, която усещаше, не беше нова — бе я доловил още в началото на свадата, — но вече беше много по-силна.

— Не ти ли мирише на… — започна икономката.

— … дим! — извика прислужникът и двамата се спогледаха разтревожено, забравили напълно за кавгата пет секунди преди да е прераснала в юмручен бой. Очите на Тами бяха приковани в старата табела, висяща до фурната. Из целия „Алгул Сиенто“ имаше такива предупреждения, тъй като повечето сгради бяха построени от дървен материал. От стар дървен материал. На нея пишеше: „ВСИЧКИ ТРЯБВА ДА РАБОТИМ ЗАДРУЖНО ЗА СЪЗДАВАНЕТО НА ЕДНА ОБЕЗОПАСЕНА ОТ ПОЖАРИ РАБОТНА СРЕДА“.

Някъде наблизо — сигурно в коридора в задната част на къщата — се надигна оглушителен вой; това можеше да е само някой от противопожарните детектори, които още функционираха. Тами се втурна към килера, за да вземе стария пожарогасител, който висеше там.

— Вземи онзи в библиотеката! — изкрещя икономката и Таса светкавично се юрна да изпълни заръката й. Огънят беше единственото нещо, от което всички се страхуваха.

ПЕТ

Гаски о’Тего, заместникът на Финли о’ Тего, стоеше във фоайето на „Феверал“ (сградата зад „Дамли“) и си бъбреше с Джеймс Кагни. Кагни бе червенокос кан-той, който обичаше ризите в стил „уестърн“ и ботушите, които прибавяха поне седем сантиметра към ръста му от един и шейсет. И двамата носеха папки и обсъждаха някои необходими промени по отношение на охраната на „Дамли“, които трябваше да предприемат идната седмица. Шестима от стражите, зачислени към втората смяна, бяха пипнали това, което Гангли, лекарят на „Алгул Сиенто“, бе нарекъл „момпили“. Болестите бяха често срещано явление в Тъндърклап — както всички знаеха, се дължаха на въздуха и на онова, което бе останало от древните, — но това не означаваше, че бяха свикнали с тях и заразите не им причиняваха неудобства. Гангли често казваше, че трябва да се радват, задето още не е плъзнала някаква истинска чума като Черната смърт или Горещата треска.

Под тях на павирания двор зад дома „Дамли“ няколко тахийни и кан-той стражи (чието дежурство щеше да започне всеки момент, възвестено официално от тръбата) играеха баскетболен мач срещу жалък отбор от Разрушители. Гаски видя как Джоуи Растосович пробва удар отдолу, но Трампас улови топката и я запрати в противниковото поле, повдигайки за момент шапката си, за да се почеше по главата. Гаски не обичаше особено Трампас заради необяснимата му симпатия към талантливите животни, които трябваше да наглежда. Наблизо, загледан в играта, седеше Тед Бротиган и както винаги отпиваше ноз-а-ла.

— Добре, зарежи го — каза Джеймс Кагни с изнервения тон на човек, който иска да сложи край на отегчителна дискусия. — Ако нямаш нищо против да махнем двама хуми от огражденията за ден-два…

— Какво прави Бротиган тук толкова рано? — прекъсна го Гаски. — Почти никога не се появява преди обяд. Онова хлапе, с което се мъкне, също. Как беше името му?

— Ърншоу? — Бротиган се моташе и с оня слабоумник Руиз, ала Руиз не бе хлапе.

Гаски кимна.

— Да, Ърншоу. Тази сутрин е на смяна в Школата; мярнах го там.

Каг (както го наричаха приятелите му) пет пари не даваше защо Бротиган е станал с петлите (не че в Тъндърклап имаше петли); единственото, което искаше, беше да приключат по-скоро с въпроса за охраната, за да може да отиде в „Дамли“ и да си вземе чиния бъркани яйца. Беше подочул, че един от Отродите е открил пресен лук, и само при мисълта за това стомахът му…

— Не подушваш ли нещо, Каг? — внезапно попита Гаски о’ Тего.

Отрепката, която се наричаше Джеймс Кагни, отначало си помисли, че събеседникът му се е изпърдял, но после отхвърли тази идея. Наистина усещаше нещо. Не беше ли дим?

Да, май беше точно това.

ШЕСТ

Тед седеше на стълбите на дома „Феверал“, дишаше зловонния въздух и слушаше как хумите и тахийните се псуват взаимно, улисани в играта. (Не и кан-той; те не си позволяваха вулгарности.) Сърцето му биеше силно, но равномерно. Беловласият мъж прекрасно си даваше сметка, че ако в живота му има някакъв Рубикон, го е прекосил доста отдавна. Това бе станало или в нощта, когато отрепките го бяха заловили в Кънектикът, или в деня, в който бе предложил на Динки да се свържат със стрелците, наближаващи „Синия рай“ (по думите на Шийми). Вярно, че беше напрегнат до крайна степен (направо фулмакс, както би казал Динки), но беше ли нервен? Не. Нервите, помисли си Тед Бротиган, бяха за хората, които не са взели окончателно решение какво да правят.

Той чу как единият идиот зад гърба му (Гаски) попита другия идиот (Кагни) дали не подушва нещо и веднага разбра, че Хейлис бе свършил работата си; играта беше започнала. Тед бръкна в джоба си и извади лист хартия. На него бе написано едно изречение, издържано в перфектен пентаметър[3], макар и да стоеше доста далеч от Шекспировия стих: „НА ЮГ ТРЪГНЕТЕ С ВДИГНА ТИ РЪЦЕ“.

Тед се съсредоточи в надрасканите от него думи, подготвяйки се да ги разпрати във всички посоки.

Зад него димният детектор в залата за отдих във „Феверал“ нададе пронизителен магарешки рев.

„Започнахме“ — каза си беловласият мъж и погледна на север, където, както се надяваше, се криеше първият стрелец — жената.

СЕДЕМ

Прентис, Финли и Джакли бяха прекосили три четвърти от Парка, когато изведнъж се заковаха на място. Тръбата още не бе прозвучала, ала вместо нея зад гърба им се разнесе пронизителен вой, наподобяващ магарешки рев. Тъкмо понечиха да се обърнат по посока на звука, когато същият рев прозвуча и от страната на „Дамли“ в другия край на Парка.

— Какво, по дяволите… — започна Пимли.

— … е това?, щеше да каже той, но преди да успее, Тами Кели изхвърча от вратата на „Шапли“, заедно с Таса, домашният прислужник. И двамата заразмахваха ръце над главите си.

— Пожар! — изкрещя Тами. — Пожар!

„Пожар? Но това е невъзможно — помисли си Пимли. — Ако наистина чувам димния детектор от моята къща и димния детектор от «Дамли», значи със сигурност…“

— Най-вероятно е фалшива тревога — каза на Финли. — Тези димни детектори всеки път правят така, когато батериите им…

Ала преди да довърши обнадеждаващото си изявление, страничният прозорец на приказната му къщичка експлодира. Стъклата бяха последвани от изригване на оранжеви пламъци.

— Богове! — извика Джакли с бръмчащия си глас. — Пожар е!

Девар-лордът се вторачи в дома си със зяпнала уста. В този миг се включи още една от алармите — тази издаваше поредица от накъсани хълцащи крясъци. Мили Боже, Исусе, та това беше един от детекторите в „Дамли“! Възможно ли бе…

Финли о’ Тего го сграбчи за ръката.

— Шефе — рече със сравнително спокоен глас. — Имаме проблеми.

Преди Пимли да може да отговори, прозвуча тръбата, възвестяваща смяната на дежурството. Девар-лордът внезапно си даде сметка колко уязвими щяха да бъдат през следващите се-дем-осем минути. Уязвими за всевъзможни неща.

Пимли отказваше да допусне думата „нападение“ в съзнанието си. Поне засега.

ОСЕМ

Динки Ърншоу имаше чувството, че седи в мекото кресло от цяла вечност, чакайки нетърпеливо началото на купона. Обикновено престоят в Школата му се отразяваше положително — по дяволите, та той се отнасяше положително на всички, нали все пак ставаше дума за ефекта на „добромисълта“, — но днес усещаше как жиците на напрежението се затягат все повече и повече в стомаха му, свивайки го на топка. Знаеше, че тахийните и кан-той по балконите не откъсват поглед от Разрушителите в залата, но поне не се боеше, че ще го „хакнат“; това бе едно от малкото неща, за които нямаше защо да се тревожи.

Това противопожарната аларма ли беше? От „Феверал“ може би?

Сигурно. Но нямаше никаква гаранция. Стражите бяха съвършено спокойни, сякаш нищо не се бе случило.

„Имай търпение — каза си той. — Тед ти каза, че тази част ще е доста трудна, нали така? Поне Шийми е на сигурно място — в стаята си в дома «Корбет», където е в безопасност. Затова се успокой. Отпусни се.“

Този звук… — Динки беше сигурен, че го издаваше димният детектор. Е, добре… да кажем почти сигурен.

В скута му имаше книга с кръстословици. През последните петнайсетина минути младежът запълваше полетата с абсолютни безсмислици, игнорирайки напълно указанията. Сега обаче написа най-отгоре с големи черни букви: „НА ЮГ ТРЪГНЕТЕ С ВДИГНАТИ РЪ…“

В този миг една от противопожарните аларми на горните етажи, навярно тази в западното крило, зави с пронизителен, мощен рев. Неколцина от Разрушителите, сепнати от унеса на концентрацията, нададоха изненадани викове. Динки също изкрещя, но от облекчение. Облекчение… и нещо повече. Радост? Да, много приличаше на радост. Защото в мига, в който алармата започна да вие, той почувства как могъщото жужене на добромисълта изведнъж секва. Комбинираната сила на Разрушителите изгасна като претоварена електрическа верига и поне за секунда умствените им зъби престанаха да оглозгват Лъча.

Ала Динки имаше работа да върши. Той се изправи, при което книгата с кръстословиците тупна на пухкавия турски килим, и насочи съзнанието си към Разрушителите в залата. Не беше трудно — беше се упражнявал ежедневно за този момент с помощта на Тед. Ами ако успееше? Ако събратята му подемеха тази мисъл и я препратеха на всички останали? Тогава тя щеше да се надигне като приливна вълна, превръщайки се в доминиращия акорд на новата добромисъл.

Или поне така се надяваше Динки.

(ПОЖАР ПРИЯТЕЛИ ИМА ПОЖАР В СГРАДАТА)

Като потвърждение на посланието му нейде във вътрешността на Школата отекна глуха експлозия, последвана от гъсти кълба дим, които вентилационната система избълва в залата. Разрушителите се заозъртаха уплашено с широко отворени очи, а някои се изправиха неуверено на крака.

Динки им изпрати:

(НЕ СЕ ПРИТЕСНЯВАЙТЕ НЕ СЕ ПАНИКЬОСВАЙТЕ ВСИЧКО Е НАРЕД ТРЪГНЕТЕ ПО…)

Той им изпрати ясен мисловен образ на северното стълбище, след което добави и Разрушители, изкачващи се по него. Разрушители, вървящи през кухнята. Пращене на огън и мирис на дим… но само от спалните помещения на стражите в западното крило. Кой би оспорил истинността на това телепатично послание? Кой би се запитал за първоизточника му, за човека, който го е изпратил? Никой… или поне не сега. Сега бяха изплашени до смърт и единственото, което искаха, бе някой да им каже какво да правят; а този някой бе Динки Ърншоу.

(СЕВЕРНОТО СТЪЛБИЩЕ ТРЪГНЕТЕ ПО СЕВЕРНОТО СТЪЛБИЩЕ И ИЗЛЕЗТЕ НА ЗАДНАТА МОРАВА)

Получи се. Всички Разрушители, които се намираха в Школата в този момент, се запътиха натам, подобно на овце след овен или коне след жребец. Някои подеха двете основни идеи

(НИКАКВА ПАНИКА НИКАКВА ПАНИКА) (СЕВЕРНОТО СТЪЛБИЩЕ СЕВЕРНОТО СТЪЛБИЩЕ)

и ги препратиха по-нататък. Даже, за изумление на Динки, той ги чу и над главата си — от отрепките и тахийните, наблюдаващи Разрушителите от балконите.

Никой не побягна и никой не се паникьоса. Великото преселение към северното стълбище беше започнало.

ДЕВЕТ

Възседнала триколесния си скутер, Сузана се взираше през прозореца на бараката, в която се криеше, без да се тревожи, че от „Синия рай“ могат да я забележат. Димните детектори — или поне три от тях — виеха. Над тях се извисяваше ревът на противопожарната аларма — жената не се съмняваше, че става въпрос за онази в дома „Дамли“. Сякаш в отговор на тези звуци от Плезънтвил се разнесоха поредица дисхармонични електронни сигнали, последвани от металическото жужене на множество звънци.

След всичко онова, което се бе случило на юг, не беше никак чудно, че жената виждаше само гърбовете на тримата стражи в покритите с бръшлян наблюдателници. Не бяха много — пет процента от общия брой — но ставаха като за начало.

Сузана сведе поглед към картечния пистолет в ръката си и отправи кратка безмълвна молитва. „Господи, дай ми точен прицел… точен прицел…“

Скоро.

Щеше да го изпробва съвсем скоро.

ДЕСЕТ

Финли сграбчи ръката на Девар-лорда; той обаче го отблъсна и забърза към къщата си, взирайки се невярващо в гъстия дим, кълбящ се от прозорците вляво от вратата.

— Шефе! — извика Невестулката и отново го улови за китката. — Шефе, зарежи това! Трябва да се погрижим за Разрушителите! Разрушителите са най-важни!

Действията на тахийна не доведоха до никакъв резултат, ала в същия момент се включи противопожарната аларма на „Дамли“. Пимли се завъртя рязко и очите му срещнаха за миг искрящия птичи поглед на Джакли. Единственото, което се четеше в него, беше паника — дива, безумна паника, — ала колкото и парадоксално да звучи, тя подейства успокояващо на Прентис. Отвсякъде се разнасяше воят на сирените и алармените звънци, придружен от някакви повтарящи се, ритмични звуци, каквито не беше чувал никога преди. От Плезънтвил ли идваха?

— Хайде, шефе! — извика умолително Финли о’ Тего. — Трябва да се уверим, че Разрушителите са добре…

— Дим! — изграчи Джакли, разпервайки тъмните си (и напълно безполезни) криле. — Дим от „Дамли“, дим и от „Феверал“!

Девар-лордът не му обърна никакво внимание. Той извади пийсмейкъра от кобура си, чудейки се какво ли предчувствие го бе накарало да го вземе. Не можеше да се сети, ала тежестта на оръжието в ръката му беше изключително приятна. Зад гърба му Таса и Тами крещяха като обезумели, но той ги игнорира напълно. Сърцето му биеше бясно, но поне беше възвърнал спокойствието си. Финли беше прав — Разрушителите бяха най-важното нещо в момента. Трябваше да направят всичко възможно, за да не изгубят една трета от тях при някое късо съединение или аматьорски акт на саботаж. Той кимна на Шефа на охраната и двамата се затичаха към „Дамли“, а Джакли кряскаше и пърхаше с криле зад тях като персонаж от някой анимационен филм. Някъде отпред се чуваха виковете на Гаски, заместника на Финли. Внезапно Пимли о’ Ню Джърси чу звук, който го смрази до мозъка на костите му — нещо като къф-къф-къф. Стрелба! Ако някой палячо стреляше по неговите Разрушители, до края на деня главата му щеше да бъде забучена на кол, за бога! Мисълта, че стражите, а не Разрушителите са обекти на атаката, изобщо не му мина през ума, нито пък хрумна на Финли. Нещата се случваха със светкавична бързина.

ЕДИНАЙСЕТ

Накъсаният вой на алармата в южната част на „Синия рай“ бе достатъчно пронизителен, за да спука нечии тъпанчета.

— Исусе! — възкликна Еди и не можа да чуе гласа си. Стражите в южните кули се бяха обърнали с гръб към тях, насочвайки погледа си на север. Мъжът на Сузана още не можеше да види никакъв дим, но не биваше да забравя, че онези в наблюдателниците имаха по-добра видимост.

Роланд стисна Джейк за рамото и посочи към товарния вагон с надпис „СУУ ЛАЙН“. Момчето кимна и запълзя под него заедно с Ко. Тогава Стрелеца хвана и двете ръце на Еди — „Остани, където си“ — и го последва. Когато минаха от другата страна на вагона, двамата се изправиха, без да се притесняват, че враговете им могат да ги забележат — вниманието на всички стражи бе отвлечено от димните детектори и противопожарните аларми, чийто вой огласяше поселището.

Изведнъж цялата фасада на Плезънтвилската железарска компания като че ли пропадна в земята, а от скрития гараж изскочи роботизирана машина, чиято лъскава червена повърхност и хромирани части блестяха като полирани. В центъра на издълженото й туловище проблясваха алени лампи, а един усилен от високоговорители глас изрева:

— РАЗЧИСТЕТЕ ПЪТЯ! МИНАВА ПРОТИВОПОЖАРЕН ОТРЯД „БРАВО“! НАПРАВЕТЕ ПЪТ ЗА ПРОТИВОПОЖАРЕН ОТРЯД „БРАВО“!

Стрелбата в южния край на „Алгул Сиенто“ можеше да почака. Тази част на поселището трябваше да изглежда спокойна за непрекъснато увеличаващия се брой на изплашените Разрушители — не се тревожете, приятели, тук е вашият пристан, където можете да се подслоните от неочакваната лайнобуря, разразила се през този ден.

Стрелеца извади една оризия от торбата на Джейк и му кимна да последва примера му. Сетне посочи последователно към стража в дясната кула и към момчето. То кимна и зае позиция за хвърляне, очаквайки сигнала на своя дин.

ДВАНАЙСЕТ

„Чуеш ли веднъж тръбата, която възвестява смяната на караула — беше й казал Роланд, — започвай. Предизвикай колкото се може повече разрушения, но за нищо на света не им давай да разберат, че срещу тях стои само един човек, в името на баща ти!“

Нямаше никаква нужда да й казва това.

Сузана можеше да застреля тримата стражи още преди края на тръбния сигнал, но нещо я възпря. Няколко секунди по-късно тя бе доволна, че се е въздържала. Задната врата на Школата се отвори толкова рязко, че горните й панти се изкъртиха, и Разрушителите се изсипаха навън, блъскайки се едни други в паниката си („Това са унищожителите на вселената, помисли си Сузана. Тези овце.“), а сред тях се мяркаха половин дузина уроди с животински глави и поне четирима от противните хуманоиди с маските.

Моментът бе настъпил. Тъмнокожата жена застреля мъжа в западната кула, след което насочи вниманието и оръжието си към двойката от източната наблюдателница, преди още първата жертва на битката за „Алгул Сиенто“ да падне през парапета. Лицето и косата му бяха омазани със собствения му мозък. Картечният пистолет „Койот“, настроен на полуавтоматична стрелба, изстрелваше по три куршума при всяко натискане на спусъка: Къф! Къф! Къф!

Тахийнът и отрепката в източната кула застинаха във въздуха, сякаш изпълняваха сложни фигури от някакъв танц; сетне съществото с животинската глава се строполи на пътечката, обрамчваща наблюдателницата, а колегата му се преметна през парапета и се стовари с главата надолу на твърдата настилка. Сузана чу зловещото изхрущяване на врата му, когато се строши.

Неколцина от Разрушителите забелязаха злощастното приземяване на отрепката и изкрещяха.

— Вдигнете ръце! — извика някой (жената разпозна гласа на Динки). — Вдигнете си ръцете, ако сте Разрушители!

Никой не възрази; при възникналите обстоятелства всеки, който разбираше какво става (или създаваше такова впечатление), се превръщаше във водач. Част от Разрушителите — но не всички — вдигнаха ръце във въздуха. Това изобщо не смути Сузана; тя не се нуждаеше от вдигнати ръце, за да различи овцете от козите. Над зрението й се бе спуснала някаква зловеща яснота.

Тя превключи койота на единична стрелба и започна да поваля стражите, които излизаха от Школата заедно с Разрушителите. „Тахийн… кан-той, стреляй… хум, но не я убивай, тя е Разрушител, въпреки че не е вдигнала ръцете си… не ме питай откъде го знам, просто го знам…“

Тъмнокожата жена натисна спусъка и главата на хума до жената с яркочервените панталони експлодира сред фонтан от кръв и кости. Разрушителите пищяха като малки деца и се озъртаха наоколо с изпъкналите си очи, докато пристъпваха неуверено с вдигнати ръце. Сузана чу отново гласа на Динки — този път директно в главата си:

(НА ЮГ ТРЪГНЕТЕ С ВДИГНАТИ РЪЦЕ)

Време беше да напусне прикритието си и да се поразмърда малко. Досега бе опукала осмина от лошите момчета на Пурпурния крал заедно с тези в наблюдателниците — не че беше кой знае какво постижение, като се имаше предвид паниката им, — и не виждаше други от укритието си (поне засега).

Сузана завъртя газта и подкара триколесния скутер към друга от изоставените бараки. Машината ускори толкова рязко, че тя за малко да падне от седалката. Полагайки всички усилия, за да не се засмее, закрещя с пълно гърло с продрания, наподобяващ писък на лешояд глас на Дета Уокър:

— Разкарайте се оттам, копелета! Припкайте на юг! Дигнете си ръчичките, за да не ви земем за лошите момчета! Всеки, дето е със спуснати ръчички, ще получи куршум в тъпата главичка! Вервайте ми!

Скутерът влетя в бараката, остъргвайки една огромна гума за всъдеход, при което се разклати така, че малко му оставаше да се преобърне. Слава Богу, това не стана; в противен случай Сузана никога нямаше да може да го изправи. В тази барака я чакаше една от лазерните пушки, поставена върху метален триножник. Жената натисна бутона с надпис „ВКЛ“ и тъкмо се чудеше дали не трябва да направи нещо с превключвателя за „ИНТЕРВАЛ“, когато от дулото на оръжието изригна ослепителен алено-пурпурен лъч, който се стрелна над тройната ограда на поселището и направи огромна дупка в горния етаж на дома „Дамли“. Сузана имаше чувството, че е стреляла от упор с артилерийски снаряд — толкова голям беше зейналият отвор.

„Този е супер — каза си. — Трябва да изпробвам и другите.“

Щеше ли да има време обаче? Още и още Разрушители се отзоваваха на призива на Динки; те го подемаха и на свой ред го предаваха на още повече хора.

(НА ЮГ! РЪЦЕТЕ ГОРЕ! НА ЮГ! РЪЦЕТЕ ГОРЕ!)

Тъмнокожата жена превключи койота на автоматична стрелба и обсипа горния етаж на най-близката сграда с огнен дъжд, за да подчертае думите си. Куршумите свистяха и рикошираха. Трошаха се прозорци. Разрушителите пищяха и се тълпяха около „Дамли“ с вдигнати във въздуха ръце. Сузана видя как Тед се приближава към тях — нямаше как да не го забележи, понеже той вървеше срещу потока от паникьосани екстрасенси. Двамата с Динки се прегърнаха набързо, след което вдигнаха ръце и се присъединиха към шествието от Разрушители, които съвсем скоро щяха да изгубят статута си на ВИП-персони и да се превърнат в поредната групичка бежанци, опитващи се да оцелеят в тази враждебна и отровена страна.

Беше убила осем, но това не бе достатъчно. Гладът й тепърва се бе събудил. Нищо не убягваше от взора й. Очите й пулсираха и изпращаха болезнени импулси към мозъка й, ала виждаха всичко. Надяваше се, че скоро около дома „Дамли“ ще се появят още тахийни, отрепки и хуми.

Искаше още.

ТРИНАЙСЕТ

Шийми Руиз живееше в дома „Корбет“ — сградата, по която Сузана бе изстреляла поне стотина куршума. Ако се намираше в леглото си, със сигурност щеше да бъде убит (и то от член на Роландовия ка-тет), ала за щастие по това време телепортът беше коленичил и се молеше за безопасността на приятелите си. Той дори не погледна нагоре, когато прозорецът се пръсна на стотина парченца; просто започна да се моли с двойно по-голяма жар. Чуваше мислите на Динки

(НА ЮГ ТРЪГНЕТЕ)

в главата си, а после към тях се прибавиха и мисловни поточета

(С ВДИГНАТИ РЪЦЕ)

които се сляха в буйна река. Накрая се появи и гласът на Тед — той не просто се присъедини към мислите на другите, но ги засили неимоверно, превръщайки онова, което бе река

(ТАМ ЩЕ БЪДЕТЕ В БЕЗОПАСНОСТ)

в истински океан. Без да си дава сметка за това, Шийми промени молитвите си. „Отче наш“ и „Опази приятелите ми“ стана „на юг тръгнете с вдигнати ръце, там ще бъдете в безопасност“. Старият познайник на Уил Диърборн не спря да повтаря това дори когато газените бутилки в столовата зад дома „Дамли“ експлодираха с оглушителен трясък.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

За Гангли Тристъм (за вас доктор Гангли, кажете благодаря) можеше да се каже, че е един от мъжете, които всяваха най-голям страх в „Алгул Сиенто“. Той бе кан-той, който — ей така, напук — си бе избрал тахийнско вместо човешко име и ръководеше лечебницата на третия етаж в северното крило с желязна ръка. И на ролкови кънки.

В отделението цареше спокойствие, когато Гангли стоеше в кабинета си и оправяше бумащината или посещаваше апартаментите на настиналите Разрушители, ала тръгнеше ли на визитация, всички — сестри, санитари и пациенти — потъваха в почтително (и изнервено) мълчание. Някой новодошъл навярно би се изсмял при вида на дундестото, мургаво създание с двойна брадичка, което се пързаля бавно между болничните легла, стиснало стетоскопа си, а полите на бялата му престилка се развяват зад гърба му (един от Разрушителите веднъж беше казал, че докторът прилича на Джон Ървинг след несполучлива пластична операция). Този, който се смееше, никога нямаше да се присмее отново — Гангли имаше изключително остър език и никой, подиграл се на ролерите му, не се измъкваше безнаказано.

Сега той се носеше стремително между леглата, а стоманените колела (оборудването му бе закупено, преди да се измислят ролерите с пластмасови колелца) трополяха по дървения паркет.

— Искам всички картони! — крещеше той. — Чувате ли ме?… Ако изгубя само една папка в тази шибана бъркотия… само една прокълната от боговете папка… ще извадя очите на виновника и ще ги изям със следобедния си чай!

Пациентите вече ги нямаше, разбира се; беше ги натирил от леглата им още при първия сигнал на димния детектор. Неколцина санитари — долни страхливи копелета, ала той знаеше имената им и щеше да напише всичко в доклада си, когато му дойдеше времето — бяха избягали заедно с болните, но петима бяха останали — включително и личният му асистент Джек Лондон. Гангли се гордееше с тях, макар че това не си личеше от надменния тон, с който им крещеше, докато се пързаляше сред сгъстяващите се облаци дим.

— Вземете картоните, разбрахте ли? Имайте късмет да забравите нещо! Имайте късмет!

Изведнъж в прозореца проблесна сноп яркочервена светлина. Някакво оръжие навярно, защото пръсна на парчета стъклената стена, отделяща кабинета му от отделението, и превърна любимото му кресло в купчина тлеещи останки.

Лекарят се сниши и се плъзна под лазерния лъч, без изобщо да намалява скоростта си.

— Ган да му се не види! — извика един от санитарите. Беше хум — невероятно грозен, с изпъкнали като на риба очи на бледото лице. — Какво беше това?

— Няма значение! — озъби му се Гангли. — К’во те интересува толкоз, писоар смотан? Вземи картоните! Вземи шибаните картони!

Някъде отпред — в Парка може би? — се разнесе оглушителният грохот на приближаваща се машина.

— РАЗЧИСТЕТЕ ПЪТЯ! — виеше тя. — НАПРАВЕТЕ ПЪТ ЗА ПРОТИВОПОЖАРЕН ОТРЯД „БРАВО“!

Лекарят никога не беше чувал за такова нещо като противопожарен отряд „Браво“, но в „Алгул Сиенто“ имаше толкова много неща, за които не знаеше. Та той използваше само една трета от оборудването в хирургическия си кабинет например! Но както и да е, единственото, което имаше значение в момента, бяха…

Преди да успее да довърши мисълта си, газовата инсталация под кухнята експлодира. Взривът бе чудовищен — изригна точно под краката им — и Гангли Тристъм бе запратен във въздуха, докато металните колела на кънките му продължаваха да се въртят. Спътниците му бяха сполетени от същата съдба и задушливият въздух внезапно се изпълни със стотици летящи листове. Загледан в тях, лекарят си помисли, че медицинските досиета щяха да изгорят, за разлика от него… след което съзнанието му бе пронизано от друга мисъл — краят бе настъпил по-рано от очакваното.

ПЕТНАЙСЕТ

Роланд чу телепатичната заповед

(НА ЮГ ТРЪГНЕТЕ С ВДИГНАТИ РЪЦЕ. ТАМ ЩЕ БЪДЕТЕ В БЕЗОПАСНОСТ)

в съзнанието си. Време беше. Той кимна на Джейк и оризии-те полетяха. Зловещото им свистене бе едва доловимо на фона на общата какофония, но един от стражите навярно беше чул нещо, защото понечи да се обърне в мига, в който острият ръб на чинията отряза главата му и тя полетя към земята, докато очите му мигаха изумено. Обезглавеното тяло направи две крачки и се строполи с протегнати ръце върху парапета, а кръвта шуртеше като фонтан от грозната рана, с която завършваше шията му. Другият страж вече се беше приземил и лежеше бездиханен в основата на кулата.

Еди се изтъркули с лекота под товарния вагон с надпис „СУУ ЛАЙН“ и се изправи от другата страна. Още две противопожарни машини бяха изскочили от скрития зад фасадата на железарията гараж. Нямаха колела и се движеха на възглавници със сгъстен въздух. В северния край на кампуса (както съзнанието на Еди възприемаше „Синия рай“) нещо експлодира. Добре. Чудесно.

Роланд и Джейк извадиха още чинии от торбата и ги използваха, за да се промъкнат през тройните ограждения. Първият ред (по който течеше ток с високо напрежение) се разкъса със злобно, цвърчащо пращене и мигновен проблясък на син пламък. Вече бяха вътре. Движейки се бързо и безмълвно, стрелците минаха покрай лишените от охрана наблюдателници, а Ко тичаше до петите на Джейк, поемайки по уличката между дрогерията на Хенри Греъм и книжарницата на Плезънтвил.

Главната улица пустееше. Острата миризма на електричество (също като миризмата в метрото, помисли си Еди) от последните две противопожарни машини продължаваше да се усеща във въздуха, подчертавайки още повече противната воня. Далечината се огласяше от воя на сирените и димните детектори, ала въпреки това мъжът на Сузана не можеше да се отърси от впечатлението, че се намира на главната улица в Дисниленд — в канавките нямаше никакви боклуци, по стените не се виждаха никакви цинични надписи и дебелите витрини бяха идеално излъскани. Сигурно това място бе специално проектирано да разтушава обзетите от носталгия Разрушители, тъгуващи по Америка, помисли си Еди, но нима никой от тях не искаше нещо по-добро и по-реалистично от този евтин пластмасов натюрморт? Е, със сигурност изглеждаше по-привлекателно с хора по тротоарите и магазините, но бутафорният му вид просто се набиваше на очи. А може би това правеше впечатление само на него — навярно реакцията му се дължеше на обстоятелството, че бе израснал не в някое спокойно градче, а в Ню Йорк.

От другата страна на улицата се виждаха магазин за обувки, фризьорски салон, бутик и киното „Джем Тиътър“ („ВЪТРЕ Е ПРОХЛАДНО; ВЛЕЗТЕ“, обещаваше надписът на тентата). Роланд вдигна ръка, давайки знак на Еди и Джейк да пресекат улицата. Точно тук (ако всичко се развиваше според плана им) щяха да устроят засадата си. Те притичаха до другия тротоар, снишили глави, заедно с Ко, който припкаше неотлъчно до петите на Джейк. Стрелеца обаче беше неспокоен; до този момент всичко беше като по вода и това го притесняваше.

ШЕСТНАЙСЕТ

Всеки врял и кипял в сражения генерал ще ви каже, че дори и в по-малките битки (като тази) винаги настъпва момент, в който човек изгубва представа за развоя на събитията, за тяхната последователност и взаимосвързаност. Онова, което се е случило, впоследствие бива пресъздадено от историците. Впрочем необходимостта от пресъздаване на мита за последователността на събитията е една от причините за съществуването на историята.

Няма значение. Вече достигнахме точката, в която битката при „Алгул Сиенто“ започна свой собствен живот, и всичко, което мога да сторя аз, е да ви посочвам там и тук с надеждата, че ще съзрете случващото се на фона на общия хаос.

СЕДЕМНАЙСЕТ

Трампас, страдащата от екзема отрепка, чиято небрежност бе отворила очите на Тед за толкова много неща, се втурна към тълпата Разрушители, бягащи от „Дамли“, и сграбчи един от тях — кльощав, оплешивяващ мъж на име Бърди Маккан, работил като дърводелец, преди да започне да унищожава Лъчи.

— Какво става, Бърди? — извика Трампас. Мисловната му шапка беше на главата му и поради тази причина не можеше да чуе телепатичните послания, носещи се около него. — Имаш ли представа какво става по…

— Стрелят! — извика Бърди, отскубвайки се от хватката му. — Стрелят! Някъде там са! — Мъжът посочи зад себе си.

— Кой? Колко на…

— Пазете се, идиоти такива, не виждате ли, че не намалява! — изкрещя Гаски о’ Тего нейде зад Трампас и Маккан.

Трампас вдигна глава и за свой ужас зърна как първата противопожарна машина се носи стремително през центъра на Парка със запалени светлини и двама роботи-пожарникари, увиснали отзад. Пимли, Финли и Джакли светкавично отскочиха настрани, същото направи и домашният прислужник Таса, но Тами Кели бе прегазена от фучащия лъскав звяр и остана да лежи в тревата сред непрекъснато увеличаващата се супа на собствената й кръв. Беше убита от противопожарния отряд „Браво“, който не бе гасил пожари от близо осемстотин години. На мърморенето й бе дошъл краят.

И…

— РАЗЧИСТЕТЕ ПЪТЯ! — изрева първата машина. Още два алени силуета изникнаха зад къщата на Девар-лорда. Бързите рефлекси на Таса отново спасиха живота му. — ТОВА Е ПРОТИВОПОЖАРЕН ОТРЯД „БРАВО“! От горната част на машината се подаде някакво приспособление подобно на пумпал, което започна да разпръсква вода в осем различни посоки. — НАПРАВЕТЕ ПЪТ ЗА ПРОТИВОПОЖАРЕН ОТРЯД „БРАВО“!

И…

Джеймс Кагни — тахийнът, който стоеше с Гаски във фоайето на дома „Феверал“, когато започнаха неприятностите (помните ли го?) — разбра какво ще се случи и закрещя на стражите, които тъкмо се изнизваха от западното крило на „Дамли“ с кръвясали очи и дробове; раздирани от кашлица. Панталоните на някои от тях горяха и съвсем малка част от тях носеха оръжията си, но и това беше нещо, слава на Ган и всички богове!

Каг им закрещя да се махат веднага оттам, ала в адската какофония едва чуваше собствения си глас. Видя как Джоуи Растосович дърпа двама настрани, а хлапето Ърншоу изблъсква един друг. Част от кашлящите, плачещи бегълци зърнаха връхлитащата противопожарна машина и се разбягаха като пилци. В следващия момент обаче противопожарният отряд „Браво“ се вряза в стражите от западното крило, без да забавя скоростта си, разпръсквайки вода във всички посоки на компаса.

И…

— Боже Господи, не! — изстена Пимли Прентис и закри лицето си с ръце; Финли, от друга страна, гледаше като хипнотизирай. Той видя как една от отрепките — Бен Аликзандър, бе сигурен в това — потъва под огромните гуми на първата машина. Друг от стражите беше халосан от хромираната решетка и размазан в стената на „Дамли“, когато аленото туловище на пожарната се вряза в сградата сред дъжд от дъски и стъкла, след което едно от предните колела пропадна в стълбищната шахта на сутерена, а някакъв робот започна да вие:

— КАТАСТРОФА! УВЕДОМЕТЕ КОМАНДВАНЕТО! КАТАСТРОФА!

„Сериозно ли бе, Шерлок?“ — помисли си Финли, докато зяпаше кървавата следа в тревата с болезнено любопитство. Колко от подчинените му бяха убити от този проклет дефектен боклук? Шест? Осем? Или цяла шибана дузина?

Зад дома „Дамли“ отново се разнесе онова ужасно къф-къф-къф, което най-вероятно се дължеше на стрелба с автоматично оръжие.

Един дебел Разрушител на име Уейвърли се блъсна в него и Невестулката го сграбчи, преди да е успял да се отдръпне.

— Какво става? Кой ви каза да тръгнете на юг? — За разлика от Трампас тахийнът не носеше мисловна шапка и посланието

(НА ЮГ ТРЪГНЕТЕ С ВДИГНАТИ РЪЦЕ. ТАМ ЩЕ БЪДЕТЕ В БЕЗОПАСНОСТ)

отекваше в съзнанието му с такава сила, че бе абсолютно невъзможно да мисли за каквото и да било.

Пимли, който стоеше до него, също сграбчи тази мисъл и му изпрати следното: „Това е само Бротиган. Кой друг би могъл да вземе тази идея и да я усили до такава степен? Никой.“

И…

Гаски улови за ръцете Каг и Джакли и им нареди да съберат всички въоръжени стражи, след което да ги пратят да охраняват Разрушителите, движещи се на юг. Те го изгледаха с празен поглед — паниката бе замъглила очите им — и той тъкмо понечи да им се разкрещи с цялата сила на дробовете си, когато ги връхлетяха другите две противопожарни машини. По-голямата от тях блъсна двама Разрушители, превръщайки ги на пихтия — едната жертва бе Джоуи Растасович. Когато червеното й туловище отмина, брулейки тревата с мощните струи сгъстен въздух, излизащи от соплата й, Таня падна на колене до умиращия си съпруг и вдигна ръце към небето. Жената крещеше с пълно гърло, но Гаски едва я чуваше. В очите му бяха избили сълзи на безсилие и страх. „Подли псета — помисли си той. — Мръсни подли псета, нападащи от засада!“

И…

В северния край на „Алгул Сиенто“ Сузана напусна укритието си, насочвайки се към тройните ограждения. Това не влизаше в предварителния план, ала желанието да стреля и да убива бе по-силно от всякога. Просто не можеше да се въздържи — Роланд прекрасно би я разбрал. Освен това гъстият дим, който се стелеше от дома „Дамли“, поне за момента бе скрил тази част на поселището под тъмната си пелена. Яркочервените лъчи от лазерните пушки я прорязваха периодично като неонови светлини и Сузана си напомни да не пресича пътя им, ако не иска да се сдобие с петсантиметрова дупка в тялото си.

Тя изстреля няколко куршума от койота в преградата — външен, среден, вътрешен ред, — след което форсира триколесния скутер към димната завеса, презареждайки в движение.

И…

Разрушителят на име Уейвърли се опита да се отскубне от Финли. „Не, драги, забрави, няма да стане, избий си го от психарската глава“ — помисли си Шефът на охраната. Той придърпа човечеца — който бе работил като счетоводител в предишния си живот — по-близо до себе си, след което го зашлеви два пъти през лицето — толкова силно, че дланта го заболя. Уейвърли изкрещя от болка и изненада.

— Кой е там, да го еба? — изрева Невестулката. — КОЙ ШИБАНЯК ПРАВИ ТОВА? — Двете противопожарни машини вече бяха спрели пред Школата и изпращаха могъщи струи вода в пламъците. Финли се съмняваше, че това ще помогне, но поне нямаше да навреди. Беше цяло чудо, че проклетите огнеборци не се опитаха да срутят сградата, която трябваше да спасят, подобно на първата единица от отряд „Браво“.

— Не зная, господине! — проплака Уейвърли. От носа и устата му течеше кръв. — Не зная, но мръсните копелета са поне петдесет, а може би и сто! Динки ни спаси! Господ да благослови Динки Ърншоу!

Междувременно Гаски о’ Тего бе прегърнал през вратовете Джеймс Кагни и Джакли. Гарваноглавият Джакли за малко да си плюе на петите, но заместникът на Финли го сграбчи в последния момент. Трябваха му и двамата.

И…

— Шефе! — извика Финли о’ Тего. — Шефе, трябва да гепим онова хлапе Ърншоу! Работата яко намирисва!

И…

Каг бе притиснал лице към едната буза на Гаски, а Джакли към другата. Заместникът на Финли им повтори заповедта, която бе получил от своя шеф — вземете въоръжените стражи и последвайте бягащите Разрушители. „Не се опитвайте да ги спрете — просто останете с тях! И, за Бога, гледайте да не се изпържат на огражденията! Не им позволявайте да се доближат до тях, преминат ли веднъж: от другата страна на…“

Преди да успее да довърши, се разнесе оглушителна експлозия и от гъстия дим изхвръкна нечие тяло, стоварвайки се точно до краката им. Това беше Гангли, лекарят на поселището — бялата му престилка гореше, а ролковите кънки бяха още на краката му.

И…

Сузана Дийн зае позиция до левия заден ъгъл на „Дамли“, кашляйки от задушливия дим. От мястото си виждаше трима от стражите — Гаски, Джакли и Кагни. Преди да успее да натисне спусъка, те бяха скрити от облак дим. Когато той се разсея, Джакли и Каг бяха изчезнали — най-вероятно за да се присъединят към останалите стражи, влизайки в ролята на овчарски кучета, които пазят изплашеното си стадо. Гаски обаче още си стоеше там и тъмнокожата жена го повали с един-единствен изстрел.

Пимли не забеляза нищо. В съзнанието му все по-дълбоко се загнездваше подозрението, че целият този смут и хаос е само на повърхността; решението на Разрушителите да се отдалечат от нападателите в северната част на „Синия рай“ бе взето твърде бързо и изтеглянето им беше прекалено организирано.

„Не Ърншоу — каза си той. — Бротиган е този, който ми трябва.“

Но преди да потърси с поглед Тед, Таса го прегърна, целият разтреперан, и започна да бръщолеви, че къщата на Господаря горяла, той бил изплашен, ужасно изплашен, а всички дрехи на Господаря, както и книгите му…

Пимли Прентис го халоса по главата и младежът се строполи като нокаутиран на зелената трева. Обединената мисъл на Разрушителите (зломисъл, а не добромисъл) бръмчеше противно

(С ВДИГНАТИ РЪЦЕ, ТАМ ЩЕ БЪДЕТЕ)

в съзнанието му, заплашвайки да изтика всички мисли от главата му. Шибаният Бротиган бе виновен за всичко това, знаеше го със сигурност, и сигурно отдавна си беше плюл на петите… освен ако…

Девар-лордът погледна към пийсмейкъра в ръката си, замисли се за момент, след което пъхна револвера в кобура под лявата си мишница. Шибаният Бротиган му трябваше жив. Шибаният Бротиган трябваше да обясни някои неща… да не говорим, че го чакаше и доста Разрушаване.

Къф-къф-къф. Куршумите свистяха навсякъде около него. Навсякъде бягаха хора, тахийни и кан-той. И — Исусе Христе! — съвсем малка част от тях бяха въоръжени; предимно хумите, патрулирали покрай огражденията. Онези, които охраняваха Разрушителите, по принцип не се нуждаеха от оръжия, защото телепатите бяха кротки като агънца и самата мисъл за нападение отвън изглеждаше абсурдна до…

„До момента, в който не се превърна в действителност“ — скръцна със зъби Пимли и потърси с поглед Трампас.

— Трампас! — кресна той. — Трампас! Хей, каубой! Намери Ърншоу и веднага го доведи при мен! Чуваш ли? Намери Ърншоу!

Тук, в централната част на Парка, шумът не беше толкова оглушителен и отрепката с екземата ясно чу думите на Девар-лорда. Той побягна след Динки и сграбчи младежа за ръката.

И…

Единайсетгодишната Данийка Ростов най-накрая излезе от непрогледната димна завеса, стелеща се над долната половина на дома „Дамли“, като влачеше две червени колички след себе си. Лицето й бе алено и подуто; от очите й бликаха сълзи и тя бе превита почти на две от усилието да дърпа Бадж, който седеше в едната количка, и Седж, който беше в другата. И двамата имаха огромните глави и тесните, мъдри очи на страдащите от хидроцефалия, но Седж поне имаше два мънички израстъка вместо ръце, докато Бадж си нямаше никакви. Покрай устите им бе избила пяна и те издаваха дрезгави, хъхрещи звуци.

— Помогнете ми! — едва успя да извика Дани, разтърсена от мощен пристъп на кашлица. — Помогнете му, преди да се задушат!

Динки я видя и веднага забърза към нея; Трампас обаче го задържа, макар и да си личеше, че сърцето му диктува друго.

— Не, Динк — рече той с извинителен, но твърд глас. — Нека някой друг да й помогне. Шефът иска да си поговори с…

— Пусни го, Трампас — нареди му някакъв глас. Той принадлежеше на Тед Бротиган — лицето му бе пребледняло, а устните му се бяха свили до тънка линия. — Харесвам те, старче, но днес по-добре да не се месиш в работата ни.

— Тед? Какво…

Динк се помъчи да се отскубне от хватката му, ала отрепката го дръпна рязко назад. В този миг Бадж изгуби съзнание и се катурна с главата напред от количката си. Въпреки че тревата беше мека, черепът му изпращя като сцепена диня и Данийка Ростов нададе влудяващ писък.

Динки се хвърли към нея, но Трампас отново го придърпа към себе си, изваждайки междувременно 38-калибровия си колт „Удсман“, който държеше в кобура под мишницата си.

Времето на приказките беше отминало. Тед Бротиган не бе използвал умственото си копие от онзи случай в Акрон през 1935, когато бяха откраднали портфейла му; не го бе използвал дори когато отрепките го бяха заловили в Кънектикът през 1960, макар че в интерес на истината гази идея доста го бе изкушавала. Беше се зарекъл никога вече да не го използва отново и определено не искаше да го хвърля срещу

(усмихни се, когато казваш това)

Трампас, който винаги се бе държал добре с него. Обаче трябваше на всяка цена да стигне до южния край на поселището, преди надзирателите да възстановят реда, и нямаше никакво намерение да оставя Динки в ръцете на Пимли Прентис.

Освен това беше бесен. Горкият Бадж, който винаги се усмихваше на всички!

Беловласият мъж се концентрира и усети как внезапна болка пронизва главата му. Копието полетя. В същия миг Трампас пусна Динки и хвърли на Тед поглед, изпълнен с недоумение и безмълвен укор — поглед, който Бротиган щеше да помни до края на живота си. Сетне отрепката се хвана с две ръце за главата като човек, измъчван от най-силното главоболие на света, и се строполи бездиханен на тревата с подуто гърло и синкав език, стърчащ от устата му.

— Хайде! — извика Тед и сграбчи ръката на Динки. Добре, че Прентис гледаше другаде — вниманието му бе привлечено от поредната експлозия.

— Но Дани… и Седж!

— Тя ще издърпа Седж! — извика му беловласият мъж и добави мислено:

(вече не й се налага да влачи Бадж)

Тед и Динки се втурнаха напред точно в момента, в който Пимли Прентис се обърна и ги видя. Той се вгледа недоумяващо в Трампас, след което им кресна да спрат — да спрат в името на Пурпурния крал.

Финли о’ Тего извади пистолета си, но преди да успее да се прицели, Данийка Ростов се хвърли върху него, драскайки и хапейки го като бясна котка. Момичето не беше много леко, ала внезапното нападение така го изненада, че Невестулката за малко да загуби равновесие и да се строполи на земята. Тахийнът обаче бързо възвърна самообладанието си и обгърна шията на девойката с ръка, изблъсквайки я настрани, но дотогава Тед и Динки вече се бяха отдалечили на значително разстояние и всеки момент щяха да изчезнат сред гъстия дим.

Финли стисна пистолета с две ръце, пое си дълбоко дъх, задържа го и натисна спусъка. От ръката на стареца рукна кръв и той залитна; копелето Ърншоу обаче го улови и двамата се скриха зад ъгъла на „Шапли“.

— Идвам, мили мои! — излая Невестулката след тях. — Идвам и когато ви спипам, ще ви се прииска никога да не сте се раждали! — Ала след като я изрече, заплахата му се стори клиширана и изпразнена от съдържание.

Вече всички обитатели на „Алгул Сиенто“ — Разрушители, тахийни, кан-той с кървави червени дупки, зейнали на челата им като допълнителни очи — тичаха на юг. Тогава Шефът на охраната видя нещо, което никак не му хареса: Разрушителите и само Разрушителите бързаха натам с вдигнати ръце. Ако откъм южните ограждения имаше още опустошители, щяха прекрасно да знаят по кого да стрелят, нали така?

И…

В стаята си на третия етаж на дома „Корбет“ Шийми Руиз, който продължаваше да стои на колене, кашляйки от дима, който нахлуваше през разбития прозорец, бе възнаграден с откровение… или това бе просто неговото въображение — изберете сами. Както и да е, той скочи на крака, а очите му, които обикновено гледаха дружелюбно, макар и с известно притеснение на заобикалящия го свят, бяха по-бистри от всякога и изпълнени с радост.

— ЛЪЧЪТ КАЗВА БЛАГОДАРЯ! — извика той на празната стая. Сетне се огледа наоколо, щастлив като Ебънизър Скрудж[4] след прозрението, че духовете са изчезнали, и се втурна към вратата, както си беше по чехли. Едно остро парче стъкло прониза стъпалото му — носейки смъртта му на върха си; горкият Шийми, кажете Дискордия, — но понесеният на крилете на възторга телепорт изобщо не го усети. Той хукна по коридора и се спусна по стълбите, вземайки по няколко стъпала едновременно.

На площадката на втория етаж се натъкна на възрастна дама (също Разрушител) на име Бел О’ Рурк. Шийми я сграбчи за раменете, разтърси я и извика въодушевено в смаяната й физиономия:

— ЛЪЧЪТ КАЗВА БЛАГОДАРЯ! ЛЪЧЪТ КАЗВА, ЧЕ ВСИЧКО МОЖЕ ДА СЕ ОПРАВИ! НЕ Е КЪСНО! СПРЯХМЕ ТОЧНО НАВРЕМЕ!

Сетне се втурна напред, за да разгласи добрата вест (добра за него, де) на всички останали, и…

На главната улица Роланд погледна първо към Еди Дийн, а после и към Джейк Чеймбърс.

— Идват — рече Стрелеца. — Идват и тук ще се намесим ние. Чакайте заповедта ми, после се изправете и нека прицелът ви бъде точен.

ОСЕМНАЙСЕТ

Първи се появиха Разрушителите; те тичаха като обезумели, вдигнали ръце, и прекосиха улицата, без изобщо да забележат нито Еди, който се бе скрил в касата на „Джем Тиътър“ (мъжът на Сузана бе разбил витрината от трите страни с дръжката на револвера, който някога бе принадлежал на Роланд), нито Джейк (притаил се в стария форд, паркиран пред плезънтвилската хлебарница), нито Роланд (заел позиция зад един манекен на витрината на модния бутик).

Бегълците стигнаха отсрещния тротоар и се заозъртаха недоумяващо наоколо.

„Махайте се оттук — помъчи се да им внуши Роланд. — Махайте се оттук! Тръгнете по алеята и гледайте да се отдалечите колкото се може повече.“

— Хайде! — извика един от тях и те се втурнаха по алеята между книжарницата и дрогерията на Хенри Греъм. В този момент на главната улица дотичаха още трима Разрушители, а след тях се появи и първият от стражите — човек, вдигнал пистолета до изплашеното си, ококорено лице. Роланд го взе на мушка… ала не натисна спусъка.

Скоро дойдоха още надзиратели; както Роланд очакваше (и се надяваше) те се разпръснаха, опитвайки се да обградят поверениците си. Явно смятаха да попречат на бягството да се превърне в бунт.

— Стройте се в две колони! — изграчи някакъв тахийн с глава на гарван. — Стройте се в две колони и ги подберете между вас, в името на бащите ви!

Един от другите — червеноглав тахийн с разпасана риза — му кресна:

— Ами оградата, Джакли? Какво да правим, ако се юрнат към оградата?

— Нищо, Каг, просто…

Един от Разрушителите изкрещя, когато се опита да се промъкне покрай гарвана, и той — Джакли — го блъсна толкова силно, че горкият човечец полетя с разперени ръце към паважа.

— Стойте един до друг, червеи такива! — изсъска тахийнът. — Щом искате, бягайте, но поне спазвайте някакъв ред! — Сякаш в случилото се имаше някакъв ред, помисли си Роланд злорадо. Сетне гарваноглавият извика на онзи на име Джакли: — Остави двама-трима да се изпържат — останалите веднага ще си научат урока!

Ако Еди или Джейк бяха започнали да стрелят в този момент, нещата щяха сериозно да се усложнят, но стрелците можеха да чакат. Те наблюдаваха от укритията си как персоналът на „Синия рай“ се опитва да въдвори някакво подобие на ред сред бушуващия хаос. Появиха се още стражи; Джакли и червеноглавият им заповядаха да се строят в две редици, образувайки коридор от двете страни на улицата. Неколцина Разрушители успяха да се изплъзнат, ала повечето останаха впримчени между слугите на Пурпурния крал.

В този миг се появи един нов тахийн с глава на невестулка, който пое командването от онзи на име Джакли. Той потупа двама-трима Разрушители по гърбовете, при което те се втурнаха изплашени напред.

На юг от главната улица някой извика:

— Жиците са срязани! — След което друг добави: — Май стражите са мъртви! — Тази думи бяха последвани от ужасен писък и Роланд бе повече от сигурен, че някой нещастен телепат току-що се бе натъкнал на нечия отрязана глава в тревата.

Виковете на потресените Разрушители още не бяха заглъхнали, когато Динки Ърншоу и Тед Бротиган се появиха между хлебарницата и магазина за обувки — толкова близо до скривалището на Джейк, че той можеше да се протегне и да ги докосне. Спомощникът беше ранен. Десният ръкав на ризата му бе почервенял от лакътя надолу, но старецът се държеше на крака — макар и с помощта на Динки, който го крепеше с една ръка. Щом се изплъзнаха от стражите, Тед се обърна и погледна точно към мястото, където бе застанал Стрелеца, след което двамата поеха по алеята и се скриха от погледа му.

Това означаваше, че бяха в безопасност… поне за известно време. Ала къде беше голямата клечка? Къде беше Прентис — човекът, който управляваше това омразно място? Роланд искаше както него, така и онзи тахийн с муцуна на невестулка — отрежи главата на змията и змията умира. Не можеха да чакат повече. На главната улица почти не бяха останали Разрушители; Стрелеца не смяташе, че сай Невестулка ще стои тук още дълго — напротив, щеше да се опита да попречи на поверениците си да преминат през оградата. Естествено, че нямаше да стигнат далеч в тази безплодна и пустееща земя, ала тахийнът сигурно си мислеше, че щом в северната част на „Алгул Сиенто“ има опустошители, бе напълно възможно в южния му край да чакат спасителни отряди, които да…

И ето че най-сетне се появи, слава на боговете и на Ган — сай Пимли Прентис, Девар-лорд на „Синия рай“. Той се олюляваше, докато вървеше, и по изражението му си личеше, че е потресен от случилото се. Личният му пистолет се поклащаше в кобура под месестата му ръка, а от носа и едното му око течеше кръв, сякаш вълненията му бяха дошли в повече и нещо се бе скъсало вътре в главата му. Той се приближи до Невестулката, кла туткайки се като пиян — впоследствие, когато печалното събитие вече се бе случило, Роланд щеше да се обвинява, че не бе обърнал достатъчно внимание на тази походка; — навярно за да поеме командването на операцията. От кратката им, но гореща прегръдка, която едновременно даряваше и получаваше утеха, Стрелеца разбра всичко, което искаше да узнае за близостта на отношенията им.

Той насочи револвера си към главата на Прентис, натисна спусъка и видя как във въздуха се разхвърчаха кръв и косми. Девар-лордът разпери ръце към мрачното небе и се строполи в краката на потресения тахийн.

Сякаш в отговор на случилото се атомното слънце се включи в същия миг и лъчите му изпълниха света с ярката си светлина.

— Хайл, стрелци, избийте ги до крак! — извика Роланд и дясната му длан се стрелна към петлето на револвера му — тази древна машина за убиване, — в типичен каубойски маниер. Той успя да повали четирима, преди стражите — наредени като глинени патета в панаирджийско стрелбище — да осъзнаят какво става, камо ли да реагират на изстрелите му. — За Гилеад, за Ню Йорк, за Лъча, за вашите бащи! Чуйте ме, чуйте ме! Повалете всички! ИЗБИЙТЕ ГИ ДО КРАК!

Така и сториха; Стрелеца от Гилеад, бившият наркоман от Бруклин, самотното дете, някога известно на госпожа Грета Шоу като ’Бама. А зад тях, от юг, носейки се през облаците дим с триколесния си скутер (който се бе отклонил само веднъж от неотклонния си курс, за да заобиколи прегазения труп на икономката Гами Кели), дойде и четвърти — жената, членувала в Националната асоциация за права на цветнокожите, някогашна привърженичка на „пасивната съпротива“, която бе поела — непоколебимо и веднъж завинаги — по пътя на оръжието. Сузана застреля трима пипкави човешки стражи и един страхлив тахийн. Той носеше пушка на гърба си, ала дори не се опита да я използва; вместо това вдигна лъскавите си, покрити с перушина ръце — главата му напомняше мечешка муцуна — и помоли за милост. Тъмнокожата жена, която никога нямаше да забрави какво се бе случвало тук (да не говорим за стриваните на пюре детски мозъчета, с които хранеха Лъчеубийците за по-голяма ефективност), не изпълни молбата му, ала обстоятелството, че го лиши бързо от жалкия му живот, без да му причинява допълнителни страдания, само по себе си представляваше истински акт на милосърдие.

Когато триколесният скутер излезе на улицата между киното и фризьорския салон, стрелбата вече бе престанала. Финли и Джакли умираха; Джеймс Кагни лежеше бездиханен, а човешката му маска бе съдрана от отблъскващата му плъхоподобна муцуна; а до тях се търкаляха още поне трийсетина умиращи стражи. Доскоро безупречните канавки на Плезънтвил преливаха от кръвта им.

Останалите стражи навярно се криеха, уверени, че са нападнати от стотина или повече опитни бойци, опустошители от Бог знае къде. Повечето Разрушители вече се намираха на затревените площи между главната улица и южните наблюдателници, сгушени един до друг като овце, каквито и бяха. Тед вече бе започнал да се грижи за тях, без да обръща внимание на кървящата си ръка.

После целият северен контингент на армията от опустошители се появи в началото на алеята до „Джем Гиътър“ — една безнога чернокожа жена, караща триколесен всъдеход. Лявата й ръка бе сграбчила кормилото, докато дясната (в която държеше картечния пистолет) само бе облегната на него. Когато видя камарата трупове на улицата, тя кимна с безрадостно задоволство.

Еди излезе от касата на киното и я прегърна.

— Ей, захарче, как си? — измърка тя, докато обсипваше с целувки врата му по такъв начин, че съпругът й потръпна. Сетне към тях се присъедини и Джейк — лицето му беше пребледняло, но спокойно — и Сузана обгърна с ръка раменете му, за да го придърпа по-близо. Погледът й се спря на Роланд, който стоеше на тротоара до тримата, които бе изтеглил в Средния свят. Револверът му се поклащаше до лявото му бедро. Можеше ли да почувства копнежа, изписан на лицето му, запита се Сузана. Съзнаваше ли изобщо, че той бе там? Тъмнокожата жена се съмняваше.

— Ела тук, Гилеад — рече тя. — Това е групова прегръдка, а ти си част от групата.

За момент той сякаш не разбра поканата или пък се престори, че не я разбира. Сетне пристъпи напред, спирайки се да прибере пистолета в кобура и да вдигне Ко, и застана между Джейк и Еди. Четириногият им приятел веднага скочи в скута на Сузана, като че ли това бе най-естественото нещо на света. После Стрелеца обгърна с едната си ръка кръста на Еди, а с другата — този на Джейк. Сузана се протегна нагоре (пухкавото зверче задраска комично с лапички, за да се задържи на мястото си) и обви с ръце врата на Роланд, целувайки го по загорялото от слънцето чело. Джейк и Еди се засмяха. Техният дин също се засмя — така се смеем, когато сме изненадани от щастието.

Искам да ги видите така; искам да ги запомните така и да ги запомните добре. Ще го направите ли? Те са скупчени около триколесния скутер на Сюз, прегърнати след победата, която съвсем заслужено спечелиха. Искам да ги видите така, но не защото са извоювали велика битка — те знаят това по-добре от всеки друг, — а защото в този момент са ка-тет за последен път. Историята за тяхната задруга свършва тук, на тази бутафорна улица и под това изкуствено слънце; останалата част от разказа ми ще бъде кратка и жестока в сравнение с онова, което сте чули от мен досега. Защото, когато един ка-тет се разпадне, краят винаги настъпва бързо.

Кажете сбогом.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

Пимли Прентис гледаше през кървавата пелена, спуснала се над умиращите му очи, как по-младият от двамата мъже се отделя от общата им прегръдка и се приближава към Финли о’ Тего. Стрелецът видя, че Невестулката още мърда, и приклекна на едно коляно до него. Тъмнокожата жена, вече слязла от триколесния си всъдеход, и момчето започнаха да обикалят останалите жертви и да доубиват тези, които бяха още живи. Въпреки че бе тежко ранен в главата (а може би тъкмо поради тази причина), Пимли си даде сметка, че това бе по-скоро проява на милосърдие, отколкото на жестокост. Девар-лордът предполагаше, че след като приключат с това, ще се съберат с остатъка от страхливите си, притворни приятели, за да претърсят всички сгради в „Синия рай“ за оцелели стражи, които ще застрелят. „Няма да намерите много, мили пъзльовци — помисли си той. — Вече очистихте две трети от подчинените ми.“ А колко опустошители бяха повалили те на свой ред? Доколкото Пимли бе запознат, нито един.

Но май можеше да направи нещо по въпроса. Дясната му ръка бавно и мъчително запълзя към кобура под лявата му мишница, където се намираше верният му пийсмейкър.

Междувременно Еди бе допрял дулото на гилеадския си револвер с ръкохватки от сандалово дърво до главата на Човека-невестулка. Пръстът му тъкмо щеше да натисне спусъка, когато видя, че тахийнът, който беше прострелян в гърдите, кървеше силно и явно всеки момент щеше да издъхне, го гледа съсредоточено, явно беше в съзнание. В очите му се четеше и нещо друго, ала Еди не го бе грижа за това. Нещо като презрение. Младият мъж вдигна поглед и зърна Сузана и Джейк, които проверяваха жертвите в източната част на полесражението, зърна Роланд, който стоеше на тротоара и говореше с Динки и Тед, докато превързваше ръката на беловласия мъж. Двамата бивши Разрушители го слушаха внимателно и макар че на лицата им бе изписано съмнение, кимаха с глави.

Съпругът на Сузана отново насочи вниманието си към умиращия тахийн.

— В края на пътеката си, приятелю — рече му той. — Искаш ли да кажеш нещо, преди да излезеш на полянката?

Финли кимна.

— Кажи го тогава, друже. Обаче бъди кратък, ако искаш да го кажеш цялото.

— Ти и ония сте едни страхливи псета! — процеди с усилие Човекът-невестулка. Вероятно бе улучен в сърцето — или поне така го чувстваше, — но щеше да каже това; трябваше да го каже, и щеше да накара проклетото си сърце да бие, докато не изрече всичко, което искаше да каже. Едва тогава щеше да издъхне и да посрещне мрака. — Притворни бъзливи псета, избиващи хората от засада. Това искам да кажа.

Еди се усмихна безрадостно.

— А какво да кажем за страхливите псета, които използваха деца, за да унищожат целия свят от засада, приятелю? Цялата вселена?

Тахийнът примигна, сякаш изобщо не очакваше подобен отговор. Навярно не очакваше никакъв отговор — освен последния куршум.

— Аз… само изпълнявах чужди заповеди.

— Не се и съмнявам — отвърна младият стрелец. — И ги изпълняваше стриктно до самия край. Приятно прекарване в Ада, На’ар или както там му викаш. — При тези думи той допря дулото на револвера до слепоочието на Финли и натисна спусъка. Шефът на охраната на „Алгул Сиенто“ потръпна веднъж и застина неподвижно. Намръщен, Еди се изправи на краката си.

Докато правеше това, забеляза някакво движение с периферното си зрение и видя, че един от повалените — главният шеф — се е надигнал на един лакът. Пистолетът му — 40-калибров „Пийсмейкър“, който бе екзекутирал един изнасилвач — бе прицелен. Рефлексите на Еди бяха бързи, но нямаше никакво време да ги използва. Револверът на ки’-дам (както Динки Ърншоу наричаше сай Прентис) изгърмя веднъж, от дулото му изригнаха пламъчета и кръвта рукна от челото на Еди Дийн. Косата на темето му се надигна за миг във въздуха, сякаш разрошена от внезапен порив на вятъра, когато куршумът излезе от черепа му. Мъжът се плесна по челото, закривайки с длан дупката, появила се над дясното му око — досущ като човек, който се е сетил със закъснение за жизненоважната работа, която е трябвало да свърши.

Роланд мигом се завъртя, изваждайки револвера от кобура си с мълниеносно движение. Джейк и Сузана също се обърнаха. Тъмнокожата жена видя как съпругът й стои на средата на улицата, притиснал ръка към челото си.

— Еди? Скъпи?

Пимли вече се готвеше да дръпне спусъка за втори път, оголил зъби в злорада гримаса, ала Роланд го простреля в гърлото и Девар-лордът на „Алгул Сиенто“ се търкулна наляво, а револверът излетя от ръката му и издрънча на земята до трупа на неговия приятел Невестулката.

— Еди! — изпищя Сузана и запълзя на лакти и колене към съпруга си. — „Не е ранен лошо — повтаряше си жената, — не е ранен лошо, мили Боже, не позволявай да се случи нещо лошо на мъжа ми…“

Тогава тя забеляза кръвта, която бликаше под дланта му и капеше на улицата, и осъзна с болезнена сигурност, че раната бе лоша.

— Сюз? — попита съпругът й. Гласът му беше чист и ясен. — Сюзи, къде си? Не мога да те видя.

Той направи една крачка, после втора, трета… и изведнъж се строполи ничком на улицата, както дядото на Тян Джафърдс бе разбрал на секундата, когато го бе зърнал. Защото това момче бе стрелец, истина ви казвам, и този край бе единственият, който такъв като него би могъл да очаква.

[1] Марка удобни кресла за гледане на телевизия с подвижна облегалка и сгъваема поставка за краката. — Б. пр. ↑

[2] Игра на думи между lazer (лазер) и lazy (мързелив) — Б. пр. ↑

[3] Английски стихотворен размер, състоящ се от пет стъпки (в случая петостъпен ямб). — Б, пр. ↑

[4] Скъперникът от „Коледна песен“ на Чарлз Дикенс — Б. пр. ↑

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

КА-ТЕТЪТ СЕ РАЗПАДА

ЕДНО

Настъпилата нощ завари Джейк Чеймбърс да седи неутешим пред кръчмата „Детелина“ в източния край на плезънтвилската главна улица. Труповете на стражите бяха изнесени от роботи от ремонтния отдел и поне това бе някакво облекчение. От час и нещо вече Ко седеше в скута на момчето — обикновено рунтавелкото не правеше така, ала сега навярно усещаше, че Джейк има нужда от него. На няколко пъти момчето се разплака, заровило лице в козината на пухкавия си приятел.

През по-голямата част от този безкраен ден в съзнанието на младия стрелец говореха два различни гласа — нещо, което не му се бе случвало от години; по-точно, откакто бе преживял необяснимата травма в ранното си детство, останала незабелязана за родителите му.

„Еди умира — каза първият глас (този, който едно време го уверяваше, че в килера му дебнат чудовища, които ще изпълзят оттам и ще го изядат жив). — Той лежи в една от стаите в дома «Корбет», Сузана е при него и той не спира да говори, но умира.“

— „Не — отрече вторият глас (този, който го уверяваше — не особено сполучливо, — че чудовища не съществуват). — Не, това не е вярно. Еди си е… Еди! Освен това ние сме ка-тет. Може да загине, когато достигнем Тъмната кула… може би всички ще загинем, когато достигнем Тъмната кула, но да умре тук и сега… абсурд.“

„Еди умира — повтори първият глас. Беше неумолим. — В главата му има дупка — достатъчно голяма, за да пъхнеш юмрука си вътре — и той умира.“

Вторият глас продължи да отрича, ала аргументите му бяха още по-слаби.

Момчето се чувстваше толкова зле, че дори мисълта, че са съумели да спасят Лъча (според Шийми бяха успели; той сновеше из притихналото поселище и разгласяваше добрата вест — „ЛЪЧЪТ КАЗВА, ЧЕ ВСИЧКО ЩЕ БЪДЕ НАРЕД! ЛЪЧЪТ ВИ КАЗВА БЛАГОДАРЯ!“), не можеше да го накара да се почувства по-добре. Загубата на Еди беше прекалено висока цена дори за подобно нещо. А разпадането на ка-тета бе още по-висока цена. Всеки път, когато Джейк си мислеше за това, стомахът му се свиваше на топка и момчето отправяше безмълвни молитви към Господ, към Ган, към Исус Човека, към всеки един поотделно и към всички тях — да сторят чудо и да спасят живота на Еди.

Молеше се дори и на писателя.

„Спаси живота на приятелите ми и аз ще спася твоя — обръщаше се той към Стивън Кинг, когото никога не беше виждал. — Спаси Еди и няма да оставим онзи микробус да те блъсне. Заклевам се.“

Сетне пред очите му отново изплува образът на Сузана — как крещи името на съпруга си и се опитва да го обърне по гръб, а Роланд я хваща за ръцете и казва: „Не бива да правиш това, Сузана, не бива да го местиш.“ Тя му се разкрещява; лицето й е обезумяло и непрекъснато се променя, понеже всяка от двете личности вътре в нея поема контрола за няколко секунди, след което бива изместена от другата. „Трябва да му помогна! — проплаква тя с гласа на Сузана, след което другата изграква с дрезгавия си глас: — Пусни ме, копеле! Нека си направя моето вуду връз него и той ще се дигне и ще тръгне, ще видиш!“ Стрелеца обаче не я пуска и я държи здраво, докато тя се мъчи да се отскубне, а Еди лежи на улицата — жив, не мъртъв, навярно би било по-добре да е мъртъв (дори и това да означава край на молитвите за чудеса и край на надеждата), ала Джейк вижда как прашните му пръсти потръпват и го чува как мърмори несвързано като човек, който говори насън.

После идва и Тед, следван от Динки, а зад тях се влачат още двама-трима Разрушители. Тед коленичи до мятащата се, пищяща жена и дава знак на Динки да коленичи от другата й страна. От тях започва да струи нещо — нещо дълбоко и успокояващо. То не е предназначено за Джейк — не, в никакъв случай — но момчето го улавя и усеща как галопиращото му сърце забавя ударите си. Той поглежда към лицето на беловласия мъж и вижда, че зениците му се свиват и разширяват, свиват се и се разширяват.

Виковете на Сузана заглъхват и прерастват в приглушени стенания. Тя поглежда към Еди и когато навежда глава, няколко сълзи се отронват от очите й и навлажняват ризата му подобно на дъждовни капчици. В този момент Шийми се появява от една от алеите, прогласявайки с пълен глас на всички, които могат да го чуят, че „ЛЪЧЪТ КАЗВА БЛАГОДАРЯ! ЛЪЧЪТ КАЗВА, ЧЕ ВСИЧКО МОЖЕ ДА СЕ ОПРАВИ! НЕ Е КЪСНО! СПРЯХМЕ ТОЧНО НАВРЕМЕ! ЛЪЧЪТ КАЗВА БЛАГОДАРЯ! ВЕЧЕ ТОЙ САМ ЩЕ СЕ ИЗЦЕЛИ!“, докато накуцва с единия си крак (никой от тях не забелязва това). Динки измърморва нещо на увеличаващата се тълпа от някогашни Лъчеубийци, и неколцина отиват при телепорта и му казват да млъкне. Противопожарните аларми не спират да вият, но машините на отряд „Браво“ вече са овладели трите най-страшни пожара — тези в „Дамли“, „Шапли“ и „Феверал“.

Следващото нещо, което си спомня Джейк, са пръстите на Тед Бротиган — изящните му дълги пръсти, които гой прокарва през косата на Еди, за да разкрие голямата дупка, изпълнена с тъмно кърваво желе отзад на главата му. Вътре плуват някакви бели петънца. На Джейк му се ще да вярва, че тези петънца са парченца кост — по-добре да са парченца кост, отколкото мозък.

При вида на тази ужасна рана Сузана скача на крака и отново започва да пищи. Започва да се бори. Тед и Динки (който е пребледнял като мъртвец) се споглеждат, стискат ръцете й и отново изпращат

(покой тишина утеха търпение почивка смирение покой)

успокояващото си послание, което е тъй красиво и цветно — простира се от прохладните оттенъци на синьото до притихналата пепел на сивото. Междувременно Роланд я хваща за раменете.

— Можете ли да направите нещо за него? — обръща се той към Тед. — Каквото и да е?

— Можем да направим последните му мигове приятни — казва беловласият мъж. — Само това. — Сетне посочва към вътрешността на „Алгул Сиенто“. — Няма ли още нещо, което да свършиш, Роланд?

За миг Стрелеца не може да разбере какво има предвид спомощникът, сетне поглежда към труповете на избитите стражи и кима.

— Предполагам, че да. Джейк, можеш ли да ми помогнеш? Ако оцелелите си намерят нов водач и се прегрупират… — Сините му очи проблеснаха. — Не бива да допуснем това да се случи.

— Ами Сузана? — пита момчето.

— Сузана ще ни помогне да занесем мъжа й на някое уединено място, където да може да си отиде спокойно от този свят — казва Тед Бротиган. — Нали така, мила?

Жената го поглежда и Джейк вижда, че погледът й не е празен; в очите й се чете разбиране и молба, която пронизва сърцето му като ледена висулка.

— Трябва ли да умре? — пита тя.

Беловласият мъж доближава ръката й до устните си и я целува.

— Да — отвръща глухо той. — Той трябва да умре, а ти трябва да понесеш смъртта му.

— Тогава и ги ще направиш нещо за мен — казва тъмнокожата жена и докосва бузата му с пръстите си. Джейк има чувството, че пръстите й са студени. Дори ледени.

— Какво, скъпа? Стига да мога. — Той хваща дланта й и стиска пръстите

(покой тишина утеха търпение почивка смирение покой)

й в своите.

— Спри да правиш това, освен ако не ти кажа — казва му тя.

Тед я поглежда изненадано, след което стрелва с очи Динки — младежът само вдига рамене — и отново се обръща към тъмнокожата жена.

— Не трябва да използваш своята добромисъл, за да крадеш от скръбта ми — изрича Сузана, — защото искам да отворя уста и да я изпия цялата. До последната капка.

За момент Тед остава неподвижен с наведена глава и смръщено чело. Сетне поглежда към Сузана и я дарява с най-милата усмивка, която Джейк е виждал през живота си.

— Тъй да бъде, уважаема лейди — кима беловласият мъж. — Ще изпълним молбата ти. Но ако почувстваш нужда от нас… когато почувстваш нужда от нас…

— Ще ви извикам — обещава тя и отново пада на колене до мълвящия мъж, който лежи на улицата.

ДВЕ

Когато Роланд и Джейк поеха по алеята, водеща до вътрешността на „Алгул Сиенто“, за да загърбят скръбта си по поваления си приятел и да се изправят срещу последните оцелели стражи, Шийми ги настигна и дръпна Роланд за ръкава на ризата.

— Лъчът ти казва благодаря, Уил Диърборн, както се именуваше навремето. — От цялото това викане гърлото му бе прегракнало и гласът му наподобяваше дрезгав шепот. — Лъчът казва, че навярно всичко ще се оправи. Като нов е. Много по-добре.

— Това е чудесно — рече Стрелеца и Джейк беше на същото мнение, ала сърцето му не изпитваше радост. Мислеше си за дупката под изящните пръсти на Тед Бротиган. Дупката, пълна с тъмночервено желе.

Роланд обгърна с ръце раменете на Шийми, притисна го към себе си и го целуна. Старият му познайник се усмихна очарован.

— Ще дойда с теб — промълви той. — Ще ме вземеш ли със себе си?

— Не и този път — въздъхна Стрелеца.

— Защо плачеш? — попита Шийми. Джейк видя как щастието се оттегля от лицето му, заменено от тревога. Междувременно на главната улица прииждаха още Разрушители, скупчени на малки групички. Момчето забеляза как гледаха неговия дин — с изумление… любопитство… и в някои случаи — с чиста неприязън. Дори ненавист. Никаква благодарност. Джейк се взираше отчаяно в лицата им, опитвайки се да открие поне зрънце благодарност, ала усилията му останаха напразни. Той изведнъж усети как ги намразва за това.

— Приятелят ми е ранен — рече Роланд. — Плача за него, Шийми. И за жена му, която също е моя приятелка. Ще можеш ли да отидеш при Тед и сай Динки и да се опиташ да я утешиш, ако тя поиска да бъде утешена?

— Щом искаш, ще го сторя! Бих сторил всичко за теб!

— Благодаря, сай, сине на Станли. Помогни им, ако трябва да пренесат приятеля ми.

— Твоя приятел Еди! Който бе ранен!

— Да, името му е Еди, право казваш. Ще помогнеш ли на Еди?

— Да!

— Има и нещо друго…

— О, да — възкликна Шийми. — Трябва да ти помогна да отидете някъде далеч — ти и приятелите ти! Тед ми каза: „Направи дупка — рече ми той, — както направи едно време за мен.“ Само че него го върнаха. Лошите го върнаха. Вас обаче няма да ви върнат, защото лошите вече ги няма! Лъчът е добре! — завърши Шийми и се засмя; смехът му изведнъж се стори дразнещ за Джейк.

Навярно и с Роланд беше така, защото усмивката му изглеждаше пресилена.

— Спасихме го точно навреме, Шийми — рече благо Стрелеца. — Що се отнася до телепортацията, навярно ще се наложи да прехвърлиш само двама ни с Джейк; Сузана може да ни изчака и тук.

„Ако изобщо се върнем“ — помисли си момчето.

— Сега обаче имам друга задача за теб. Но не да помогнеш на някого да отиде в другия свят, а нещо подобно. Казах на Тед и Динки и те ще ти обяснят, след като преместите Еди на някое по-спокойно място. Ще ги изслушаш ли?

— Да! И ще им помогна, стига да мога!

Стрелеца го потупа по рамото.

— Добре! — След което двамата с Джейк поеха натам, накъдето би трябвало да е север, за да довършат делото, което бяха започнали.

ТРИ

През следващите три часа се натъкнаха на още четиринадесет стражи, повечето от които хора. Роланд изненада Джейк, като уби само двамата, които ги обстрелваха, скрити зад противопожарния камион, чието предно колело бе хлътнало в стълбищната шахта. Останалите бяха пощадени — Стрелеца ги обезоръжи с думите, че всички стражи, останали в поселището след сигнала, прогласяващ вечерната смяна на караула, ще бъдат разстреляни на момента.

— Но къде да отидем? — попита един тахийн със снежнобяла глава на петел и огромен яркочервен гребен (той заприлича на Джейк на Фогхорн Легхорн[1]).

Роланд поклати глава.

— Не ме е грижа къде ще отидете — заяви, — стига да не сте тук, когато прозвучи вечерната тръба, разбирате ли? Вършихте дяволска работа тук, но Адът вече е затворен и смятам да направя всичко възможно тази порта да остане затворена завинаги.

— Какво искаш да кажеш? — попита боязливо Фогхорн Легхорн боязливо, ала единственото, което му рече Стрелеца, бе да предаде посланието му на всички други стражи, които види.

Пощадените тахийни и отрепки напуснаха „Алгул Сиенто“ по двойки и тройки, като от време на време се обръщаха и хвърляха нервни погледи през рамо. Джейк си помисли, че имат пълното право да се страхуват, защото лицето на неговия дин бе непроницаемо, мрачно и потънало в скръб. Еди Дийн лежеше на смъртния си одър и Роланд от Гилеад нямаше да понесе някой да му противоречи.

— Какво ще направиш с това място? — попита Джейк, след като чуха следобедния сигнал. Тъкмо минаваха покрай димящите развалини на дома „Дамли“ (роботите-пожарникари бяха сложили на всеки пет метра знаци с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО. ВОДИ СЕ РАЗСЛЕДВАНЕ“), забързани към Еди.

Неговият дин само поклати глава, без да отговаря на въпроса му.

В Парка Джейк забеляза шестима Разрушители — застанали в кръг и сплели ръце. Приличаха на участници в спиритичен сеанс. Освен Шийми, Тед и Дани Ростов там имаше две жени (млада и по-възрастна) и някакъв набит мъж, който приличаше на банкер. Зад тях се виждаха труповете на петдесетина мъртви стражи, загинали по време на тазсутрешната акция — телата им бяха покрити с одеяла и единствено краката им стърчаха навън.

— Знаеш ли какво правят? — попита Джейк, имайки предвид някогашните Лъчеубийци — другите бяха просто мъртви и това щеше да е основното им занимание отсега нататък.

Роланд хвърли бегъл поглед на наредените в кръг хора.

— Да.

— Какво?

— По-късно ще ти кажа — отвърна му Стрелеца. — Сега ще отдадем почитанията си на Еди. Ще имаш нужда от цялото си спокойствие, а това означава да изпразниш напълно съзнанието си.

ЧЕТИРИ

Сега, докато седеше заедно с Ко пред пустеещата кръчма „Детелина“ с неоновите й реклами на бира и безмълвен джубокс, Джейк размишляваше колко правилно бе постъпил неговият дин, когато му позволи да напусне стаята, където лежеше смъртнораненият им приятел, за което момчето бе преизпълнено с благодарност към него. Нямаше и час, откакто бяха влезли при Еди — жизнените му сили се топяха с всеки изминал миг, ала младият стрелец се бореше до последно, оставяйки отпечатъка на забележителната си воля върху последните сантиметри от гоблена на живота си, — когато Роланд погледна към Джейк, видя неизмеримата мъка, изписана на лицето му, и му каза да излезе навън.

Тед Бротиган бе организирал няколко души, които положиха мъжа на Сузана на носилка и го отнесоха до дома „Корбет“, където го оставиха в просторната спалня на апартамента на домоуправителя, разположен на първия етаж. После носачите излязоха навън, оставайки в двора на сградата; не след дълго и останалите Разрушители се присъединиха към тях. Когато Роланд и Джейк пристигнаха, някаква червенокоса жена пристъпи напред и застана пред Стрелеца.

„Не бих направил това, госпожо — помисли си Джейк. — Не и този следобед.“

Въпреки екстремните събития тази жена — която изглеждаше като пожизнен председател на градинарския клуб на майка му — бе намерила време да си сложи пудра, руж и червило, червено като машините на противопожарен отряд „Браво“. Тя се представи като Грейс Ръмбълоу (някога от Олдършот, Хемпшир, Англия) и поиска да разбере какво ще стане отсега нататък — къде щяха да отидат, какво щяха да правят, кой щеше да се грижи за тях. В общи линии същите неща, които питаше и тахийнът с глава на петел, ала с други думи.

— Защото тук се грижеха за нас — натърти Грейс Ръмбълоу със звънливия си глас (тя почти пропя „нас“) — и не сме в състояние, поне засега, да се грижим сами за себе си.

Тези думи бяха съпроводени с одобрителни възгласи от страна на Разрушителите.

Роланд изгледа жената от главата до петите и негодуванието й веднага се изпари.

— Разкарай се от пътя ми — отсече той, — ако не искаш да мина през теб.

Погребаното й под тоновете пудра лице изведнъж пребледня като платно и тя се подчини, без да промълви и дума. Сред скупчените Лъчеубийци се разнесе недоволен ропот, но едва след като Джейк и Стрелеца продължиха напред и пронизващите сини очи на Роланд вече не бяха насочени към тях. Телепатите напомняха на момчето за онези ученици от „Пайпър“, които обожаваха да крещят „еба си контролното“ и „що не ми гризнеш чантата“, но само след като учителят излезеше от стаята.

Коридорът на първия етаж на дома „Корбет“ бе яркоосветен от флуоресцентните лампи и миришеше силно на дима от „Дамли“ и „Феверал“. Динки Ърншоу седеше в сгъваем стол вдясно от вратата с табелка „Домоуправител“. Младежът вдигна поглед към приближаващите се стрелци и рунтавелкото, който припкаше (както винаги) покрай петите на момчето.

— Как е той? — попита Роланд.

— Отива си, човече — вдигна рамене Динки.

— А Сузана?

— Засега е силна. Ала след като Еди си отиде… — младежът отново вдигна рамене, сякаш искаше да каже, че нищо не е сигурно.

Стрелеца похлопа тихичко на вратата.

— Кой е? — попита Сузана.

— Роланд и Джейк — рече нейният дин. — Искаш ли да влезем?

Паузата, която последва, се стори необичайно дълга на Джейк. Стрелеца обаче не изглеждаше изненадан. Нито пък Динки.

Най-накрая тъмнокожата жена извика:

— Влизайте.

Това и направиха.

ПЕТ

И така, Джейк си седеше заедно с Ко сред галещия здрач и — чакаше Роланд да го извика, а мислите му се въртяха около мига, в който погледите им се бяха срещнали в притъмнялата стая. Около този миг и безкрайно дългия час преди него, когато Роланд забеляза състоянието му и го изпрати навън с думите, че ще му се обади, когато стане време.

Момчето имаше богат опит със смъртта, откакто бе изтеглено в Средния свят; беше дарявало смърт и дори бе преживяло своята, макар че не си спомняше почти нищо от това. Сега обаче се сблъскваше с кончината на ка-брат и случващото се в спалнята на домоуправителския апартамент му изглеждаше безсмислено. И безкрайно. Съжаляваше, че не бе останал навън с Динки; за нищо на света не искаше да си спомня своя остроумен и буен приятел по този начин.

Защото този Еди, който лежеше в кревата на домоуправителя на дома „Корбет“, бе не само немощен и грохнал; той изглеждаше стар и (Джейк мразеше да мисли за това) глупав. А може би думата беше изкуфял. Кожата около ъгълчетата на устата му бе ужасно сбръчкана, а наболата брада придаваше на лицето му нечистоплътен вид (въпреки че Сузана го бе измила). Под очите му се виждаха големи пурпурни кръгове, сякаш този копелдак Прентис го бе пребил, преди да го застреля. Очите му бяха затворени, ала Джейк забеляза, че се въртят бясно под клепачите му, сякаш Еди сънуваше.

И говореше. Устата му не спираше да ломоти, бълвайки безкраен поток от думи, повечето от които бяха неразбираеми за Джейк. Част от това, което бе успял да различи, имаше някакъв смисъл, ала като цяло брътвежите му представляваха ки’-ком, както би казал мъртвият му приятел Бени — пълни безсмислици. На определени интервали Сузана навлажняваше един парцал в легена на масата до леглото, изстискваше го и бършеше с него челото и изпръхналите устни на съпруга си. По едно време Роланд се изправи, взе легена и отиде в банята, където го изхвърли и напълни наново; сетне го върна на масата, а Сузана промълви едва чуто „благодаря“. По-късно момчето последва примера му и жената също му изказа благодарността си. Джейк имаше чувството, че тя сякаш не забелязва присъствието им.

— Правим го заради нея — беше му рекъл Роланд. — Защото впоследствие Сузана ще си спомни кой е бил до нея и ще бъде благодарна.

Дали, питаше се Джейк сега, докато сенките пред кръчмата „Детелина“ се сгъстяваха с настъпването на вечерта. Щеше ли наистина да бъде благодарна? Кой друг, ако не Роланд бе причината Еди Дийн да бъде на смъртно легло на двайсет и пет-шест годишна възраст? Ала, от друга страна, ако не беше Роланд, Сузана никога нямаше да срещне сегашния си съпруг… Всичко бе толкова объркано. Също като идеята за множеството светове, във всеки от които имаше по един Ню Йорк… Направо го заболяваше главата.

Докато лежеше на смъртния си одър, Еди попита брат си Хенри защо все забравяше да прилага техниката на чадъра, когато играеха баскетбол.

Попита Джак Андолини кой го е цапардосал така, че да загрози мутрата му.

После изкрещя на Стрелеца:

— Внимавай, Роланд, Джордж Големия нос е зад гърба ти!

И на съпругата си:

— Сюз, ако им разкажеш за Дороти и Ламаринения дървар[2], аз ще им разкажа останалото!

След което добави, смразявайки сърцето на Джейк:

— Не стрелям с ръката си; този, който се прицелва с ръката си, е забравил лицето на баща си.

При тези думи Роланд пое ръката на умиращия си приятел и я стисна здраво.

— Да, Еди, право казваш. Ще отвориш ли очите си и ще съзреш ли лицето ми, друже?

Ала младият мъж с превръзка на главата си не отвори очите си. Вместо това направо вледени сърцето на Джейк, като промълви:

— В залата на мъртвите цари забрава. Това са покоите на смъртта, където паяците тъкат своите мрежи, а големите машини една след друга престават да работят.

Тези думи бяха последвани от поредния поток несвързани безсмислици. Джейк стана и отиде да напълни отново легена. Когато се върна, Роланд забеляза мъртвешкибледото му лице и му каза, че може да си ходи.

— Но…

— Тръгвай, захарче — обади се Сузана. — И не се притеснявай. Само внимавай. Някои от стражите може да дебнат навън, жадни за разплата.

— Но как ще…

— Аз ще те извикам, когато стане време — отвърна му Роланд и докосна слепоочието му с един от останалите пръсти на дясната си ръка. — Ще ме чуеш.

Джейк искаше да целуне Еди, преди да тръгне, ала се боеше. Но не защото си мислеше, че може да прихване смъртта като грипен вирус, а понеже се страхуваше, че дори допирът на устните му може да се окаже достатъчен, за да изпрати приятеля му в полянката в края на пътя.

И Сузана можеше да го обвини за това.

ШЕСТ

Когато излезе в коридора, Динки го попита как е положението.

— Много зле — рече момчето. — Имаш ли цигари?

Младежът вдигна вежди, но му даде. Джейк я потупа с палец, както бе виждал да прави Стрелеца с папиросите, които свиваше саморъчно, след което я поднесе към огънчето на Динки, запали я и дръпна дълбоко. Димът опари дробовете му, макар и не толкова силно както първия път. Главата му се замая, ала съвсем леко, и сега не се закашля. „Съвсем скоро ще стана като баща си помисли си момчето. — Ако се върна в Ню Йорк, мога да започна работа за някоя телевизионна компания, а защо не и при него? Страшно съм задобрял в Убийствените работи.“

Той вдигна цигарата пред очите си — малка бяла ракетка, само дето димът излизаше от върха й, вместо от долната й част. Под самия филтър се виждаше думата „КЕМЪЛ“.

— Бях се зарекъл, че никога няма да правя така — продума замислено Джейк. — Никога. И ето ме сега с цигара в ръка. — Той се засмя. Смехът му бе горчив — смях на възрастен човек — и момчето потрепери в мига, в който го чу да излиза от гърлото му.

— Преди да дойда тук, работих за един човек — каза Динки. — Казваше се господин Шарптън. Той често казваше, че „никога“ е думата, която Господ обича да слуша, когато иска да се посмее.

Джейк не каза нищо. Мислеше си за залите на мъртвите, за които бе говорил Еди. Преди доста време, макар и насън, момчето бе последвало Мия в една такава зала и сега ничията дъщеря беше мъртва. Татко Калахан беше мъртъв. А Еди умираше. Джейк си помисли за всички трупове, лежащи под одеялата, докато гръмотевиците трещяха в далечината като пукащи се кости. Помисли си за мъжа, който бе застрелял Еди — как се бе завъртял наляво в мига, в който куршумът на Роланд се бе забил в тялото му. Опита се да си спомни тържеството по случай посрещането им в Кала Брин Стърджис, музиката, танците и факлите, но този спомен бе изместен от смъртта на Бени Слайт-ман, друг негов приятел. Тази нощ светът сякаш бе изтъкан от смърт.

„Това са покоите на смъртта, където паяците тъкат своите мрежи, а големите машини една след друга престават да работят.“

Джейк познаваше един паяк. Дали отрочето на Мия наблюдаваше всичко това? Дали се забавляваше? Може би размахваше грозните си пипала във въздуха, насърчавайки едната или другата страна, подобно на шибан фен на „Ню Йорк Янкис“ по време на баскетболен мач?

„Със сигурност ни наблюдава отнякъде. Знам го. Усещам го.“

— Добре ли си, хлапе? — попита го Динки.

— Не — отвърна Джейк. — Никак даже. — Ала младежът кимна, сякаш това бе съвсем обикновен отговор. „Е — каза си момчето, — навярно го очаква. Нали е телепат в крайна сметка.“

Сякаш за да наблегне на това, Динки го попита кой е Мордред.

— Не ти трябва да знаеш — рече момчето. — Повярвай ми. — Той загаси изпушената до средата цигара („Ракът на белия дроб е събран тук, в последните пет милиметра“ — обичаше да казва баща му със съвсем сериозен тон, докато посочваше някоя от цигарите си без филтър, подобно на водещите от онези предавания, в които все се опитват да ти продадат нещо) и излезе от „Корбет“. Мина през задния вход, надявайки се да избегне тълпата чакащи, изплашени Разрушители, и успя. Отиде в Плезънтвил, седна на бордюра като онези бездомници, които човек може да срещне по улиците на Ню Йорк, и зачака. Зачака да бъде извикан. Зачака края.

Помисли си, че можеше да влезе в кръчмата, да си налее бира (след като бе достатъчно голям да пуши и да убива хора от засада, значи бе достатъчно голям и да пие бира) и да види дали джубоксът ще изсвири някоя песен без пари. Обзалагаше се, че „Алгул Сиенто“ представлява това, в което според баща му щеше да се превърне Америка след време — необременено от парични знаци общество, — и навярно трябваше само да натисне някое копче, за да включи музиката. И беше сигурен, че ако погледне списъка с песните, под номер 19 щеше да види „Някой спаси живота ми тази нощ“ на Елтън Джон.

Той се изправи и тъкмо щеше да влезе в кръчмата „Детелина“, когато Роланд го повика. Джейк не беше единственият, който го чу; Ко изведнъж нададе скръбен вой. Сякаш Стрелеца се намираше на две крачки от тях.

„Ела веднага, Джейк, и побързай. Еди умира.“

СЕДЕМ

Джейк се втурна по една от алеите, заобиколи димящата къща на Девар-лорда (домашният прислужник Таса или не беше чул заповедта на Роланд, или не беше информиран за нея, защото бе седнал на стъпалата на верандата, хванал се за главата с две ръце) и побягна с всички сили през Парка, хвърляйки бърз поглед на сякаш безкрайната редица трупове, покрити с одеяла. Ог малката групичка Разрушители, държащи се за ръце, нямаше и следа.

„Няма да плача — зарече се момчето. — Щом съм достатъчно голям да пуша и да мисля за бира, значи трябва да мога да контролирам скапаните си очи. Няма да плача.“

Ала сърцето му бе на друго мнение.

ОСЕМ

Когато влетя в дома „Корбет“, видя, че Шийми и Тед се бяха присъединили към Динки (младежът бе отстъпил мястото си на телепорта). Тед изглеждаше изморен, но Шийми го задминаваше по всички параграфи — очите му бяха жестоко кръвясали, около носа и едното му ухо се виждаше ивица засъхнала кръв, а лицето му бе станало оловносиво. Бе събул единия си чехъл и масажираше стъпалото си, което явно го болеше. Въпреки това изглеждаше щастлив. Дори екзалтиран.

— Лъчът казва, че навярно всичко ще се оправи, млади Джейк — рече Шийми. — Лъчът казва, че още не е твърде късно. Лъчът казва благодаря.

— Това е хубаво — каза момчето, докато протягаше ръка към дръжката на вратата. Едва чу думите на Шийми. Опитваше се да се концентрира върху

(няма да плача и да го правя още по-трудно за нея)

това как да контролира емоциите си, след като влезеше вътре. В този миг Шийми каза нещо, което го смрази. Ръката му застина във въздуха и гой обърна рязко глава към телепорта.

— Не е твърде късно и в Истинския свят — заяви Шийми. — Знаем, защото погледнахме. Видяхме движещия се знак. Нали, Тед?

— Точно така — кимна Тед Бротиган. Той вдигна кена с ноз-а-ла, който държеше в скута си, и отпи от него. — Когато отидете там, Джейк, кажи на Роланд, че ако ви трябва 19 юни 1999, значи все още имате шанс. Той обаче се стопява с всяка изминала секунда.

— Ще му кажа — обеща момчето.

— И му напомни, че времето там понякога се движи на тласъци, също като стара трансмисия. Това ще продължи още известно време независимо от обстоятелството, че Лъчът се възстановява. А мине ли веднъж 19 юни…

— Никога вече няма да се върне — завърши Джейк. — Поне там. Знаем. — След тези думи той завъртя дръжката и потъна в сумрака на апартамента на домоуправителя.

ДЕВЕТ

На светлината от нощната лампа лицето на Еди Дийн изглеждаше изпито и болнаво. Сянката от носа му падаше върху лявата му буза, а затворените му очи приличаха на очните кухини на череп. Сузана бе коленичила на пода до него, хванала дланите му в своите, и го гледаше тъжно, а издължената й сянка се виждаше на стената зад нея. Роланд седеше на другия край на леглото, където сумракът бе по-гъст. Продължителният, неразбираем монолог на умиращия човек бе секнал, а дишането му в никакъв случай не можеше да се нарече равномерно. Еди си поемаше дълбоко въздух, задържаше го и после го издишваше с хриптящо свиркане. След това гръдният му кош оставаше неподвижен толкова дълго време, че Сузана се взираше напрегнато в лицето му, а сърцето й оставаше свито до момента, в който мъжът й не си поемеше отново дъх.

Джейк седна до Роланд и погледна първо към Еди, после към Сузана и накрая към своя дин. Лицето на Стрелеца имаше уморен вид.

— Тед ми каза да ти предам, че в Истинския свят е почти 19 юни и че времето може да ускори хода си.

Роланд кимна.

— Въпреки това ще изчакаме колкото е нужно — рече той. — Едва ли ще е много, освен това мисля, че му го дължим.

— Колко според теб? — прошепна Джейк.

— Не знам. Мислех си, че ще издъхне, преди да успееш да дойдеш тук, дори и ако тичаш…

— Точно това направих, когато стигнах до затревените площи…

— … но, както виждаш…

— Той се бори с всички сили — внезапно промълви Сузана и Джейк потрепери, давайки си сметка, че това бе единственото, с което тя се гордееше в момента. — Мъжът ми се бори с всички сили. Навярно иска да ни каже нещо.

ДЕСЕТ

Така и стана. Пет минути след като Джейк влезе в спалнята, Еди отвори очи.

— Сю… — промълви той. — Сю… зи…

Жена му се наведе над него, без да изпуска ръцете му, и се усмихна. Тогава Еди освободи едната си ръка и треперещите му пръсти се сключиха около една от къдриците на Сузана. Дори и да я заболя, жената не го показа с нищо. Усмивката, разцъфнала на устните й, беше радостна, приветлива, дори чувствена.

— Еди! Ти се върна!

— Не продавай… краставици… на краставичар — промълви той. — Отивам си, скъпа, не се връщам.

— Това не е в…

— Шшш — прошепна умиращият мъж и тя млъкна. Ръката, която държеше кичура й, я придърпа лекичко към себе си. Сузана приближи лице до неговото и целуна живите му устни за последен път. — Ще… ще… те… чакам — пророни Еди, изричайки всяка дума с неимоверни усилия.

Джейк забеляза капчиците пот, избили по лицето му — последното послание на умиращото му тяло към света — и в този момент сърцето му най-накрая осъзна това, което умът му бе разбрал преди няколко часа. Сълзите, които бликнаха от очите му, бяха парещи и горчиви. Той заплака. Когато Роланд улови ръката му, Джейк я стисна силно. Скръбта му бе примесена със страх. Щом можеше да се случи на Еди, значи можеше да се случи на всеки. Можеше да се случи и на него.

— Да, Еди. Знам, че ще ме чакаш.

— На… — Той си пое отново дъх по онзи ужасен, хриптящ начин. Очите му блестяха като диаманти. — На полянката. — Ново вдишване. Пръсти, стискащи косата й. Нощна лампа, обливаща ги с тайнственото си жълтеникаво сияние. — На полянката в края на пътя.

— Да, скъпи. — Гласът й бе спокоен, ала от очите й се отрони една сълза, която капна на бузата на Еди и се стрелна надолу към челюстта му. — Чувам те много добре. Изчакай ме, аз ще те намеря и пак ще бъдем заедно. Тогава вече ще имам свои собствени крака.

Умиращият мъж се усмихна и зениците му се завъртяха към момчето.

— Джейк… ела при мен.

„Не — помисли си изплашено момчето, — не, не мога. Не мога!“

Но ето, че вече се навеждаше към Еди и вдъхваше от мириса на смъртта. По лицето на легналия стрелец бяха избили още капчици пот.

— Изчакай и мен — промълви Джейк през вкочанените си устни. — Чу ли, Еди? Ще продължим заедно. Ще бъдем ка-тет, също както бяхме досега. — Опита се да се усмихне и не можа. Сърцето го болеше прекалено много. Зачуди се дали нямаше да избухне в гърдите му, тъй както камъните понякога се пукаха в огъня. Бе научил за това от приятеля си Бени Слайтман. Неговата смърт бе ужасна, но тази тук бе хиляда пъти по-мъчителна. Милион пъти.

Еди поклати глава.

— Не… толкова бързо, приятелю — промълви, след което си пое отново дъх и се намръщи, сякаш във въздуха имаше някакви миниатюрни перца, които само той можеше да долови. — Пазете се… от Мордред. Пазете се… от Дондейл.

— Дон кой? Еди, не раз…

— Дондейл. — Очите на умиращия стрелец се разшириха от огромното усилие. — Защити… своя… дин… от Мордред. И от Дондейл. Ти… Ко… Вашата задача. — Погледът му се насочи към Роланд, после отново към Джейк. — Шшш… — Сетне: — Защити…

— Ще… ще… го сторя. Ще го сторим.

Еди кимна, след което погледна към Стрелеца. Момчето отстъпи настрани и неговият дин се наведе, за да чуе последните думи на умиращия си приятел.

ЕДИНАЙСЕТ

Никога досега Роланд не беше виждал толкова искрящи очи — дори и на Джерико Хил, когато Кътбърт се бе сбогувал с него, засмян както винаги.

Еди се усмихна.

— Добре… си поживяхме…

Стрелеца кимна.

— Ти… ти… — Ала младият мъж не можа да довърши. Вдигна треперещата си ръка и завъртя пръсти във въздуха.

— Аз танцувах — рече Роланд. — Танцувах комала.

„Да“, оформиха устните на Еди, след което той отново си пое дъх по онзи болезнен начин. За последен път.

— Благодаря ти за втория шанс… — прошепна. — Благодаря ти… татко.

Това бе всичко. Очите на Еди продължиха да се взират в него и изглеждаха все още живи, ала дробовете му не можеха да поемат повече въздух, с който да изрече нещо друго след тази последна дума — „татко“. Жълтеникавото сияние на лампата галеше косъмчетата по ръцете му и ги обагряше в златисто. Нейде далеч отекна гръмотевица. Сетне очите на младия стрелец се затвориха и главата му клюмна. Мисията му бе приключила. Той напусна пътеката и излезе на полянката. Роланд, Джейк, Сузана и Ко останаха наредени в кръг около него, ала никога вече нямаше да бъдат ка-тет.

ДВАНАЙСЕТ

Трийсет минути по-късно Роланд, Джейк, Тед и Шийми седяха на една пейка в централната част на Парка, а Дани Ростов и набитият мъж с вид на банкер се намираха недалеч от тях. Сузана беше в банята на домоуправителския апартамент, миеше тялото на съпруга си, подготвяйки го за погребението, и пееше. Пееше песните, които Еди си бе тананикал по време на странстванията им. Една от тях бе „Роден да бяга“. Друга — „Оризовата песен“ от Кала Брин Стърджис.

— Трябва да потегляме, и то веднага — рече Роланд, докато потриваше хълбока си с ръка. Джейк бе видял как неговият дин изважда шишенце аспирин от торбата си (взето Бог знае откъде) и изгълтва три хапчета без вода. — Ще ни прехвърлиш ли, Шийми?

Някогашният прислужник от „Всичко за пътника“ кимна. Той бе докуцукал до пейката, облегнат на Динки — все още никой не бе разгледал раната на крака му. Проблемът му изглеждаше толкова незначителен на фона на другите им грижи, една от които беше да не би телепортът да умре, докато отваря врата между Тъндърклап и Америка от Истинския свят. Всеки следващ акт на телепортация криеше смъртоносни рискове за него — как можеше изобщо някакъв си порязан крак да се сравнява с това?

— Ще се опитам — каза Шийми. — Ще сторя всичко, което мога.

— Тези, които ни помогнаха да надзърнем в Ню Йорк, ще ни помогнат и сега — рече Тед.

Беловласият мъж бе измислил начин да разберат точната дата в Ключовия свят. Всички те — той, Динки, Фред Уъртингтън (набитият мъж с вид на банкер) и Дани Ростов — познаваха Ню Йорк и можеха да извикат в съзнанието си ясен образ на Таймс Скуеър — светлините, навалиците, кинорекламите… и най-важното, огромното информационно табло (движещият се текст стигаше от Бродуей до Четирийсет и осма за трийсет секунди), което съобщаваше най-важните събития за деня на хората долу. Пролуката, която бяха отворили, бе достатъчно голяма, за да научат, че съдебните експерти на Обединените нации проучват масовите гробове, открити в Косово; че вицепрезидентът Ал Гор е прекарал деня в Ню Йорк в рамките на предизборната си кампания и че въпреки невероятната игра на Роджър Клемънс[3] „Янките“ бяха загубили предната нощ от „Тексас Рейнджърс“.

С помощта на останалите Шийми можеше да задържи пролуката отворена още известно време (те се взираха в бляскавата, оживена нюйоркска нощ с някакво стръвно очарование, макар че сега не Разрушаваха, а Отваряха и Гледаха), ала това не беше необходимо. След резултата от бейзболната среща датата и часът преминаха пред очите им с ярки жълто-зелени букви и цифри, високи цял етаж: 18 ЮНИ 1999, 9:19.

Джейк тъкмо щеше да отвори уста и да попита как можеха да са сигурни, че наблюдават точно Ключовия свят, в който на Стивън Кинг му оставаше по-малко от ден живот, но в последния момент се отказа. Както винаги отговорът се съдържаше в часа — сборът от цифрите, съставящи 9:19, също правеше деветнайсет.

ТРИНАЙСЕТ

— И преди колко време видяхте това? — попита Роланд.

Динки се замисли.

— Най-малко преди пет часа, съдейки по това кога прозвуча тръбата и слънцето изгасна.

„Което означава, че в Ключовия свят вече е два и половина сутринта на деветнайсети юни“, пресметна Джейк, като броеше на пръсти. Беше му много трудно да мисли — дори елементарни аритметични действия като събиране му струваха страшни усилия, защото съзнанието му бе обсебено от мисли за Еди_. „Само че не можеш да разчиташ, че са минали само пет часа, тъй като времето отвъд тече по-бързо в сравнение с тукашното. Това може да се промени, след като Разрушителите престанаха да глозгат Лъча — навярно впоследствие нещата ще се изравнят, — ала все още е прекалено рано за това. Най-вероятно в момента си тече със същите бързи темпове както досега.“_

И може да забърза още повече.

В тази минута Стивън Кинг може да си седи пред пишещата машина в кабинета си, свеж като репичка, а в следващата… бум! Минали са осем-девет часа, вече е вечер и писателят лежи в близкото погребално бюро, а семейството му се опитва да реши каква ли служба би искал Кинг, като се има предвид, че подобна информация липсва в завещанието му. Ами ако е искал да бъде кремиран? Какво ще се случи тогава с Тъмната кула? Със Стивън-Кинговата версия на Тъмната кула? Или с тази на Ган или на Първоначалието? Всички те ще бъдат изгубени завинаги. Кажете „сбогом“. Искате да знаете какъв е този звук, който чувате? Ами че това е Пурпурният крал, който се смее като разпран нейде в дълбините на Дискордия. Момченцето-паяк Мордред сигурно също се смее заедно с него — все пак са баща и син, нали така?

За пръв път след смъртта на Еди в съзнанието на Джейк се появи нещо различно от печал. Това бе едва доловим тиктакащ звук, наподобяващ цъкането на сничовете, след като Еди и Роланд ги програмираха. Това бе звукът на времето, а времето не беше техен приятел.

— Прав е — каза Джейк. — Трябва да тръгваме, докато все още можем да направим нещо.

— Сузана ще дой… — започна Тед, ала Стрелеца го прекъсна:

— Не — отсече той. — Сузана остава тук, а вие ще й помогнете да погребе Еди. Съгласни ли сте?

— Да — отвърна беловласият мъж. — Щом така сте решили…

— Ако не се върнем до… — Роланд се замисли, присвил едното си око, докато другото се взираше в мрака. — Ако не се върнем по това време вдругиден, приемете, че сме решили да минем през вратата във Федик.

„Да, Федик — помисли си Джейк. — Естествено. По-добре да приемете това, отколкото по-логичното заключение — че или сме умрели, или сме се изгубили между световете, лутайки се в тодаш за вечни времена.“

— Нали знаете къде е Федик? — попита Роланд.

— Южно от тук, нали така? — обади се Уъртингтън. Двамата с Дани бяха дошли преди малко при тях. — Доколкото все още можем да говорим за юг, разбира се. Трампас и неколцина от кан-той говореха за него така, все едно е обитаван от призраци.

— Точно тъй си е — каза мрачно Стрелеца. — Можете ли да качите Сузана на някой влак за Федик, ако не успеем да се върнем тук? Знам, че поне два-три влака още се движат заради…

— Зелените плащове? — попита Динки. — Или Вълците, както си мислите за тях. Всички влакове по линия Д още вървят. Те са автоматизирани.

— Монорелсови ли са? — попита Джейк. Споменът за Блейн изплува в съзнанието му. — Могат ли да говорят?

Динки и Тед си размениха разтревожени погледи, след което младежът отново се обърна към Джейк, вдигайки рамене:

— Нямам представа. Вероятно знам повече за „Д-_къп_“[4], отколкото за линия Д, и едва ли в „Синия рай“ има някой, който да е по-запознат. Поне сред Разрушителите, де. Предполагам, че стражите знаят нещо повече… — Изведнъж му хрумна нещо и той посочи към Тасата. — Както и онзи момък ей-там.

— При всяко положение трябва да кажем на Сузана да внимава — измърмори Роланд на Джейк. Момчето кимна. Предполагаше, че това бе най-доброто, което можеха да сторят, ала имаше един въпрос. Той изпрати умствено запитване към Тед и Динки дали може да си поговорят така, че Стрелеца да не ги подслуша. Идеята да оставят жената на Еди самичка изобщо не му харесваше — всичките му инстинкти крещяха против това, — ала прекрасно знаеше, че тя за нищо на света нямаше да остави съпруга си непогребан. Роланд също го знаеше. Можеха да я накарат да дойде, но само като я вържеха и запушеха устата й, а така едва ли щяха да постигнат друго, освен да влошат нещата още повече.

— Възможно е — отвърна Тед — част от Разрушителите да поискат да тръгнат на юг със Сузана.

Дани кимна.

— Тук не ни обичат особено, задето ви помогнахме — каза тя. — Най-озлобени са на Тед и Динки, естествено, но някой ме заплю преди половин час, когато влязох в стаята си, за да взема това. — Тя вдигна плюшения си Мечо Пух, чийто оръфан вид свидетелстваше за голямата й обич към играчката. Не смятам, че ще ни направят нещо, докато сте тук, ала след като си тръгнете… — Момичето вдигна рамене.

— Нещо не мога да схвана — каза Джейк. — Та те са свободни.

— Свободни за какво? — контрира го Динки. — Помисли върху това. Повечето са били абсолютни аутсайдери в Истинския свят. Излишни като пето колело. Тук обаче имахме ВИП-статут и получавахме всичко, което ни се приискаше. Сега нямаме нищо. Е, толкова ли е трудно да го проумееш, ако мислиш по този начин?

— Да — отсече глухо момчето. Предполагаше, че просто не искаше да го разбере.

— Те изгубиха и нещо друго — намеси се тихичко Тед. — Има един роман от Рей Бредбъри, който се казва „451 градуса по Фаренхайт“. „Удоволствие бе да палиш“ е първото изречение от този роман. Ами, също така бе удоволствие и да Разрушаваш.

Динки, Уъртингтън и Дани Ростов кимнаха.

Дори Шийми започна бавно да клати глава напред-назад.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Както и преди главата на Еди бе обляно от жълтеникава светлина, но сега лицето му бе измито и одеялото покриваше тялото му само от кръста надолу. Сузана го бе облякла в чиста бяла риза, която бе изнамерила отнякъде (най-вероятно от дрешника в спалнята, каза си Джейк). Явно бе намерила и бръснач, защото бузите му бяха гладки — момчето се опита да си я представи как седи тук и бръсне мъртвия си съпруг, пеейки „Ком-ком-комала, ориза я садила“ — и в началото не можа. Сетне изведнъж картината буквално експлодира в съзнанието му — и беше толкова ярка, че Джейк едва се удържа да не избухне в ридания.

Тъмнокожата жена изслуша безмълвно онова, което имаше да й каже Роланд — ръцете й бяха скръстени в скута, а очите — сведени. Приличаше на срамежлива девица, получаваща предложение за женитба.

Когато той приключи, Сузана не каза нищо.

— Разбра ли какво ти казах, Сузана?

— Да — отвърна тя, без да вдига очи. — Аз ще погреба мъжа си. Тед и Динки ще ми помогнат, дори и това да означава да попречат на своите приятели… — тя произнесе последната дума с известен сарказъм, който се стори обнадеждаващ на Роланд — … да изтръгнат трупа от ръцете ми и да ме линчуват под някое дърво.

— А после?

— Или вие намирате начин да се върнете тук и всички заедно отиваме във Федик, или Тед и Динки ме качват на влака и аз тръгвам сама натам.

Джейк не просто мразеше хладната незаинтересованост в гласа й — тя го плашеше.

— Знаеш защо трябва да отидем отвъд, нали? — попита той. — Искам да кажа, наистина знаеш, нали?

— За да спасите писателя, докато все още не е късно. — Тя стисна едната ръка на Еди и Джейк забеляза, че ноктите му бяха идеално почистени. Какво ли бе използвала, за да махне мръсотията под тях, запита се момчето — дали домоуправителят имаше някоя от онези нокторезачки с различни приставки, които баща му носеше на верижка в джоба си? — Шийми казва, че сме спасили Лъча на Мечока и Костенурката. Ние си мислим, че сме спасили розата. Но ето че има още една работа, която да свършим. Писателят. Мързеливият писател. — Най-накрая вдигна поглед и очите й проблеснаха. Джейк внезапно си каза, че навярно бе добре, че Сузана нямаше да е с тях, когато — ако — срещнеха сай Стивън Кинг.

— Глейте да го спасите — рече тъмнокожата жена. И Джейк, и Роланд чуха как старата мръсница Дета се промъква в гласа й. — Глейте да го спасите след всичко, дет’ се случи днес. И този път, Роланд, глей да го убедиш да не заебава писането си. Квото и да му се случи — ако ще и да се разболее от рак или да хване гангрена на нишката. И да не си мисли за шибания „Пулицър“, ами да си седне на гъза и да напише тая проклета история.

— Ще му предам съобщението ти — каза Роланд.

Тя кимна.

— Ти ще се присъединиш към нас, когато приключим с тази работа — продължи Стрелеца, след което уточни: — Ще се присъединиш към нас, за да довършим заедно започнатото, нали?

— Да — потвърди Сузана. — Но не защото искам, а защото той би поискал да постъпя така. Внимателно, много внимателно, тя върна ръката на Еди на гърдите му, скръствайки я с другата, след което вдигна треперещ пръст към Роланд. — Само не започвай отново с онези глупости, че сме ка-тет, единство от мнозина и така нататък. Защото тези дни отминаха. Нали така?

— Да — рече глухо Стрелеца. — Но Кулата продължава да се издига. И да чака.

— Втръсна ми и от това, шефе. Истина ти казвам.

Ала Джейк си даваше сметка, че не беше така. Сузана не бе изгубила желанието си да зърне Тъмната кула. Също като Роланд и Джейк тя копнееше за този миг. Техният тет се бе разпаднал, ала ка си оставаше. И тя го усещаше — също като тях.

ПЕТНАЙСЕТ

Мъжът и момчето я целунаха, а Ко облиза лицето й, преди да потеглят.

— Пази се, Джейк — рече Сузана. — Да се върнеш жив и здрав, чуваш ли? Еди щеше да ти каже същото.

— Знам — отвърна момчето и отново я целуна. Усмихна се, понеже си представи как Еди му казва да си пази задника, защото вече е цепнат веднъж, и внезапно заплака (поради същата причина). Тъмнокожата жена го задържа в обятията си още известно време, сетне го пусна и се обърна към съпруга си, който продължаваше да лежи все така студен и неподвижен в леглото на бившия домоуправител. Момчето си даде сметка, че в момента Сузана нямаше време за Джейк Чеймбърс или неговата скръб. Собствената й мъка бе прекалено голяма.

ШЕСТНАЙСЕТ

Динки чакаше пред вратата на апартамента, а Роланд и Тед вървяха по коридора и разговаряха. Джейк предположи, че се бяха запътили към Парка, където Шийми (с малко помощ от страна на останалите) щеше да се опита да ги прехвърли в Америка от Ключовия свят. Изведнъж му хрумна нещо.

— Влаковете по линия Д вървят на юг — каза момчето — или натам, където би трябвало да е юг. Нали така?

— Горе-долу, партньоре — каза Динки. — Някои от машините си имат имена като „Напоителен дъжд“ и „Духът на снежната страна“, но всички си имат букви и цифри.

— Това Д да не идва от „Дондейл“? — попита Джейк.

Младежът му хвърли изумен поглед.

— Дондейл? Кой е тоя?

Момчето поклати глава. Не искаше да казва на събеседника си откъде знае думата.

— Да ти кажа честно, не знам — вдигна рамене Динки, след което се изправи и двамата тръгнаха по коридора, — но винаги съм си мислил, че Д означава „Дискордия“. Там свършват релсите на всички влакове — в най-ужасните Ужасни земи на вселената.

Джейк кимна. Д като „Дискордия“. Това не бе лишено от известен смисъл. Поне до известна степен, де.

— Не отговори на въпроса ми — каза Динки. — Кой е Дондейл?

— Не знам — рече момчето. — Просто дума, която видях написана на стената на станция Тъндърклап. Най-вероятно не означава нищо.

СЕДЕМНАЙСЕТ

Пред дома „Корбет“ чакаше цяла делегация от Разрушители. Изглеждаха мрачни и изплашени. Д като „Дондейл“ — помисли си Джейк. — Д като „Дискордия“. И Д като „депресия“.

Роланд ги изгледа, скръстил ръце пред гърдите си.

— Кой говори от ваше име? — попита той. — Ако има такъв, нека пристъпи напред, защото времето ни напредва.

Някакъв сивокос джентълмен — поредният тип с вид на банкер всъщност — пристъпи напред. Носеше официални сиви панталони, разкопчана бяла риза и сива жилетка, също разкопчана. Раменете му бяха прегърбени.

— Вие отнехте живота ни — заяви той. В гласа му се долавяше някакво мрачно задоволство, сякаш винаги бе знаел, че щеше да се стигне до това. — Живота, който познавахме. Какво ще ни дадете в замяна, господин Гилеад?

Тези думи бяха последвани от одобрително мърморене. Джейк Чеймбърс никога не се бе чувствал по-ядосан през живота си. Машинално посегна към ръкохватката на картечния пистолет, погали я и я стисна; допирът й му подейства страшно успокояващо. Дори го накара да забрави скръбта си за момент. Роланд знаеше това, защото се протегна назад и стисна китката на момчето, докато пръстите му не поразхлабиха хватката си.

— След като питате, ще ви кажа какво ще ви дам — рече Роланд. — Възнамерявах да изравня със земята това място, където се хранехте с мозъците на безпомощни дечица, за да унищожите вселената. След това щях да разположа летящите топки, с които се сдобихме, така че да взривя всичко, което няма да се запали. Имах намерението да ви покажа пътя към река Уай и зелените Кали, които се намират зад нея, и да ви изпроводя с проклятието, на което баща ми ме научи: „Нека живееш дълго, но не и в добро здраве.“

Сред навалицата премина възмутен ропот, ала никой не посмя да погледне Стрелеца в очите. Мъжът, който се бе съгласил да говори от тяхно име (въпреки гнева си Джейк се възхищаваше на смелостта му), се олюля, сякаш всеки миг щеше да припадне.

— Калите се намират в тази посока — заяви Роланд, посочвайки с ръка. — Ако тръгнете натам, част от вас — навярно мнозина — ще умрат по пътя. Може да се натъкнете на опасни животни или на отровна вода. Не се съмнявам, че жителите на Калите веднага ще ви разпознаят какви сте и с какво сте се занимавали, дори и да излъжете, защото сред тях има манихейци, а манихейците съзират много неща. Въпреки това може би ще получите опрощение вместо смърт, защото способността на тези хора да прощават далеч надхвърля вашата способност да разберете това. Както и моята, но това е друг въпрос.

Ропотът бе поутихнал.

— Изобщо не се съмнявам — продължи Стрелеца, — че те ще ви накарат да работите и че остатъкът от живота ви ще мине не сред охолството, с което сте свикнали, а в труд и пот. Въпреки това ви увещавам да отидете там, дори и само за да изкупите онова, което сте сторили.

— Ние не знаехме какво вършим, човече! — кресна една жена от задните редици.

— ЗНАЕЛИ СТЕ! — извика Джейк толкова силно, че пред очите му изплуваха черни точици за момент, а Роланд отново го сграбчи за китката. Дали наистина щеше да започне да стреля в тълпата, донасяйки още повече смърт на това отвратително място? Не знаеше. Това, което знаеше, бе, че един стрелец не може да контролира ръцете си, сграбчат ли оръжие. — Да не сте посмели да отричате! Знаели сте!

— Чуйте какво ще ви кажа — прогърмя гласът на Роланд. — Приятелите ми и аз — тези, които оцеляхме, макар че съм сигурен, че този, който лежи мъртъв, ще се съгласи с мен — ще оставим това място непокътнато. Тук има достатъчно храна, която да ви стигне до края на живота ви, както и роботи, които да ви готвят, да перат дрехите ви и да бършат задниците ви, ако смятате, че се нуждаете от това. Щом предпочитате чистилището пред изкуплението, останете тук. Ала ако бях на ваше място, бих тръгнал на юг. Следвайте железопътните релси и когато стигнете до Калите, кажете на жителите им какви сте ги вършили, преди те да ви изпреварят, паднете на колене, склонете глави и помолете за прошка.

— Никога! — извика един от Лъчеубийците, но Джейк забеляза, че на лицата на част от тях бе изписано колебание.

— Както пожелаете — каза Стрелеца. — Изрекох последната си дума и следващият, който дръзне да ми каже нещо, може да замлъкне завинаги, защото един от приятелите ми подготвя друг — своя съпруг — да легне в земята, и аз съм изпълнен с мъка и ярост. Ще кажете ли още нещо? Ще предизвикате ли яростта ми? Ако е така, пригответе се да се срещнете с това. — При тези думи той извади револвера си и положи дулото му в сгъвката на дясната си ръка. Джейк пристъпи напред и най-накрая извади своя.

Внезапно се възцари гробовна тишина, а мъжът, който се бе обадил, обърна глава.

— Не ни убивайте, господине! — изрече някакъв човек с горчивина. — Вече ни причинихте достатъчно.

Роланд не каза нищо и тълпата започна да се разпръсква. Повечето бяха безмълвни, ала неколцина ридаеха. Тъмнината скоро ги погълна.

— Уха! — възкликна Динки. Очевидно бе впечатлен от случилото се.

— Роланд — започна Тед, — това, което правеха, не беше само по тяхна вина. Мислех си, че съм ти обяснил това, ала, изглежда, не съм си свършил добре работата.

Стрелеца прибра пистолета си в кобура.

— Справи се прекрасно — рече. — Благодарение на теб останаха живи.

Бяха стигнали до северния край на Парка. Шийми докуцука до Роланд и го погледна с кръглите си, сериозни очи.

— Ще ми покажеш ли къде трябва да отидете, драги? — попита той. — Можеш ли да ми покажеш мястото?

Мястото. Стрелеца бе дотолкова обсебен от мисълта за кога, че съвсем бе забравил за къде. А и спомените му за пътя, който бяха изминали в Ловъл, бяха доста смътни. Тогава Еди беше карал колата на Джон Кълъм, а неговият дин бе потънал в собствените си мисли, съсредоточен върху нещата, които трябваше да каже, за да убеди Джон да им помогне.

— Тед показа ли ти мястото, преди да го изпратиш там? — обърна се Стрелеца към Шийми.

— Да, точно тъй стори. Само дето не знаеше, че ми го показва. Беше нещо като бебешка рисунка… не знам точно как да ти кажа… тъпа глава! Пълна с паяжини! — Телепортът сви пръсти в юмрук и се удари по челото.

Роланд улови ръката му, преди да е успял да се удари отново, и разтвори пръстите му.

— Не, Шийми. Мисля, че разбирам. Намерил си мисъл… спомен от времето, когато е бил малко момче.

Беловласият мъж се приближи към тях.

— Просто няма какво друго да е било — намеси се той. — Не знам защо не го бях осъзнавал досега. Може би защото бе твърде просто. Израснах в Милфорд, а мястото, където се появих през 1960, бе съвсем близо до там. Навярно Шийми е уловил някакъв спомен за разходка с каляска или пътуване с тролея, когато сме ходили на гости на чичо Джим и леля Моли в Бриджпорт. Нещо в подсъзнанието ми. — Той поклати глава. — Знаех, че мястото, където се озовах, ми изглежда познато, ала бяха минали доста години. Автострадата „Мерит Паркуей“ не беше построена, когато бях малък.

— Можеш ли да ми покажеш такава картина? — попита Шийми.

Роланд си помисли за онова място в Ловъл, където бяха спрели на шосе № 7 — мястото, където бе повикал Чевин от Чайвен, но това не бе достатъчно; нямаше никакъв отличителен знак, който да му придаде самобитност. Не и такъв, който да си спомни, де.

В следващия момент му хрумна друга идея. Беше свързана с Еди.

— Шийми!

— Да, Роланд от Гилеад, който се именуваше Уил Диърборн навремето!

Стрелеца се протегна и обгърна с длани главата на стария си познайник.

— Затвори очите си, Шийми, сине на Станли.

Телепортът се подчини, сетне хвана по същия начин главата на Роланд. Той също затвори очи.

— Съзри онуй, що съзирам аз, Шийми — продума. — Съзри къде ще отидем. И го запомни добре.

Така и стори.

ОСЕМНАЙСЕТ

Докато стояха там — Роланд показваше, а Шийми гледаше, — Дани Ростов извика тихичко на Джейк.

Той се приближи до нея и момичето изведнъж се поколеба, като че ли се чудеше какво да стори отсега нататък. Джейк тъкмо щеше да я попита, когато тя затвори устата му с целувка. Устните й бяха удивително меки.

— Това е за късмет — рече тя и щом видя смаяното му изражение, и осъзна въздействието на онова, което току-що бе сторила, нерешителността й мигом се изпари. Тя обгърна врата му с ръце (като продължаваше да държи протрития си Мечо Пух в едната; момчето усещаше допира на играчката до гърба си) и отново го целуна. Джейк почувства допира на малките й, твърди гърди и щеше да запомни това усещане до края на живота си. Щеше да запомни и нея до края на живота си.

— А това е от мен — рече Дани и отстъпи към Тед Бротиган, преди той да успее да каже нещо — свела поглед към земята, с пламнали страни. Джейк и без друго не можеше да промълви и дума, дори и животът му да зависеше от това. Гърлото му изведнъж бе престанало да му се подчинява.

Тед го погледна и се усмихна.

— Ще сравняваш всички следващи целувки с тази — рече му той. — Запомни го от мен.

Джейк продължаваше да мълчи. Бе така замаян, сякаш момичето го бе фраснало по главата, вместо да го целуне.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

Петнайсет минути по-късно четирима мъже, едно момиче, един рунтавелко и едно смаяно, изумено (и доста изтощено) момче стояха в Парка. Той беше целият на тяхно разположение — останалите Разрушители бяха изчезнали. От мястото, където стоеше, Джейк можеше да види осветения прозорец на първия етаж на дома „Корбет“, където Сузана отдаваше последни грижи на покойния си съпруг. Изтрещя гръмотевица. Тед им каза същото, което им бе казал и в килера на онзи офис в станция Тъндърклап, до червеното сако с медната табелка, на която пишеше „ДИРЕКТОР КОЛЕТНА СЛУЖБА“.

— Хванете се за ръце — прошепна беловласият мъж. — И се концентрирайте.

Джейк посегна да улови ръката на Дани Ростов, но Динки поклати усмихнато глава и му каза:

— Някой друг ден ще се държите за ръце с нея, юнако. Сега твоята роля е на едната маймунка в средата. Твоят дин е другата маймунка.

— Хванете се за ръце един друг — подкани ги и Шийми. Гласът му звучеше властно и решително — Джейк никога не го бе чувал да говори така. — Това ще ни помогне.

Момчето пъхна Ко в ризата си.

— Роланд, ще можеш ли да покажеш на Шийми…

— Гледай — отвърна му той и хвана ръцете му. Другите образуваха стегнат кръг около тях. — Гледай. Мисля, че ще видиш.

В тъмнината се отвори ослепително ярък шев, който заличи Тед и Шийми от погледа на Джейк. В следващия момент той потрепна и помръкна за миг — момчето тъкмо си помисли, че ще изчезне, — ала сетне отново заблестя и започна да се разширява. Джейк долови (едва-едва, както човек чува под вода) далечното ръмжене на преминаваща кола или камион, след което видя сграда с неголям асфалтиран участък пред нея. Там бяха паркирани три коли и един пикап.

„Вече е светло!“ — потръпна той. Времето в Ключовия свят течеше само в една посока — напред. Ако това бе Ключовият свят, значи беше събота, деветнайсети юни, а годината бе…

— Бързо! — извика Тед от другата страна на яркия процеп. — Ако ще тръгвате, тръгвайте сега! Ако ще тръгвате…

Роланд светкавично дръпна Джейк напред, при което торбата го удари силно по гърба.

„Почакай! — искаше да изкрещи момчето. — Почакай, забравих си нещата!“

Но вече беше късно. Джейк имаше усещането, че две огромни ръце притискат кръста му, и почувства как въздухът напуска със свистене дробовете му. „Налягането се променя“ — помисли си той. Сетне му се стори, че пада нагоре и в следващия миг вече лежеше на асфалта на паркинга, намръщен и с присвити до болка клепачи, чудейки се от колко ли време очите му не се бяха излагали на обикновена слънчева светлина. Навярно от момента, в който бяха влезли в Пещерата на портала, за да търсят Сузана.

Нейде отдалеч — едва доловимо — чу как някой, вероятно момичето, което го беше целунало — извиква „Късмет!“, след което Паркът изчезна заедно с Тъндърклап, „Алгул Сиенто“ и тъмнината. Намираха се в Америка от Ключовия свят, на паркинга, където споменът на Роланд и силата на Шийми — спомогната от другите Разрушители — ги бяха отвели. Пред тях се издигаше магазинът на Ийст Стоунхам, където Джак Андолини бе устроил засада на Роланд и Еди. Само че — освен ако не бе станала някаква чудовищна грешка — това се бе случило преди двайсет и две години. Датата бе 19 юни 1999 и часовникът на витрината („ВИНАГИ Е ВРЕМЕ ЗА СВИНСКА ГЛАВИЧКА“, пишеше в кръг около ухилената зурла) показваше, че е четири без деветнайсет следобед.

Тъкмо навреме.

[1] Известен анимационен герой от филми на „Уорнър Брадърс“ — Б. пр. ↑

[2] Герои от „Магьосникът от Оз“ на Л. Франк Баум — Б. пр. ↑

[3] Един от най-великите американски бейзболисти (роден е през 1962 г., а прякорът му е Ракетата). Бляскавата му кариера продължава от началото на 80-те до 2000 г. — Б. пр. ↑

[4] Американско порносписание — Б. пр. ↑

ТРЕТА ЧАСТ

СРЕД ИЗУМРУДЕНО-ЗЛАТИСТАТА ОМАРА

ВЕС’-КА ГАН

ПЪРВА ГЛАВА

ГОСПОЖА ТАСЕНБАУМ ПОТЕГЛЯ НА ЮГ

ЕДНО

Джейк Чеймбърс изобщо не подозираше, че ръцете му са способни на такава бързина. Знаеше само, че когато се озова от „Синия рай“ обратно в Америка, ризата му — издута отпред като на бременна жена благодарение на Ко — изскочи от дънките му. Рунтавелкото, който все нямаше късмет, когато ставаше въпрос за пътувания между световете (последния път за малко да го сгази едно такси) се изсули навън. Почти всеки друг би бил неспособен да предотврати това падане, но не и Джейк. Ка бе искала това зверче толкова силно, че бе преминала през толкова препятствия, за да го доведе при Роланд. Ръцете на момчето се изстреляха с такава бързина, че за миг станаха почти невидими. Когато се появиха отново, едната му длан бе скрита под рунтавата козина на врата на Ко, а другата придържаше задника му. Джейк положи приятеля си на асфалта и рунтавелкото излая кратко и отсечено; това означаваше „благодаря“ и „не го прави отново“.

— Хайде — подкани го Роланд. — Трябва да побързаме.

Момчето го последва по нагорещения асфалт. Както винаги Ко веднага зае обичайното си място до лявата пета на Джейк. Когато се приближиха до магазина, видяха, че на вратата виси табелка с надпис „ОТВОРЕНО Е, ТАКА ЧЕ ЗАЩО НЕ ВЛЕЗЕТЕ ДА ХВЪРЛИТЕ ЕДНО ОКО?“, също както през 1977. На витрината вляво от вратата бе залепено следното обявление:

ЕЛАТЕ ВСИЧКИ

НА

ВЕЧЕРЯТА С БОБ

ОРГАНИЗИРАНА ОТ

ПЪРВА КОНГРЕГАЦИОННА ЦЪРКВА

Събота, 19 юни 1999

На пресечката на шосе № 7 и Клат Роуд

В енорийския дом (отзад)

От 17 до 19.30 ч

На Първа конгрегационна църква

„ВИНАГИ МИ Е МИЛО И ДРАГО ДА ТЕ ВИДЯ, КОМШУ“

„Вечерята с боб ще започне след около час и нещо — помисли си Джейк. — Сигурно вече слагат покривките и разпределят местата.“

Ала вдясно от вратата се виждаше и друго, доста по-странно обявление:

Първа Ловъл-Стоунхамска църква на Пришълците

ЩЕ СЕ ПРИСЪЕДИНИШ ЛИ КЪМ НАС ЗА СЛУЖБАТА?

Неделни служби: 10 ч

Четвъртъчни служби: 19 ч

ВСЯКА СРЯДА Е НОЩ НА МЛАДЕЖТА!!!

ОТ 19 ДО 21 ЧАСА!!!

Игри! Музика! Библейски викторини!

••• И •••

НОВИНИ ЗА ПРИШЪЛЦИТЕ!!!

Хей, тийнейджъри!

ТУК Е КУПОНЪТ!

Ние търсим вратата към небесата.

Ще я потърсите ли с нас?

Джейк изведнъж се сети за Хариган — уличния проповедник от ъгъла на Второ Авеню и Четирийсет и шеста улица — и се запита коя ли от тези две църкви би го привлякла повече. Навярно разумът му би го тласнал към Първа конгрегационна, ала сърцето му…

— Побързай, Джейк — повтори Роланд и камбанката над вратата звънна, когато Стрелеца я отвори. Отвътре ги лъхнаха приятни аромати, които напомниха на момчето (както бяха напомнили и на Еди) за магазинчето на Тук на главната улица на Капа; кафе и ментови бонбони, тютюн и пикантен салам, зехтин, захар и всевъзможни подправки.

Той последва Роланд в магазина. Е, поне две от нещата му бяха с него — картечния пистолет беше затъкнат в дънките му, а торбата с оризиите се поклащаше на лявото му рамо, осигурявайки бърз достъп на дясната му ръка до половин дузина смъртоносни чинии.

ДВЕ

Уендъл („Чип“) Макавой стоеше зад тезгяха и тъкмо претегляше големичкото парче нарязана, приготвена с мед пуйка за госпожа Тасенбаум, когато звънчето над вратата издрънча, преобръщайки за втори път живота на Чип надолу с главата („преобърна костенурката“, обичаха да казват старите хора, когато колата ти се преобърнеше в канавката). С госпожа Тасенбаум обсъждаха все по-големия брой джетове на езерото Кийуедин… или по-скоро тя обсъждаше това.

Продавачът си мислеше, че госпожа Т. е типичен летовник в много отношения — беше богата като Крез (или ако не тя, поне съпругът й, който се занимаваше с някои от онези „точка-ком“ работи, дето нашумяха напоследък), бъбрива като папагал, напоркана с уиски, и откачена като Хауърд Хюз[1] на яка доза морфин. Тя можеше да си позволи цяла яхта с луксозни каюти (и две дузини джетове, които да я теглят), ала бе дошла до пазарчето в тази част на езерото с очукана гребна лодка, която бе вързала на същия кей, където Джон Кълъм връзваше своята лодка до Онзи Ден (с всяка следваща година, която излъскваше историята като старинна мебел от тиково дърво, почтителните нотки в гласа на Чип се увеличаваха; той разказваше за Онзи Ден със същия благоговеен патос, с който Преподобният Конвей говореше за Нашия Бог-Отец). Та тази Тасенбаум беше общителна, нахакана, хубавичка (горе-долу… предполагаше той, ако не обръщаш внимание на грима и лака за коса), тъпкана с пари републиканка. При тези обстоятелства Чип Макавой се почувства напълно оправдан да натисне с палец ъгълчето на кантара — това бе номер, който бе научил от баща си. Старият му бе казал, че на практика е длъжен да прецаква всички летовници, които могат да си го позволят, но никога не трябва да мами местните, дори и да са богати като онзи писател от Ловъл, Кинг ли се казваше? Защо? Защото щеше да се разчуе и в един момент ще се наложи да разчиташ само на тези, които не са от тук, а я пробвай да се издържаш от летовниците през февруари, когато снежните преспи от двете страни на шосе № 7 станат над два метра високи. Е, сега не беше февруари, нито пък госпожа Тасенбаум беше от този край, тъй че всичко си беше тип-топ. Веднага щом листата на дърветата започнеха да пожълтяват, тя и нейният богат-като-Крез точка-ком съпруг щяха да духнат към чифутския си Ню Йорк. Ето защо Чип бе изключително доволен, че успя да превърне шестте долара от сметката й за нарязана пуйка в седем долара и осемдесет цента с едно-единствено докосване на палеца си. Той угоднически побърза да се съгласи с нея, когато жената започна да говори какъв ужасен президент бил Клинтън, макар че бе гласувал два пъти за Бъба[2]. И щеше да гласува и трети път, стига Конституцията да му позволеше да се кандидатира отново. Бил беше умен, можеше да убеждава онези с чалмите да правят това, което иска, не бе забравил напълно работническата класа и бе имал повече путки от тоалетна чиния.

— И сега този Гор очаква просто да… да се качи на гърба му! — каза госпожа Тасенбаум, докато търсеше чековата си книжка (пуйката на кантара изведнъж бе наддала шейсет грама и Чип прояви благоразумието да спре дотук). — И този човек има наглостта да твърди, че той бил измислил Интернет! Ха! Аз обаче знам по-добре от него! Всъщност дори познавам човека, който наистина изобрети Интернет! — Тя вдигна поглед (палецът на Чип отдавна бе избягал далеч от везната — имаше безпогрешен инстинкт за тези неща) и се ухили дяволито на продавача, след което зашепна поверително: — Няма как да не го познавам, след като спим в едно и също легло вече двайсет години!

Чип се засмя по възможно най-искрения начин, на който бе способен, свали пуйката от везната и я уви в лист бяла хартия. Бе доволен, че бяха загърбили темата за джетовете, понеже съвсем наскоро и той си бе поръчал един от „Вайкинг Мотърс“ в Оксфорд.

— Идеално те разбирам! Този Гор е еба си мазния тип! — Госпожа Тасенбаум закима ентусиазирано и Чип просто се почувства длъжен да продължи. Нямаше да го заболи, нали? — Само виж косата му — как изобщо да повярваш на мъж, който си слага толкова много гел на…

В този момент камбанката над входната врата иззвъня, продавачът погледна натам и се вцепени. Дяволски много вода бе изтекла под мостовете от Онзи Ден, но Уендъл („Чии“) Макавой веднага разпозна мъжа, който бе предизвикал всички онези неприятности навремето. Някои лица никога не се забравят. А и нима не бе усещал в най-потайните дълбини на сърцето си, че човекът с ужасните сини очи не бе приключил работата си и щеше да се върне за него?

Да се върне за него?

Тази мисъл прогони вцепенението му. Чип се обърна и побягна. Ала не беше направил и три стъпки покрай тезгяха, когато в магазина проехтя изстрел — оглушителен като гръмотевица в помещението, което бе доста по-голямо и добре заредено в сравнение с лавката от 77 — и госпожа Тасенбаум изпищя. Трима-четирима от клиентите, които обикаляха между щандовете, се обърнаха с изумени лица, а един от тях мигом се строполи в безсъзнание на пода. Чип имаше време да отбележи, че това бе Роуда Биймър, по-голямата дъщеря на едната от двете жени, загинали тук в Онзи Ден. Изведнъж му се стори, че времето се е прегънало върху себе си и че самата Рут лежи на земята, а до разперените й пръсти се търкаля консерва царевица. Продавачът чу как куршумът бръмва над главата му като разгневена пчела и веднага се закова на място, вдигайки ръце.

— Не стреляйте, господине! — чу се да казва с треперещия, немощен глас на грохнал старец. — Вземете всичко от касата, само не ме убивайте!

— Обърни се! — изрече мъжът, обърнал наопаки световната костенурка на Чип през Онзи Ден; мъжът, заради когото за малко да го убият (бе прекарал в бриджтънската болница цели две седмици, милостиви Исусе!) и който сега се завръщаше като някакво кошмарно чудовище от нечий детски килер. — Всички останали на пода, но ти се обърни, продавачо! Обърни се и ме виж. И добре ме разгледай.

ТРИ

Мъжът се олюля и за момент Роланд си помисли, че ще припадне, вместо да се обърне. Навярно някаква първична, ориентирана към оцеляването част от съзнанието му усещаше, че припадъкът щеше да му донесе сигурна смърт, защото продавачът успя да се задържи на краката си и в крайна сметка се обърна към Стрелеца. Бе облечен почти по същия начин, както преди двайсет и две години — черната вратовръзка и месарската му престилка, вързана високо над кръста, вероятно бяха същите. Косата му бе зализана назад, само дето беше снежнобяла вместо прошарена. Роланд си спомни как кръвта бе шурнала от лявото слепоочие на мъжа, когато куршумът — изстрелян от самия Андолини — го бе улучил. Сега там се виждаше сивата плетеница на някогашните шевове. Стрелеца забеляза, че мъжът сресваше косата си по начин, който афишираше белега, вместо да го прикрива. Или бе извадил невероятен късмет, или беше спасен от ка. Роланд смяташе, че ка бе по-вероятното обяснение.

Когато погледите им се срещнаха, синът на Стивън Дисчейн видя тревогата и ужаса в очите на продавача и предположенията му веднага се потвърдиха. Да, това определено беше работа на ка.

— Имаш ли коламобил, камиономобил или так-си? — попита Роланд, насочил дулото на револвера си към корема на злополучния собственик.

Джейк пристъпи напред.

— Какво караш? — намеси се той. — Това има предвид.

— Камион! — изхленчи собственикът на магазина. — Пикап. „Интернешънъл Харвестър“. Ей го там, отпред на паркинга. — При тези думи той бръкна толкова рязко под престилката си, че Роланд за малко да го застреля; добре, че продавачът не забеляза нищо. Всички посетители бяха легнали по очи на пода, включително и жената пред кантара. Стрелеца подуши мириса на месото, което тя купуваше в момента на появата им, и стомахът му изкъркори. Беше уморен, гладен и смазан от скръб, а трябваше да обмисли и свърши още толкова много неща! Джейк би казал, че има нужда от малко „разпускане“, ала Роланд не виждаше никаква възможност за отдих (поне в близко то бъдеще).

Когато ръката на продавача отново се показа, в треперещите му пръсти подрънкваше връзка ключове. Те проблеснаха, улавяйки лъчите на следобедното слънце, и Стрелеца примигна. Първо човекът с бялата престилка бе пъхнал ръка под дрехата си, без да поиска разрешение (и на всичкото отгоре го бе направил бързо), а сега размахваше лъскави метални предмети, за да заслепи противника си. Роланд имаше чувството, че прави всичко възможно, за да бъде застрелян. Но нима не бе действал по същия начин и в деня на засадата? Магазинерът (който тогава бе доста по-пъргав и кръстът му не бе превит като на вдовец) бе тръгнал след двамата стрелци, подобно на котка, която се бута в краката ти, докато не я настъпиш, сякаш изобщо не забелязваше куршумите, свистящи около тях (нито пък онзи, дето го бе улучил). Стрелеца си спомни, че по някое време продавачът бе започнал да говори за своя син, все едно чакаше реда си в бръснарницата и се чудеше как да запълни времето си. Продавачът бе станал техен ка-май, а ка често проявяваше благосклонност към тези хора, поне докато не й писнеше от странностите им и не ги изметеше от света.

— Вземете камиона, вземете го и си тръгвайте! — извика им собственикът на магазина. — Ваш е! Подарявам ви го! Наистина!

— Ако не спреш да размахваш тези проклети ключове пред лицето ми, сай, ще взема не камиона, а живота ти! — заплаши го Роланд. Зад тезгяха имаше друг часовник. Стрелеца отдавна беше забелязал, че този свят е пълен с часовници, сякаш хората си мислеха, че по този начин могат да уловят времето. Четири без десет, което означаваше, че бяха изминали девет минути от пристигането им в Ключовия свят. Времето препускаше. Някъде наблизо Стивън Кинг вече бе излязъл на следобедната си разходка и се намираше в смъртна опасност, ала не знаеше това. Ами ако вече бе умрял? Те — всъщност Роланд — смятаха, че гибелта на писателя ще отекне мощно като Лъчетръс, но можеше и да не стане така. Нищо чудно и последиците от смъртта му да не бъдат внезапни.

— Колко път има оттук до Търтълбек Лейн? — попита Стрелеца.

Беловласият сай само го изгледа с разширени от ужас очи. Никога през живота си Роланд не бе изпитвал по-голямо желание да застреля човек… или поне да го фрасне с дръжката на револвера по главата. Продавачът имаше глупавия вид на коза, заклещила се в някаква дупка.

В този момент жената, която лежеше пред кантара, проговори. Тя вдигна глава към Роланд и Джейк — както си лежеше по корем, с ръце на гърба.

— Това не е в Ловъл, господине. Дотам има поне седем-осем километра.

Само един поглед в очите й — кафяви и големи, изплашени, но не и обезумели от страх — бе достатъчен на Роланд, за да реши, че му трябва именно тя, а не стария продавач. Освен ако…

Той се обърна към Джейк:

— Ще можеш ли да ни закараш дотам с камиона на продавача?

Стрелеца видя, че момчето изгаря от желание да отговори утвърдително, ала впоследствие си дава сметка, че не може да си позволи да провали мисията им с нещо, което не бе опитвал никога през живота си.

— Не — въздъхна Джейк. — Ами ти?

Роланд бе наблюдавал как Еди кара колата на Джон Кълъм. Не изглеждаше толкова трудно… но не трябваше да забравя хълбока си. Роза му бе казала, че сухото разкривяване се разпространява бързо — като пожар, раздухван от силен вятър — и той вече знаеше какво бе имала предвид тя. Преди да отидат в Кала Брин Стърджис, болката го бе прорязвала само от време на време, докато сега му се струваше, че ставата му е инжектирана с нажежено до бяло олово, след което са я увили с бодлива тел. Болката бе обхванала целия му крак от бедрото до глезена му. На Роланд му бе направило впечатление как Еди си служеше с педалите, натискайки ту този, който караше колата да забързва, ту онзи, който я караше да забавя ход — и все използваше десния си крак. Което означаваше, че ставата му щеше да е подложена на постоянно натоварване.

Не мислеше, че ще може да направи това — не и ако искаше да стигнат благополучно до Търтълбек Лейн.

— Мисля, че не — рече Стрелеца. Той взе ключовете от продавача и погледна към жената, лежаща пред кантара за месо. — Стани, сай — нареди.

Госпожа Тасенбаум направи това, което се искаше от нея, и когато се изправи на крака, Роланд й връчи ключовете. „Продължавам да срещам полезни хора на това място — помисли си той. — Ако и тази жена се окаже добра като Кълъм, навярно нещата няма да се прецакат.“

— Ще откараш мен и младия ми приятел до Ловъл — каза Стрелеца.

— До Търтълбек Лейн — кимна непознатата.

— Право думаш, казвам благодаря.

— Ще ме убиете ли, след като ви закарам дотам?

— Само ако започнеш да ни разтакаваш.

Тя се замисли за момент, сетне кимна:

— Добре. Да тръгваме.

— Успех, госпожо Тасенбаум — обади се продавачът, когато поеха към вратата.

— Ако не се върна — заяви жената, — запомни само едно: моят съпруг измисли Интернет — той и приятелите му, отчасти в „Кал-Тек“, отчасти в гаражите им. Той, а не Албърт Гор.

Стомахът на Роланд отново изкъркори. Той се протегна над тезгяха (продавачът побърза да се отдръпне от него, сякаш Стрелеца беше чумав), грабна увитата пуйка на жената и напъха три резена в устата си. Останалото връчи на Джейк, който изяде две парчета и веднага погледна към Ко — рунтавелкото се взираше в месото с нескрито любопитство.

— Ще получиш своя дял, когато се качим в пикапа — обеща му Джейк.

— Пикапа — изджавка Ко, след което добави, наблягайки върху думата: — Дял!

— Бооожичко! — зяпна продавачът.

ЧЕТИРИ

Акцентът на продавача може и да беше готин, но това не можеше да се каже за камиона му. Скоростите му например се сменяха по стандартния начин, а Айрийн Тасенбаум от Манхатън не бе карала подобна кола от времето, когато все още бе Айрийн Кантора от Стейтън Айлънд. Що се отнася до лоста за скоростите… тя никога през живота си не бе управлявала автомобил с подобно праисторическо приспособление.

Джейк седна до нея, стъпвайки от двете страни на въпросния лост, заедно с Ко (който още дъвчеше с наслада от пуешкото) в скута си. Роланд се разположи на седалката за пътници, като се опитваше да не се мръщи от болката в хълбока му. Айрийн забрави да натисне амбреажа, когато запали колата. Харвестърът подскочи напред и в следващата секунда се закова на място. За щастие сновеше по пътищата на Северен Мейн още от средата на шейсетте и поради тази причина движенията му напомняха тези на застаряващ мъжкар вместо на жребец в разцвета на силите си; в противен случай Чип Макавой щеше да изгуби най-малко една от витрините си. Ко се вкопчи в скута на момчето и от устата му изскочи парче пуйка, съпроводено от думи, които бе научил от Еди.

Айрийн се вторачи в рунтавелкото с ококорени от изумление очи.

— Това животинче не каза ли току-що „еба си“, млади човече?

— Не обръщайте внимание на думите му — рече Джейк. Гласът му трепереше. Часовникът със свинската зурла вече показваше четири без пет. Също като Роланд, момчето имаше чувството, че времето изтича като пясък между пръстите им. — Използвайте амбреажа и ни измъкнете по-_скоро_ оттук.

За щастие схемата с различните скорости бе отпечатана на върха на лоста и все още се различаваше. Госпожа Тасенбаум натисна съединителя и подкара камиона на заден ход. Харвестърът излезе на шосе № 7, движейки се на тласъци, сетне се закова по средата на бялата лента. Жената отново завъртя ключа, осъзнавайки, че пак е забравила да задържи амбреажа достатъчно дълго, за да предотврати задавянето на мотора. Роланд и Джейк вече се бяха вкопчили в прашното табло, където един избелял стикер прогласяваше: „АМЕРИКА! ОБИЧАИТЕ Я ИЛИ СЕ ИЗМИТАЙТЕ ОТ ТУК!“ с букви в червено, бяло и синьо. Всъщност спазматичният им ход се оказа доста полезен за тях, защото точно в този момент голям камион, натоварен с дървени трупи — просто нямаше начин Стрелеца да не се сети за онзи, който се бе разбил последния път, когато бяха тук — изкачи хълма северно от магазина. Ако харвестърът бе напуснал паркинга с нормален ход, със сигурност щяха да бъдат ударени от появилата се машина (и най-вероятно убити). Камионът с трупите изви встрани и клаксонът му нададе рев, докато задните му гуми вдигаха облаци пушилка.

Съществото в скута на момчето — което изглеждаше на госпожа Тасенбаум като кръстоска между куче и енот — отново излая.

„Еба си“. Бе почти сигурна в това.

Собственикът на магазина и другите клиенти се бяха наредили от другата страна на стъклото и ги зяпаха с нескрито любопитство. Жената изведнъж разбра как се чувстваха рибите в аквариума.

— Госпожо, можете ли изобщо да карате това нещо? — извика момчето. На гърба си носеше някаква износена торба. Приличаше й на чанта за вестници, само дето беше кожена и като че ли бе пълна с чинии.

— Мога, младежо, не се притеснявай! — Айрийн Тасенбаум беше едновременно ужасена и… нима това не й харесваше! Харесваше й и още как. През последните осемнайсет години тя изпълняваше ролята на украшение на великия Дейвид Тасенбаум, поддържаща роля в бляскавия му живот, дамата, която казваше „Опитай едно от тези“, когато минаваха покрай отрупаните с ордьоври маси на множеството партита. Сега изведнъж бе станала център на нещо и вътрешният й глас й нашепваше, че то бе от изключително значение.

— Поеми си дълбоко дъх — каза й мъжът със суровото, загоряло от слънцето лице. Блестящите му сини очи се спряха на нейните и в този миг всички други мисли излетяха от съзнанието й. Освен това усещането беше адски приятно. „Ако това е хипноза — помисли си тя, — трябва да се учи в училище.“ — Задръж го, сетне издишай. И най-накрая подкарай това нещо, в името на баща си!

Айрийн Тасенбаум изпълни указанията му и изведнъж денят й се стори по-ярък — почти искрящ, — а в ушите й изведнъж зазвучаха някакви пеещи гласове. Прелестни гласове. Дали радиото на харвестъра беше включено, настроено на някаква станция за класическа музика? Нямаше време да проверява. Откъдето и да идваше тази музика, беше изключително приятна. И успокояваща… като дълбокото поемане на въздух.

Госпожа Тасенбаум натисна за пореден път амбреажа и запали двигателя. Този път машината пое безотказно назад и се върна на пътя, без нито веднъж да се запъне. Жената се опита да я подкара напред и вместо на първа, превключи директно на втора скорост, отпускайки неволно съединителя. Така за малко да убие отново целия ентусиазъм на харвестъра, ала този път той явно се смили над шофьора си, защото се заклатушка бавно по шосето сред симфонията на проскърцващите бутала и мистериозното тракане изпод предния капак.

— Знаеш ли къде е Търтълбек Лейн? — попита Роланд, докато се движеха на север. Далеч пред тях, до табела с надпис „КЪМПИНГ ЗА МИЛИОНИ“, някакво синьо микробусче излезе на пътя.

— Да — отвърна тя.

— Сигурна ли си? — присви очи Стрелеца. Последното нещо, което искаше, бе да губят скъпоценното си време в лутане по разни затънтени селски пътища.

— Да. Имаме приятели, които живеят там. Семейство Бекхард.

Роланд замълча, опитвайки се да си спомни къде бе чувал това име. После се сети. Така се казваше собственикът на къщата, където той и Еди бяха провели последното си съвещание с Джон Кълъм. Стрелеца усети как нещо го жегна болезнено в сърцето, когато в паметта му изплува споменът за Еди — кипящ от енергия и воля за живот, какъвто беше в онзи буреносен следобед.

— Добре — рече. — Вярвам ти.

Айрийн му хвърли бегъл поглед.

— За къде си се разбързал така, господине? Също като белия заек от „Алиса в Страната на чудесата“ си. Толкова ли важна среща имаш?

Стрелеца поклати глава.

— Няма значение. Просто си карай. — Погледна към часовника на таблото, но той не работеше — бе спрял много отдавна, а стрелките му бяха застинали на (естествено) 9:19. — Навярно още не е твърде късно — промърмори мъжът, докато далеч пред тях синият микробус лъкатушеше между бялата лента и южното платно. Госпожа Тасенбаум тъкмо щеше да каже нещо остроумно за хората, които са започнали да пият преди пет, ала в този момент бусът се върна на северното платно, превали следващото възвишение и изчезна в посока към Ловъл.

Жената веднага забрави за него. Имаше далеч по-интересни неща, за които да мисли. Като…

— Не сте длъжни да ми отговорите, ако не искате — започна тя, — но трябва да призная, че съм адски любопитна: вие пришълци ли сте, момчета?

ПЕТ

Брайън Смит е прекарал последните няколко нощи заедно с ротвайлерите си, близначетата Булет и Пистъл[3] — в „Къмпинг за милиони“, който се намира от горната страна на пътя Ловъл-Стоунхам. Тук, край реката, е страхотно) (местните наричат разхлопанапга дървена конструкция, свързваща двата бряга, „Мост за милиони“, което според Брайън е доста добра шегичка). Освен това от време на време тук се отбиват и разни хипари от Суидън, Харисън и Уотърфорд, които продават дрога. Брайън обича да се отпусне, обича да се надруса, както искате го кажете, и този съботен следобед е точно в такова състояние… е, не е напушен до козирката, но тревичката го е омаяла достатъчно, за да му отвори вълчи апетит. Добре, че в централния магазин имат от онези десертчета „Марс“. Те просто са върхът, когато си напафкан.

Той излиза от зоната на къмпинга и поема по шосе № 7, без да се огледа дали не се задават автомобили, след което възкчиква: „Уффф, пак забравих!“ За щастие шосето пустее. По-късно — особено в периода между Четвърти юли и Ценя на труда — движението ще бъде доста натоварено дори и в тези затънтени дебри и най-вероятно Брайън няма да излиза много-много. Той прекрасно знае, че не е кой знае какъв шофьор; още една глоба за превишена скорост или талон за неправилно паркиране и сигурно ще му вземат книжката за шест месеца. Отново.

Сега обаче пътят е чист; само някакъв пик-лив-ап, но той е на повече от половин километър зад него.

— Гълтай пушилката ми, каубой! — крясва Брайън Смит и се изхилва. Не знае защо е казал „каубой“, при положение че искаше да каже „гълтай пушилката ми, копеле“, но важното е, че звучи добре. Звучи на място. Той забелязва, че е навлязъл в другото платно, и коригира курса си. — Отново съм на пътя, скъпа! — виква и отново се разтърсва от неудържим кикот. „Отново съм на пътя, скъпа“ е добро попадение и той винаги го използва, особено пък ако става въпрос за момичета. Брайън много се кефи, когато върти волана от едната на другата страна, при което бусът му описва лъкатушни зигзаги по шосето, а той самият тръска глава и възкликва: „Бъррррр! Сигурно съм прекалил със скапания сироп за кашлица!“ Знае много такива майтапи — веднъж дори си мислеше да напише книга, наречена „Шантави пътни истории“ — и това ако не е майтап! Брайън Смит да напише книга — досущ като онзи Кинг от Ловъл!

Той включва радиото (гумите на буса заорават в банкета сред облаци прах и за малко да хлътнат в канавката) и хваща Стийли Дан, който пее „Хей, деветнайсет!“. Яко парче! Кво да си говорим, направо кърти мивки /Брайън дави повече газ, стимулиран от музиката. Когато поглежда в огледалото, вижда кучетата си Булет и Пистъл, които надничат над задната седалка с блеснали очи. За миг шофьорът си мисли, че гледат към него и си мислят какъв готин пич е господарят им, но после се чуди как може да е толкова глупав. Зад шофьорската седалка има стиропорен охладител с половинкилограмова пържола в него. Брайън смята по-късно да си я опече на открит огън нейде на територията на „Къмпинг за милиони“. Да, пържолата и още няколко марсчета за десерт, дърти Исусе! Марсчетата са просто суперяки/

— Дан’ сте пипнали пражолата ми! — заканва се Брайън Смит на ротвайлерите, докато гледа блесналите им очички в огледалото. Този път бусът минава в отсрещното платно със скорост от осемдесет километра в час… а отпред го чака остър завой. За щастие — или за нещастие, в зависимост от гледната ви точка — шосето е чисто и нищо не може да спре неотклонния ход на Брайън Смит в северна посока.

— Няма да пипате пражолата, тва ми е вечерята! — Той казва „вечерятааа“, също както би направил и Джон Кълъм, но лицето, което се мръщи в огледалото за обратно виждане, е лицето на Шийми Руиз. Приликата им е убийствена.

Шийми сякаш е близнак на Брайън Смит.

ШЕСТ

Айрийн Тасенбаум вече караше камиона с по-голяма увереност, независимо от праисторическата скоростна система. След около четиристотин метра трябваше да завие надясно, а това никак не й се искаше, защото нямаше как да мине без съединителя. Спътниците й обаче искаха да отидат на Търтълбек Лейн, а това бе единственият път, по който можеше да се стигне дотам.

Пришълци! Бяха й казали, че са пришълци, и тя бе убедена в това, но кой друг би повярвал? Може би Чип Макавой и Преподобният Питърсън от тази шантава Църква на пришълците, но кой друг? Съпругът й? Абсурд. Никога. Ако нещо не можеше да бъде запечатано в микрочип, Дейвид Тасенбаум никога нямаше да го вземе насериозно. Тя се запита — напоследък доста често си задаваше този въпрос — дали не беше прекалено късно да се разведе на четирийсет и седем годишна възраст.

Тя превключи на втора, но след като свърна надясно, трябваше отново да мине на първа, понеже раздрънканият стар пикап започна да се дави и да пухти. Айрийн си помисли, че някой от пътниците й ще направи някоя остроумна забележка (и току-виж кучето-мутант на момчето отново се изцелило с „еба си“), но синеокият мъж беше единственият, който проговори:

— Не изглежда по същия начин — отбеляза.

— Кога беше тук за последен път? — попита го жената. Колебаеше се дали да мине отново на втора, ала впоследствие реши да остави нещата такива, каквито си бяха. „Ако не се е счупило, не го поправяй“, обичаше да казва Дейвид.

— Преди доста време — рече мъжът. Тя го поглеждаше крадешком; в него имаше нещо странно и екзотично, което бе най-силно в очите му. Сякаш бяха виждали неща, които тя дори не бе сънувала.

„Стига! — каза си. — Сигурно е някакъв позьор, преоблечен като каубой, дошъл от Портсмут, Ню Хемпшир.“

Ала се съмняваше. Момчето и екзотичното му куче също изглеждаха странно, но не и в сравнение с мъжа с изпитото лице и странните сини очи.

— Може би предния път сте дошли от другия край — предположи момчето.

Спътникът му се замисли и кимна.

— Другият край от страната на Бриджтън ли е? — попита той жената.

— Да — потвърди тя.

Човекът със странните сини очи отново кимна.

— Значи отиваме в къщата на писателя.

— „Сара Лафс“ — веднага каза жената. — Страхотна къща. Виждала съм я от езерото, но не знам коя алея точно…

— Деветнайсета — каза мъжът. В момента минаваха покрай номер 27. В тази посока номерата се намаляваха.

— Прощавайте за директния въпрос, но какво толкова искате от него?

— Да спасим живота му — отговори момчето.

СЕДЕМ

Роланд веднага разпозна стръмно спускащата се алея, въпреки че последния път, когато я бе видял, по навъсеното небе се носеха черни гръмотевични облаци и вниманието му бе насочено към светещите тахийни. Този ден обаче наоколо не се забелязваха никакви летящи създания — били те тахийни или не. Покривът на къщата бе постлан с медни плочи вместо с керемиди, а горичката бе превърната в ливада, ала алеята бе същата — отляво на пътя се виждаше същата табелка с надпис „САРА ЛАФС“, а отдясно се издигаше знакът с цифрите 1 и 9. Отвъд бе езерото — искрящо синьо на фона на ослепителните следобедни лъчи.

От ливадата се чуваше бръмченето на някаква неголяма машина. Роланд погледна към Джейк и сърцето му се сви, когато зърна пребледнялото му лице и разширените му от ужас очи.

— Какво? — попита неговият дин. — Какво има?

— Не е тук, Роланд — въздъхна момчето. — Нито той, нито някой от семейството му. Само човекът, който коси тревата.

— Глупости, не можеш да… — започна госпожа Тасенбаум.

— Знам го! — извика й Джейк. — Просто го знам, госпожо!

Роланд гледаше момчето с удивление… но в сегашното си състояние Джейк или не го разбра, или изобщо не го забеляза.

„Защо лъжеш, Джейк? — помисли си Стрелеца. Следващата му мисъл обаче гласеше: — Естествено, че не лъжеш.“

— Ами ако вече се е случило? — попита момчето. Да, той бе загрижен за Стивън Кинг, но Роланд не смяташе, че това бе единственото, за което се тревожеше. — Ами ако вече е умрял и семейството му не е тук, защото полицията ги е извикала и…

— Още не се е случило — прекъсна го неговият дин, ала това бе единственото, в което бе сигурен. „Какво точно знаеш, Джейк, и защо не искаш да ми кажеш?“

Ала в момента нямаше никакво време да размишлява над това.

ОСЕМ

Синеокият мъж говореше спокойно с момчето, ала изобщо не изглеждаше спокоен на Айрийн Тасенбаум; никак даже. Тя изведнъж си даде сметка, че пеещите гласове, които бе чула пред магазина на Чип, се бяха променили. Песента им продължаваше да е все така сладостна, но сега в нея сякаш се долавяше и някаква нотка на отчаяние. Висок, умолителен тембър, от който слепоочията й запулсираха.

— Как може да си сигурен в това? — извика момчето на име Джейк на мъжа — който най-вероятно бе неговият баща, предположи Айрийн. — Как може да си толкова абсолютно сигурен?

Вместо да отговори на въпроса на детето, мъжът на име Роланд впери пронизващо сините си очи в нея. Госпожа Тасенбаум мигом почувства как кожата й настръхва.

— Продължавай напред, сай, ако ти е угодно.

Жената погледна към стръмно спускащата се алея и рече:

— Ако го направя, може и да не успея да върна обратно тази кофа с ръждясали болтове.

— Ала ще трябва да го сториш — отсече Роланд.

ДЕВЕТ

Човекът, който косеше тревата, беше крепостният селянин на Кинг, предположи Роланд, или както там се наричаше в този свят. Косата му, подаваща се под сламената шапка, беше побеляла, но гърбът му бе изправен и як и явно носеше без усилие бремето на годините. Когато камионът се заклатушка по стръмната алея, мъжът спря косачката и се обърна към тях, след което изключи машината. В същото време вратата от другата страна на шофьора се отвори и Стрелеца скочи на земята. Щом го видя, крепостникът на Кинг побърза да свали капелата си; според Роланд жестът му бе абсолютно несъзнателен. В следващия миг погледът му се спря на огромния револвер, който висеше на хълбока на непознатия, и очите му се разшириха от изумление, при което мрежата от бръчки около тях изчезна напълно.

— Здравейте, господине — каза крепостникът с нескрито любопитство. „Мисли си, че съм пришълец — каза си Стрелеца. — Също като нея.“

А нима двамата с Джейк не бяха пришълци… поне в известен смисъл? Нима не се бяха появили в такова време и място, за които подобни неща бяха нещо съвсем обикновено?

И където времето направо препускаше.

Преди човекът да успее да продължи, Роланд го засипа с порой от въпроси:

— Къде са те? Къде е той? Къде е Стивън Кинг? Говори, човече, и гледай да ми кажеш истината!

Сламената шапка се изплъзна от ръцете на човека и се приземи грациозно до краката му на току-що окосената трева. Лешниковите му очи се вторачиха в Стрелеца — така безпомощните птици наблюдават пълзящата към тях змия.

— Родата му е оттатък езерото, в оназ къща дет’ я имат там — рече слугата. — Дет’ беше на Шиндлер едно време. Май са на некво парти. Стив рече, че ще отиде при тях, след кат’ се поразходи. — Човекът посочи към малкия черен автомобил, чиято предница надничаше зад къщата.

— Къде се разхожда? — изстреля Роланд. — Ако знаеш, веднага кажи на тази дама!

Беловласият мъж погледна през рамо и отново се обърна към непознатия човек с вид на каубой.

— Ам’ че по-лесно ще е направо аз да ви закарам.

Стрелеца се замисли над това. Да, в началото определено щеше да е по-лесно. Накрая обаче… дали нямаше да стане по-трудно, когато Кинг щеше да е или спасен, или изгубен? Бяха открили жената на пътя на ка. Колкото и малка да бе ролята й, първо бяха намерили нея по Пътя на Лъча. В края на краищата това бе най-важното. Що се отнася до скромната й роля, в никакъв случай не трябваше да съдят прибързано за тези неща. Нима той и Еди не бяха смятали, че Джон Кълъм, когото бяха срещнали на около три колела северно оттук, ще изиграе незначителна роля в тяхната история? А какво бе станало в крайна сметка?

Всичко това профуча през съзнанието му за по-малко от секунда; цялата информация, която му трябваше (Еди би я нарекъл „предчувствие“), поднесена във вида на ярка мисловна стенограма.

— Не — рече и посочи с палец зад рамото си. — Кажи на нея. Веднага.

ДЕСЕТ

Момчето — Джейк — се бе облегнало апатично на седалката, а ръцете му висяха отпуснати от двете страни на тялото му. Причудливото куче се взираше загрижено в лицето на хлапето, но Джейк не даваше никакви признаци да го забелязва. Очите му бяха затворени и Айрийн Тасенбаум първо си помисли, че е припаднал.

— Синко?… Джейк?

— Виждам го — промълви момчето, без да вдига клепачи. — Не Стивън Кинг — него не мога да го достигна, — а другия. Трябва да го забавя. Как мога да го забавя?

Госпожа Тасенбаум бе слушала достатъчно от диалозите, които съпругът й водеше със себе си по време на работа, за да се досети веднага, че въпросът на Джейк бе адресиран към самия него. В същото време нямаше никаква представа за кого говори хлапето — знаеше само, че не бе Стивън Кинг. Което означаваше, че оставаха около шест милиарда други възможности.

436

Въпреки това отговори на самонасочения въпрос, защото от личен опит знаеше кое бе онова, което все забавяше нея.

— Жалко, че не му се ходи до тоалетната — рече тя.

ЕДИНАЙСЕТ

Ягодите в Мейн още не са узрели — малко е раничко за тях, — но пък има малини. Джъстин Андерсън (от Мейбрук, Ню Йорк) и Елвира Туутейкър (приятелката й от Ловъл) се разхождат покрай шосе № 7 (Елвира го нарича „Старият път за Фрайбърг“) с пластмасовите си кофи и берат от храстите, поникнали по протежението на стария каменен зид (дълъг близо километър). Той е построен още преди сто години от Гарет Маккийн — прапрадядото на човека, с когото Роланд Дисчейн от Гилеад разговаря точно в този момент. Ка е като колело, ако още не сте го разбрали.

Двете жени се наслаждават на разходката си, но не защото обичат толкова много малините (Джъстин признава, че никога не хапва от своите; семенцата попадат между зъбите и), а защото така могат да разменят последните новини около уважаваните си семейства и да се посмеят малко, припомняйки си годините, когато приятелството им беше в началото и все още представляваше най-важното нещо в живота им. Бяха се запознали в колежа „Васар“ преди хиляда години и заедно носеха Маргаритката при завършването на предпоследния курс. Точно за това си говорят, когато синият микробус — Джъстин веднага разпознава, че е „Додж Караван“ от 1985, защото най-големият й син си купи точно такъв, когато семейството му започна да се разраства — се появява иззад завоя на немския ресторант на „Мелдър“. Той криволичи от едното в другото платно, а гумите му вдигат облаци прах, когато заорават ту в южния, ту в северния банкет. Втория път, когато прави това — внезапно бусът се е понесъл стремително към тях, — Джъстин си мисли, че като нищо ще хлътне в канавката и ще се преобърне (като „преобърната костенурка“, както обичаха да казват през четирийсетте в колежа „Васар“), ала е последния момент шофьорът овладява машината и я връща на шосето.

— Внимавай, този човек сигурно е пиян! — извиква разтревожено Джъстин. Тя дръпва Елвира назад, но пътят им е препречен от стария каменен зид с малинови храсти. Бодлите се впиват в панталоните им („слава Богу, че никоя от нас не беше с шорти“_, ще си помисли Джъстин по-късно… когато има време да си помисли) и отскубват миниатюрни вълма тъкан._

Джъстин си мисли, че трябва да прегърне приятелката си през рамо и да се претъркулят над високия до бедрата им зид — да направят задно премятане, както обичаха да казват в часовете по физическо в гимназията, — но преди да се застави да го стори, синият микробус вече е отгоре им, ала само профучава покрай тях и продължава по шосето.

Джъстин го гледа как отминава сред приглушеното бумтене на рокмузика. Сърцето й бие тежко в гърдите, а на езика си усеща металическия вкус на повишения адреналин. Синият бус продължава да лъкатуши от двете страни на бялата лента. Шофьорът му се мъчи да промени курса и се връща в дясното платно, ала ето че гумите отново заорават в чакъла по банкета, вдигайки във въздуха облаци жълтеникав прах.

— Божке, надявам се Стивън Кинг да види този задник! — възкликва Елвира. Преди шестстотин-осемстотин метра се разминаха с писателя и се поздравиха с него — почти всеки от града го бе виждал по време на следобедните му разходки.

Сякаш шофьорът чува, че Елвира Туутейкър го нарича „задник“, защото стоповете на буса пламват, машината отбива встрани и спира. Когато вратата се отваря, гърмящата музика забумтява още по-силно. Двете жени чуват как водачът — който е мъж — крещи на някого (Елвира и Джъстин изпитват искрено съжаление към човека, принуден да пътува с този шофьор в прекрасния юнски следобед). „Дан сте го пипнали! — вика той. — Не е за вас, чувате ли ме?“ Сетне водачът слиза от буса и се прехвърля над каменния зид, като си помага с пръчка, след което се скрива в храстите. Синият бус стои на шосето с отворена врата и включен двигател — от единия му край излиза синкав дим, а от другия — хардрок.

— Какво ли прави? — пита нервно Джъстин.

— Най-вероятно е слязъл да пусне една вода — отвръща приятелката й. — Но ако господин Кинг има късмет, може и да е другото. Така ще има време да напусне шосе № 7 и да се върне на Търтълбек Лейн.

Изведнъж на Джъстин вече не й се берат малини — единственото, което иска, е да се върне вкъщи и да си направи силен чай.

Мъжът се връща накуцвайки от храстите и използва пръчката си, за да се прехвърли обратно през каменния зид.

— Май нуждата не е била голяма — казва Елвира и когато некадърният шофьор се качва в буса си, двете застаряващи дами се споглеждат и започват да се кикотят като малки момиченца.

ДВАНАЙСЕТ

Роланд гледаше как беловласият мъж дава указания на жената — нещо от сорта, че по Уорингтън Роуд щели да стигнат най-бързо, — след което Джейк отвори очи. Изглеждаше смъртно изтощен.

— Накарах го да спре и да се изпикае — каза момчето. — Сега оправя нещо под седалката си. Не знам точно какво, но няма да го забави за дълго. Това е лошо, Роланд. Нямаме никакво време. Трябва да вървим.

Стрелеца погледна към жената, надявайки се, че е взел правилното решение, когато предпочете тя да остане на волана.

— Знаеш ли как да стигнеш дотам? Разбра ли всичко?

— Да — рече тя. — Първо по Уорингтън Роуд, а оттам по шосе № 7. Понякога ходим да вечеряме там. Знам много добре маршрута.

— Не мога да ви гарантирам, че ще му пресечете пътя — рече белокосият мъж, — но мисля, че тъй ще стане. — Той се наведе, вдигна шапката си и започна да я чисти от стръкчетата току-що окосена трева, полепнали по нея. Движенията му бяха бавни и протяжни, като че ли вършеше това насън. — Ам’ че да, тъй ми се струва. — Сетне пъхна капелата под мишница, вдигна юмрук към челото си и коленичи пред странника с големия револвер. И защо не?

От непознатия струеше бяло сияние, което го обгръщаше като ореол.

ТРИНАЙСЕТ

Когато Роланд отново се напъха в кабината на харвестъра — усилие, затруднено допълнително от непрекъснато увеличаващата се болка в десния му хълбок, — ръката му случайно докосна крака на Джейк и той изведнъж разбра какво криеше момчето и защо. Младият му спътник се боеше, че ако сподели опасенията си със своя дин, може да разконцентрира вниманието му. Не, не ставаше въпрос за ка-шум — ако беше така, Роланд също щеше да го почувства. Не, как можеше да има ка-шум между тях, когато ка-тетът им вече се бе разпаднал? Необикновената им сила — онова, което бе по-могъщо от всички тях накуп и навярно произтичаше от самия Лъч — бе изчезнала. Сега те бяха просто трима приятели (четирима заедно с рунтавелкото), обединени от една цел. И Джейк знаеше, че можеха да спасят Кинг. Можеха да спасят писателя и да се приближат с една стъпка към Кулата благодарение на това си дело. Ала един от тях щеше да загине.

Джейк знаеше и това.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

В този момент една стара поговорка — бе я научил от баща си — осени Роланд. „Щом ка повелява така, тъй да бъде.“ Добре; тъй да бъде.

През дългите години, по време на които преследваше човека в черно, Стрелеца би се заклел, че нищо във Вселената не е в състояние да го накара да се отрече от Кулата; нима не бе убил и собствената си майка още в началото на прокълнатия си поход? Но през всичките тези години не бе имал нито приятели, нито деца, нито (макар и да не искаше да си го признае, ала бе вярно) сърце. Беше омагьосан от онзи студен романс, който необичащите често бъркат с любовта. Сега обаче имаше син, бе получил втори шанс и се беше променил. Знанието, че един от тях трябва да умре, за да спасят писателя — че задругата им трябва да претърпи още един ужасен удар толкова скоро след загубата на Еди, — нямаше да го накара да се разридае. Не, Стрелеца просто щеше да направи всичко възможно той — Роланд от Гилеад, а не Джейк от Ню Йорк — да бъде новата жертва.

Дали момчето бе узнало, че е разбулил тайната му? Нямаше никакво време да се тревожи за това.

Той затръшна вратата на камиономобила и погледна към жената.

— Айрийн ли се казваш? — попита.

Тя кимна.

— Потегляй, Айрийн. Искам да караш така, сякаш те гони самият Сатана и иска да те озлочести. Тръгвай по Уорингтън Роуд. Ако не го видим там, ще поемем по Седмопът. Нали така?

— Абсолютно си прав — заяви госпожа Тасенбаум и включи на първа със завидна лекота.

Двигателят изрева, но камионът започна да се движи назад, сякаш бе толкова изплашен от задачата, която им предстоеше, че предпочиташе да свърши в езерото. Тогава тя натисна амбреажа и старият харвестър подскочи напред и запъпли нагоре по алеята, оставяйки синкав дим и мирис на изгоряла гума след себе си.

Праправнукът на Гарет Маккийн ги гледаше как си отиват със зяпнала уста. Горкият човечец нямаше и най-малка представа какво бе станало преди малко, ала усещаше, че страшно много зависи от онова, което тепърва щеше да се случи.

Може би всичко.

ПЕТНАЙСЕТ

Обстоятелството, че така му се допика, бе супершантаво, защото последното нещо, което направи Брайън Смит, преди да напусне „Къмпинг за милиони“, беше да пусне една вода. А и след като се прехвърли зад каменния зид, можа да изцеди единствено няколко капки въпреки парещото усещане, че мехурът му всеки момент ще се пръсне. Той горещо се надява да няма проблеми с простатата; последното нещо, от което се нуждае, са неприятности със старата му простата. Има си предостатъчно други проблеми, космати Исусе!

Е, добре де, така и така е спрял, защо не провери стиропорния охладител зад седалката — кучетата го зяпат с изплезени езици. Брайън се опитва да го натика под шофьорското място, но не става — пространството не е достатъчно. Единственото, което му остава да направи, е да посочи с пръст към ротвайлерите си и да им каже да не барат охладителя и месото в него, защото това е вечерята му. Хрумва му, че ако слушат, може да сложи част от пържолата в тяхната „Пурина“. Това са почти философски размишления за стандартите на Брайън Смит — изобщо не му идва наум, че момее просто да вдигне охладителя и да го сложи на празната седалка до себе си.

— Дан сте го пипнали! — кресва за пореден път на домашните си любимци и се пъха зад волана. Затръшва вратата, хвърля бърз поглед в огледаното за обратно виждане, вижда двете възрастни дами (преди не ги бе забелязал, защото не гледаше пътя, докато минаваше покрай тях) и им махва с ръка — поздрав, който те няма да видят, понеже задното стъкло не е чистено от столетия. Когато отново подкарва микробуса по шосе № 7, по радиото звучи „Гангстерска мечта 19“ на Оут-Рей-Джъс и Брайън усилва звука, при което машината отново започва да криволичи от двете страни на бялата линия — просто той е от хората, които не могат да настроят радиото, без да го гледат). Рапът е супер! Метълът също! Единственото, от което се нуждае сега, за да направи деня си идеален, е песен на Ози[4] — „Лудият влак“ например!

И няколко марсчета.

ШЕСТНАЙСЕТ

Госпожа Тасенбаум излезе с гръм и трясък на Търтълбек Лейн, карайки на втора. Двигателят на стария пикап виеше като обезумял (ако на таблото имаше уред за измерване на оборотите в минута, сигурно щеше да експлодира), а забравените инструменти отзад танцуваха степ в ръждясалото си легло.

Интуицията на Роланд не беше силна като тази на Джейк, ала поне се бе срещал със Стивън Кинг и го бе хипнотизирал. Това бе създало силна връзка между двамата — ето защо Стрелеца не бе особено изненадан, когато докосна съзнанието, което бе недостъпно за момчето. Навярно не пречеше, че Кинг не си мислеше за тях.

„Той често се разхожда — каза си Роланд. — Когато е сам, чува Песента на Костенурката и знае, че трябва да свърши работата си. Онази, която все отлага. Е, приятелю, днес ще сложим край на това.“

Ако, разбира се, успееха да го спасят.

Той се наведе над Джейк и стрелна с поглед жената.

— Не можеш ли да накараш тази прокълната от боговете каруца да се движи по-бързо?

— Мисля, че мога — отвърна госпожа Тасенбаум, след което се обърна към момчето: — Наистина ли можеш да четеш мисли, синко, или това е само игра между теб и твоя приятел?

— Да ги чета не, но да ги докосвам мога — рече Джейк.

— Надявам се да ми казваш истината — въздъхна жената, — защото Търтълбек е неравна и на места е широка само едно платно. Ако усетиш нещо да се задава от отсрещната страна, веднага ми кажи.

— Ще го сторя.

— Чудесно. — Айрийн Тасенбаум се ухили широко, показвайки зъбите си. И последните й съмнения се бяха изпарили — това бе най-хубавото нещо, което й се бе случвало. Най-_вълнуващото_ нещо. Както бе чула пеещите гласове, сега изведнъж осъзна, че може да види лицата в короните яа дърветата от двете страни на пътя, които ги наблюдаваха. Бяха много — цяла тълпа. Можеше да почувства надигането на някаква неизмерима сила навсякъде около тях и бе изкушена от шеметната мисъл, че ако натисне докрай педала на газта, ръждясалият пикап на Чип Макавой ще полети по-бързо от скоростта на светлината. Захранван от енергията, която струеше около тях, той можеше да надбяга дори времето.

„Хайде да видим“ — каза си Айрийн Тасенбаум и подкара харвесгъра по средата на пътя, натисна съединителя и превключи скоростния лост на трета. Старият камион не полетя по-бързо от скоростта на светлината и не надбяга времето, но стрелката на скоростомера стигна до осемдесет… и продължи да пълзи нагоре. Пикапът превали един хълм и полетя за кратко във въздуха, след което гумите му се приземиха върху асфалта и той се понесе по нанадолнището.

Най-накрая някой да бъде щастлив; Айрийн Тасенбаум изкрещя от възторг.

СЕДЕМНАЙСЕТ

Стивън Кинг прави две разходки — кратка и дълга. Кратката го отвежда до пресечката на Уорингтън Роуд и шосе № 7, след което писателят се връща у дома — в „Сара Лафс“ — по същия път. Този маршрут е дълъг пет километра. Дългата разходка (така се казва и една от книгите му, написана под псевдонима Ричард Бакман, преди светът да се промени) го отвежда до пресечката на Уорингтън, откъдето поема по шосе № 7 и го следва до Слаб Сити Роуд, сетне се връща по шосе № 7 и върви до Бери Хил, без да свива по Уорингтън. Прибира се вкъщи откъм северния край на Търтълбек Лейн — този маршрут е дълъг шест километра. Днес Стивън Кинг решава да си направи дълга разходка, но когато стига до пресечката на шосе № 7 и Уорингтън Роуд, спира и си мисли дали да не се върне по краткия път. Винаги внимава, когато върви по шосе № 7, въпреки че трафикът тук е слаб дори и през лятото; движението е натоварено единствено по времето на Фрайбъргския панаир, а той няма да започне преди първата седмица на октомври. Видимостта при повечето участъци е добра — ако се задава някой лош (или пиян) шофьор, можеш да го забележиш от шестстотин-седемстотин метра, което означава, че ще имаш достатъчно време, за да се отдръпнеш встрани. Има само едно място, където видимостта ти е ограничена — и това е хълмът точно зад кръстовището на Уорингтън Роуд. Кинг го нарича „миокардовия баир“, защото сърцето му яко се озорва, докато го изкачи, но нали точно затова прави тези глупави разходки в края на краищата? Да рекламира онова, което телевизионните водещи наричат „сърдечно здраве“? Отказал е пиенето, отказал е дрогата, почти е отказал цигарите, прави упражнения. Малко ли е?

Ала гласът в главата му продължава да му шепне. „Разкарай се от главния път — му казва той. — Връщай се вкъщи. Ще имаш един час, преди да се присъединиш към останалите на партито, вихрещо се на другия край на езерото. Можеш да свършиш малко работа. Дори и да започнеш следващата история за Тъмната кула — вече си мислил над нея, нали?“

Да, така е, но вече има история, върху която работи, и тя много му харесва. А да се върне към света на Кулата е все едно да заплува в дълбоки води. Може да се удави. Въпреки това, докато стои на този кръстопът, внезапно осъзнава, че ако се върне по-рано, ще направи точно това. Просто няма да може да се спре. Ще се заслуша в онова, което понякога нарича Вес’-Ка Ган — Песента на Костенурката (или Песента на Сузана — понякога). Ще зареже сегашната история, ще обърне гръб на познатите места и отново ще се хвърли в тъмните води. Правил го е четири пъти досега, но този път ще трябва да преплува цялото разстояние до другия бряг.

Или ще го преплува, или ще се удави.

— Не — казва писателят. Говори си на глас, и защо не? Тук никой няма да го чуе. До ушите му достига далечното ръмжене на приближаваща се кола — а може би две? Едната на шосе № 7, а другата — на Уорингтън Роуд, — но това е всичко.

— Не — повтаря той. — Първо ще си довърша разходката, а после отивам на купона. Днес няма да напиша нито ред повече. Особено пък за Кулата.

И така, той оставя кръстовището зад гърба си и започва да се изкачва по хълма с ограничената видимост. Стивън Кинг върви към приближаващия се додж, без да знае, че върви към своята гибел. Ка на рационалния свят иска той да умре; а ка на Първоначалието_ иска да остане жив и да продължи да пее песента си. В този слънчев следобед в Западен Мейн неудържимите сили се насочват към оста на мирозданието и за пръв път след оттеглянето на Първоначалието всички светове се обръщат към Тъмната кула, издигаща се в края на Кан’-Ка Но Рей (приблизително „Алените поля на нищото“). Дори Пурпурният крал престава да надава зловещите си писъци. Защото Тъмната кула е тази, която ще реши._

— Всеки избор изисква жертви — казва Кинг и никой не го чува освен птиците, и той самият няма никаква представа защо е изрекъл тези думи, ала ни най-малко не е разтревожен. Писателят редовно си мърмори нещо — сякаш Пещерата на гласовете се намира в главата му и ражда ярки (макар и не винаги интелигентни) прозрения.

Той крачи енергично, размахвайки ръце покрай обутите си в сини дънки бедра, без да подозира, че сърцето му

(не)

бие последните си удари, че съзнанието му

(не)

ражда последните му мисли, че гласовете

(не)

правят последните си пророчески прозрения.

— Вес’-Ка Ган — казва той, очарован и привлечен от звученето на тази фраза. Обещал си е да не задръства фантасмагориите си за Тъмната кула с непроизносими думи от някакъв измислен (да не кажем „шибан“) език редакторът му Чък Верил от Ню Йорк и без това ще изхвърли повечето от тях — но в съзнанието му непрекъснато изникват подобни думи и звукосъчетания — ка, ка-тет, сай, сох, кан-той (това поне го има и в романа му „Град Отчаяние“), тахийн. Кирит Унгол на Толкин и Великият незрящ свирач Нйарлатхотеп на Хауърд Лъвкрафт могат да му дишат праха.

Той се засмива, след което започва да пее песента, която е чул от един от гласовете. Мисли си, че може би ще я използва в следващата книга за Стрелеца, когато отново се вслуша в гласа на Костенурката. „Комала-ком-нов! — пее си той, докато върви. — Има млад мъж: със пищов! Младият мъж е нещастен, избяга гаджето само!“

И кой е този млад мъж:? Еди Дийн или Джейк Чеймбърс?

— Еди — изрича Кинг на висок глас. — Еди е човекът с пистолета. — Дотолкова е погълнат от мислите си, че изобщо не вижда покрива на синия додж, който се появява на хоризонта пред него, нито пък забелязва, че превозното средство не се движи по пътя, а по банкета, където се разхожда той. Дори не чува оглушителния рев на камиона, тресящ се по шосето зад гърба му.

ОСЕМНАЙСЕТ

Въпреки динамичния ритъм на раппарчето Брайън чува стърженето по капака на охладителя и когато хвърля поглед към огледалото, е едновременно ужасен и възмутен от видяното. Булет, който винаги е бил по-дръзкият от ротвайлерите, е напуснал багажното отделение и се е качил на прашната седалка. Той маха радостно с опашка, а муцуната му е заровена в охладителя на Брайън.

При подобен случай всеки разумен шофьор би отбил встрани от пътя, за да се погрижи за непослушното си животно. Брайън Смит обаче никога не се е славел със здравия си разум, особено пък когато е зад волана. Шофьорската му книжка е недвусмислено доказателство за това. Вместо да спре буса, той се обръща надясно, като държи волана с лявата си ръка и се опитва да избута плоската глава на ротвайлера с другата.

— Дан’ си пипнал пражолата ми! — крещи шофьорът на кучето, докато доджът се понася по банкета в дясната част на шосе № 7. — Чуйш ли ме, Булет? Перколяса ли, що ли? Дан’ си пипнал пражолата ми! — Той успява да отмести муцуната на песа, ала козината по черепа на ротвайлера е прекалено къса, за да има къде да го хване. Без да е гений, Булет осъзнава, че му остава още една възможност да грабне месото, увито в бялата хартия — месото, излъчващо апетитната миризма. Той се пъха под ръката на Брайън и сграбчва суровата пържола в челюстите си.

— Пускай, бе! — крещи господарят му. — Пускай ми пражолата… ВЕДНАГА!

За да си осигури по-добра опора, Брайън притиска силно ходилата си в пода. За съжаление педалът за газта се намира точно под десния му крак. Микробусът се стрелва напред към билото на хълма. Шофьорът му е толкова ядосан и афектирай, че напълно е забравил къде се намира (на шосе № 7) и какво прави (кара бус). Единственото, което го интересува в момента, е как да изтръгне бъдещата си вечеря от зъбите на ротвайлера си.

— Пускай, бе! — вика той и дърпа „пражолата“. Булет обаче не го слуша — маха с опашка и ръмжи гърлено (борбата за храна се е превърнала в игра). Хартията, в която е увито месото, се разкъсва. Микробусът вече е напуснал очертанията на пътя. От двете му страни прелитат стари борове, облени от прекрасните следобедни лъчи — омайна изумрудено-златиста мъгла. Брайън обаче мисли само за месото. Няма никакво намерение да яде омазана с кучешки слюнки пържола и песът трябва да запомни добре това.

— Дай ми я, бе! — кресва Брайън Смит и изобщо не забелязва мъжа пред микробуса, нито пък камиона, който заковава рязко зад него, едната му врата се отваря и оттам изскача върлинест каубой, а големият револвер с дръжка от сандалово дърво се изсулва от кобура и пада на прашната земя; светът на Брайън Смит се е стеснил до едно много лошо куче и парче сурово месо. Докато той и ротвайлерът му дърпат яростно пържолата, върху бялата опаковъчна хартия разцъфват кървави рози подобни на татуировки.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

— Ето го! — изкрещя момчето на име Джейк, ала Айрийн Тасенбаум нямаше нужда от подобни обяснения. Стивън Кинг носеше дънки, карирана риза и бейзболна шапка. Вече бе отминал кръстовището на Уорингтън Роуд и шосе № 7 и в момента изкачваше хълма — оставаха му около три четвърти до върха.

Тя натисна съединителя и превключи на втора с бързината на автомобилен състезател, зърнал знамето на квадратчета, след което зави рязко наляво, вкопчена във волана с двете си ръце. Камионът на Чип Макавой се наклони рязко, но не се преобърна. Айрийн зърна отблясъка на слънчевите лъчи върху каросерията на превозното средство, което преваляше възвишението точно в този момент, и чу как мъжът с каубойските дрехи крещи:

— Спри зад него!

Тя се подчини, макар и да забеляза, че приближаващият се микробус бе напуснал очертанията на шосето и бе напълно възможно да се вреже в тях. Да не говорим, че в такъв случай Стивън Кинг щеше да бъде премазан в метален сандвич между двете превозни средства.

В този момент вратата на харвестъра рязко се отвори и мъжът на име Роланд се изстреля навън.

След което събитията се развиха с мълниеносна бързина.

[1] Ексцентричен американски милионер (1927–1976), чийто образ бе пресъздаден от Леонардо ди Каприо във филма на Мартин Скорсезе „Авиаторът“ — Б. пр. ↑

[2] Прякорът на Клинтън. Пренебрежително название за бели мъже от южните щати, които минават за необразовани и реакционни шовинисти. — Б. пр. ↑

[3] Куршум и Пистолет (англ.) — Б. пр. ↑

[4] Джон „Ози“ Озбърн — прославил се като първия вокалист на легендарната британска банда „Блек Сабат“, Ози се отдава на солокариера през 80-те, постигайки забележителен за света на тежката музика комерсиален успех. — Б. пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

ВЕС’-КА ГАН

ЕДНО

Това, което се случи, бе дяволски елементарно: болният хълбок на Роланд го предаде. Той се строполи на колене с вик, в който се преплитаха ярост, болка и ужас, след което слънчевата светлина внезапно помръкна за миг, когато Джейк прелетя над него в убийствен плонж. Ко остана в кабината на пикапа, лаейки като обезумял:

— Ейк-Ейк! Ейк-Ейк!

— Джейк, не! — изкрещя Стрелеца. Видя с ужасяваща яснота всичко, което се случи. Момчето сграбчи писателя през кръста в мига, в който синьото превозно средство — което не приличаше нито на камион, нито на кола, а на странна кръстоска между тях — ги връхлетя сред оглушителна какофония от дисхармонични звуци. Джейк завъртя Кинг наляво и го закри с тялото си, поемайки удара. Някъде зад Роланд, който стоеше на колене, подпрял разкървавените си длани на прашната земя, жената от магазина нададе смразяващ кръвта писък.

— ДЖЕЙК, НЕ! — извика отново Стрелеца, ала вече бе твърде късно. Момчето, което възприемаше като свой син, изчезна под синьото возило. Роланд зърна една мъничка ръка, вдигната във въздуха — никога нямаше да я забрави, — след което тя също изчезна. Кинг, който бе ударен първо от Джейк, а сетне и от микробуса зад него, бе запратен към горичката и се строполи на три метра от мястото на сблъсъка. Приземи се на дясната си страна, а главата му се удари в един камък с такава сила, че шапката му изхвръкна. После се претъркули — може би искаше да се изправи на крака, ала ококорените му, празни очи по-скоро свидетелстваха за липсата на каквито и да било съзнателни намерения.

Шофьорът завъртя рязко волана и возилото му профуча на сантиметри от Роланд, като запрати облаци прах в лицето му, вместо да го прегази. Бусът вече бе забавил ход; явно водачът му бе решил да натисне спирачката, макар и със закъснение. Той се удари странично в пикапа, завъртя се и блъсна Кинг отново, този път както си лежеше на земята. Роланд чу изхрущяването на чупеща се кост, последвано от болезнения вик на писателя, и най-накрая разбра на какво се дължеше болката в десния му хълбок. Никакво сухо разкривяване не бе имало.

Той се изправи неуверено на крака, отбелязвайки мимоходом, че болката е изчезнала напълно. Сетне погледна към неестествено извитото тяло на Стивън Кинг под лявата предна гума на синьото возило и с жестоко злорадство си каза: „Идеално! Идеално! Ако някой трябва да умре тук, нека си ти! Майната му на пъпа на Ган, майната им на историите, които излизат от него, майната й на Тъмната кула! Нека ти да бъдеш този, който ще умре, а не моето момче!“

Рунтавелкото профуча като стрела покрай Роланд, устремен към Джейк, който лежеше по гръб на земята до микробуса, а ауспухът бълваше синкавите си изпарения директно в очите му. Ко не се поколеба и за секунда; той захапа торбата с оризиите, която продължаваше да виси на рамото на момчето, и започна да го тегли сантиметър по сантиметър в желанието си да го отдалечи от буса. Силните му крака се впиваха в земята, вдигайки облаци прах, а ботушите на Джейк оставяха двойни следи в килима от борови иглички.

Роланд се дотътри до момчето и падна на колене до него. Първата му мисъл беше, че Джейк е добре. Крайниците му изглеждаха здрави, слава на всички богове, а белегът, който започваше от горната част на носа му и прорязваше голобрадата му буза, всъщност представляваше ръждива смазка, а не кръв, както бе предположил първоначално. От ушите му течеше кръв, да, както и от устата му, ала може би просто бе прехапал бузата си или…

— Иди и виж писателя — промълви Джейк. Гласът му бе спокоен, не се долавяше никаква болка. Говореше така, сякаш седяха около открития огън, на който току-що бяха приготвили вечерята си, очаквайки някоя от забавните истории на Еди.

— Писателят може да почака — отсече неговият дин, а в главата му се въртяха следните мисли: „Току-що станах свидетел на чудо. Чудо, дължащо се на гъвкавото, неузряло тяло на момчето и меката почва под него, когато камиономобилът на този кучи син го блъсна.“

— Не — продума Джейк. — Не може. — В мига, щом помръдна, опитвайки се да се изправи, ризата му се опъна и Роланд видя ужасяващата вдлъбнатина в гръдния му кош. От устата на момчето бликна още кръв и когато то се опита да заговори отново, се закашля. Сърцето на Роланд се сви като изстискам парцал в гърдите му и за момент той даже се запита как можеше изобщо да продължава да бие при вида на тази гледка.

— Еееееееейк! — зави Ко така жално, че Стрелеца настръхна.

— Не говори — рече му неговият дин. — Може да имаш нещо счупено или да си пукнал някое ребро.

Джейк завъртя глава настрани. Изплю кръвта, насъбрала се в устата му — част от нея потече по бузата му, подобно на тютюн за дъвчене — и сграбчи Роланд за ръката. Хватката му беше силна, също както и гласът му, а всяка дума бе произнесена бавно и отчетливо.

— Всичко ми е счупено — пророни. — Аз умирам, Роланд — зная го, защото ми се е случвало и преди. — След което каза онова, което Стрелеца си бе помислил, преди да напуснат „Сара Лафс“. — Щом ка повелява така, тъй да бъде. Сега виж човека, когото дойдохме да спасим!

Бе невъзможно да не се подчиниш на заповедта, четяща се в очите и тона на момчето. Всичко бе свършило — Ка на Деветнайсетицата бе дошла до своя край. С изключение на Кинг може би. Човека, когото искаха да спасят. Каква ли част от съдбата им бе изтанцувана от връхчетата на пожълтелите му от тютюна пръсти? Голяма? Малка? Тази тук?

Какъвто и да беше отговорът, Роланд би го убил с голи ръце, и то както си лежеше под возилото, което го беше блъснало; обстоятелството, че писателят не бе карал буса, нямаше никакво значение. Ако този лентяй бе правил онова, което ка бе предначертала за него, изобщо нямаше да бъдат тук сега и гръдният кош на Джейк нямаше да изглежда по този ужасяващ начин. Това просто бе прекалено много, да не говорим, че ги бе връхлетяло толкова скоро след смъртта на Еди…

И въпреки това…

— Не мърдай — каза Стрелеца, докато се изправяше. — Ко, не му позволявай да мърда.

— Добре, няма да мърдам — изрече момчето ясно и отчетливо, но Роланд виждаше кървавите петна, които разцъфваха като рози в долната част на ризата му и чатала на дънките му. Някога, преди доста време, той бе умрял и се беше върнал. Но не и от този свят. В този свят човек умираше веднъж и завинаги.

Стрелеца се обърна към писателя.

ДВЕ

Когато Брайън Смит се опита да се измъкне от кабината на микробуса си, Айрийн Тасенбаум го блъсна грубо вътре. Кучетата му, навярно подушили присъствието на Ко, лаеха и подскачаха неистово зад него. По радиото звучеше някаква нова и непоносима хевиметъл песен. Жената имаше чувството, че главата й ще се пръсне, но не от ужасните събития, а от отвратителната какофония. Щом зърна падналия револвер на мъжа с каубойските дрехи, тя се наведе и го вдигна; малката част от съзнанието й, която все още можеше да мисли съгласувано, бе изумена от тежестта на оръжието. Въпреки това го насочи смело към шофьора на микробуса, след което се протегна напред и изключи радиото. Когато грохотът на режещите китари заглъхна, чу птиците, лаещите кучета и сърцераздирателния вой на онова… е, онова странно същество, което изглеждаше като кръстоска между енот и пес.

— Веднага премести буса си от мъжа, когото блъсна — процеди тя. — Бавно. И ако блъснеш хлапето отново, кълна се, че ще пръсна кретенската ти кратуна на парчета.

Брайън Смит се опули насреща й с кръвясалите си, ококорени очи.

— Какво хлапе? — попита той.

ТРИ

Когато предната гума на микробуса слезе от бедрото на писателя, Роланд видя, че долната половина на тялото му е изкривена неестествено надясно и платът на дънките му е издут от голяма буца. Бедрената му кост най-вероятно. На всичкото отгоре и челото му бе разцепено от камъка, в който се бе ударил, и дясната страна на лицето му бе цялата в кръв. Кинг изглеждаше по-зле от Джейк — много по-зле, — ала на Стрелеца му бе достатъчен един-единствен поглед, за да разбере, че ако сърцето му бе здраво и шокът не го бе убил, най-вероятно щеше да преживее всичко това. Отново видя как Джейк хваща писателя през кръста, завърта го наляво, засланя го и поема удара със собственото си крехко тяло.

— Пак се срещаме — промълви Кинг с немощен глас.

— Помниш ме.

— Да. Сега си спомних. — Писателят облиза устните си. — Жаден съм.

Роланд нямаше с какво да утоли жаждата му, а дори и да имаше, пак нямаше да му даде. Поглъщането на течност от тежко ранени хора можеше да доведе до повръщане, а така лесно можеха да се задушат.

— Съжалявам — рече.

— Не. Не съжаляваш. — Кинг отново облиза устните си. — Къде е Джейк?

— Ей-там, на земята. Познаваш ли го?

Кинг се опита да се усмихне.

— Написах го. Къде е онзи, който беше с теб преди? Къде е Еди?

— Умря — отвърна Стрелеца. — В Девар-той.

Писателят се намръщи.

— Девар… Не знам какво е това.

— Така е — кимна Роланд. — Именно затова сме тук. Един от приятелите ми е мъртъв, друг навярно умира и тетът ни е разрушен. И то само защото един мързелив, страхлив човек е спрял да върши онова, което ка е предначертала за него.

По шосе № 7 не минаваха никакви коли. Светът бе потънал в тишина, като изключим виещия рунтавелко, чуруликащите птички и лаещите ротвайлери. Сякаш бяха замръзнали във времето. „И нищо чудно да е така“ — помисли си Роланд. Бе видял достатъчно неща, за да знае, че това не е невъзможно. Нямаше нищо невъзможно.

— Изгубих Лъча — каза Кинг. Той лежеше на килима от борови иглички до горичката. Ранното лято сияеше около него, обгръщайки света в изумрудено-златиста мъгла.

Роланд се наведе и му помогна да се изправи. Писателят изкрещя от болка, когато подутата буца на десния му хълбок остърга натрошената ставна ябълка, но не се възпротиви. Стрелеца посочи към небето. То бе покрито от перести облаци — los angeles, както ги наричаха пастирите от Меджис, — които бяха застинали неподвижно в синевата. Бяха като нарисувани… с изключение на тези точно над главите им, които се носеха стремително, сякаш тласкани от мощен вятър.

— Не виждаш ли? — прошепна Роланд в охлузеното, покрито с пръст ухо на писателя. — Точно над главата ти! Навсякъде около теб! Не го ли усещаш? Не го ли виждаш?

— Да — пророни Кинг. — Сега го виждам.

— Добре, но винаги е било така — рече Стрелеца. — Не си го изгубил — просто си отвърнал страхливия си поглед. Приятелят ми трябваше да го спаси, за да го съзреш отново.

Роланд бръкна в патрондаша си и извади един куршум оттам. В началото не можа да направи стария си ловък номер — пръстите му трепереха прекалено силно. Успя да ги успокои едва когато си каза, че колкото повече време се бави с това, толкова по-голяма става вероятността да ги прекъснат, а и Джейк можеше да издъхне, докато той се занимаваше с това жалко подобие на мъж.

Стрелеца погледна нагоре и видя, че жената е насочила револвера му към шофьора на синьото возило. Това бе добре. Тя бе добра — защо Ган не беше дал историята на Тъмната кула на някой като нея? Какъвто и да беше случаят, инстинктът му да я вземат с тях се бе оказал правилен. Дори адската врява на песовете бе утихнала. Ко ближеше смазката и праха от лицето на Джейк, а в задната част на микробуса Булет и Пистъл нагъваха лакомо пържолата, необезпокоявани от господаря си.

Роланд се обърна към Кинг и куршумът заигра стария си танц между пръстите му. Писателят се поддаде почти незабавно на въздействието му, както се случва с повечето хора, подлагани на хипноза преди. Очите му продължаваха да бъдат отворени, ала сега сякаш гледаха през Стрелеца, взирайки се някъде зад него.

Сърцето на Роланд му изкрещя да свърши с това колкото се може по-бързо, ала разумът му нашепваше друго. „Недей да претупваш работата — казваше му той. — Освен ако не искаш саможертвата на Джейк да отиде на вятъра.“

Жената го гледаше съсредоточено, както и шофьорът на буса, който продължаваше да седи в кабината. Сай Тасенбаум се съпротивляваше, но Брайън Смит вече бе последвал Стивън Кинг в царството на сънищата. Това не изненада особено Стрелеца. Ако този човек имаше и най-малката представа какво бе направил току-що, щеше да се възползва от всяка възможност за бягство, която изникнеше пред него. Без значение колко дълго щеше да продължи покоят му.

Стрелеца отново насочи вниманието си към мъжа, който бе — както предполагаше — неговият биограф, и започна по същия начин, както бе започнал и преди. Преди няколко дни в собствения му живот. Преди две десетилетия в живота на писателя.

— Стивън Кинг, виждаш ли ме?

— Стрелецо, виждам те много добре.

— Кога ме видя за последен път?

— Когато още живеехме в Бриджтън. Когато моят тет бе млад. Когато още се учех как да пиша. — Писателят замълча за момент, след което добави най-важната подробност, характеризираща периода: — Когато още пиех.

— Сега дълбоко заспал ли си?

— Дълбоко.

— Усещаш ли болка?

— Не. Благодаря ти.

Рунтавелкото излая отново и Роланд се огледа наоколо със свито сърце, обезпокоен какво ли можеше да означава това. Жената се бе приближила до Джейк и в момента стоеше на колене до него. Стрелеца с облекчение забеляза, че момчето я е прегърнало през врата с една ръка и е наклонило главата й надолу, за да й прошепне нещо на ухо. Щом имаше достатъчно сили, за да стори това…

„Стига! Сам видя гърдите му под ризата. Не можеш да си позволиш да губиш време в напразни надежди.“

Това бе жестокият парадокс — защото обичаше Джейк, трябваше да остави смъртта на сина си на Ко и на жената, която бяха срещнали преди час и нещо.

Няма значение. Сега имаше работа с Кинг. И ако Джейк достигнеше полянката в края на пътя, докато неговият дин стоеше с гръб към него… щом ка повелява така, тъй да бъде.

Роланд събра цялата си воля и концентрация, обедини ги в огнено острие и отново насочи вниманието си към писателя.

— Ти Ган ли си? — попита изведнъж, без да знае откъде му бе хрумнал точно този въпрос — единственото, което знаеше, бе, че това е правилният въпрос.

— Не — отвърна веднага Кинг. Кръвта от раната на главата му се стичаше в устата му и той я изплю, без да мигне дори веднъж. — Навремето си мислех, че съм, но това се дължеше на пиенето. И на гордостта ми, предполагам. Никой писател не може да е Ган — както и никой художник, скулптор или създател на музика. Ние сме кас-ка Ган. Не ка-Ган, а кас-ка Ган. Разбираш ли? Схващаш ли?

— Да — кимна Роланд. Пророците на Ган или певците на Ган; можеше да означава или двете, или едното от тях. Изведнъж разбра защо бе задал въпроса си. — И песента, която пееш, е Вес’-Ка Ган. Нали?

— О, да! — възкликна Кинг и се усмихна. — Песента на Костенурката. Прекалено хубава е за такива като мен, които и една мелодия не могат да запомнят.

— Това не ме интересува — рече хладно Роланд. Опитваше се да мисли бързо и ясно, което не бе особено лесно, като се имаше предвид замъгленото му съзнание. — И сега си ранен.

— Парализиран ли съм?

— Не знам — рече Стрелеца, ала си каза: „Не ми пука.“ — Единственото, което ми е известно, е, че ще оживееш, и когато отново започнеш да пишеш, ще се вслушаш в Песента на Костенурката, Вес’-Ка Ган, както преди. Без значение дали си парализиран или не. И този път ще пееш, докато песента не свърши.

— Добре.

— Освен това ще…

— Урс-Ка Ган, Песента на Мечока — прекъсна го Кинг. После поклати глава; от това доста го заболя въпреки хипнотичния унес, в който се намираше. — Урс-_А_-Ка Ган.

Викът на Мечока? Ревът на Мечока? Роланд не знаеше. Надяваше се, че няма никакво значение, че това е чисто и просто писателско бръщолевене.

Някаква кола премина покрай мястото на катастрофата, без изобщо да забави ход, след което два мотоциклета профучаха в противоположната посока. Тогава Стрелеца бе осенен от прозрението, че времето не бе спряло, а те просто бяха станали невидими за неопределен период. Лъчът, който бяха спасили, им помагаше, макар и мъничко.

ЧЕТИРИ

„Кажи му отново. Трябва да си сигурен, че те е разбрал правилно. И му дай да разбере, че отсега нататък трябва да си седи на задника и здраво да бачка.“

Той се наведе към Кинг и носовете им почти се допряха.

— Този път ще пееш, докато песента не свърши, разбра ли?

— „И те живяха дълго и честито до края на дните си“ — изрече Кинг замечтано. — Иска ми се да можех да напиша това.

— И на мен — подхвърли Стрелеца. Така беше — това му се искаше повече от всичко друго. Въпреки скръбта му очите му бяха сухи и той ги чувстваше като горещи камъни в главата си. Навярно сълзите щяха да бликнат по-късно, когато истината за онова, което се бе случило тук, се врежеше надълбоко в съзнанието му.

— Ще сторя както кажеш, Стрелецо. Без значение как се развива историята, когато страниците изтънеят. — Гласът на Кинг също бе изтънял и Роланд си помисли, че навярно щеше да изпадне в безсъзнание всеки момент. — Съжалявам за твоите приятели — наистина, сай.

— Благодаря ти — рече Стрелеца, все още борейки се с желанието да сграбчи Стивън Кинг за гушата и да изтръгне живота от гърдите му. Тъкмо щеше да се изправи, когато писателят каза нещо, което го спря.

— Чу ли песента й, както ти казах да направиш? Песента на Сузана?

— Аз… да.

Кинг се надигна, подпирайки се на лакът, и въпреки че силите му се топяха с всеки изминал миг, гласът му бе суров и уверен:

— Тя се нуждае от теб. Ти също се нуждаеш от нея. Сега ме остави. Запази омразата си за тези, които я заслужават повече. Не съм измислил твоята ка, както не съм измислил нито Ган, нито света, и двамата прекрасно го знаем. Забрави глупостта и мъката си и се заеми с онова, което ми каза и на мен. — Думите му прераснаха в дрезгав вик; едната му ръка се изстреля напред и сграбчи китката на Стрелеца с неподозирана сила. — Довърши започнатото!

Роланд понечи да каже нещо и не можа. Трябваше да прочисти гърлото си и да започне отново.

— Заспивай, сай — заспивай и забрави за всичко тук, с изключение на човека, който те блъсна.

Клепачите на Кинг се затвориха.

— Ще забравя за всичко тук с изключение на човека, който ме блъсна.

— Ти се разхождаше и този мъж те блъсна.

— Разхождах се… и този мъж ме блъсна.

— Наблизо нямаше никой друг — нито аз, нито Джейк, нито жената.

— Никой друг — промълви писателят. — Само аз и човекът със синия микробус. Той ще каже ли същото?

— Да. Съвсем скоро ще заспиш дълбоко. По-късно може би ще почувстваш някаква болка, ала сега усещаш тялото си приятно отпуснато.

— Приятно отпуснат съм. Никаква болка. Ще заспя дълбоко. — Кинг се отпусна върху боровите иглички.

— Но преди да заспиш, чуй какво имам да ти кажа.

— Слушам.

— Не след дълго при теб ще дойде една жена. Мечтаеш ли си за любов с мъже?

— Питаш ме дали съм гей? Латентен хомосексуалист? — Макар и да звучеше уморено, в гласа на Кинг се прокраднаха развеселени нотки.

— Не знам — смотолеви Роланд. — Май да.

— Отговорът е „не“ — рече писателят. — Понякога си мечтая за любов с жени. Откакто взех да остарявам, това ми се случва все по-рядко, пък и като гледам какво ми направи този кучи син…

„Твоето не е нищо в сравнение с онова, което стори на мен“ — помисли си Роланд с горчивина, ала нищо не каза.

— Ако си мечтаеш за любов с жени, при теб ще се яви жена.

— Истина ли казваш? — Кинг явно бе заинтригуван.

— Да. Ще бъде много красива. Ще ти говори за покоя и насладите на полянката. Навярно ще се нарече Морфия, Дъщерята на Съня, или Селена, Дъщерята на Луната. Ще ти предложи ръката си и ще ти обещае да те заведе там. Трябва да й откажеш.

— Трябва да й откажа.

— Дори и да си изкушен от нейните очи и гърди.

— Дори тогава — съгласи се Кинг.

— Защо ще й откажеш, сай?

— Защото Песента не е свършила.

Роланд най-сетне бе доволен. Госпожа Тасенбаум продължаваше да стои на колене до Джейк. Стрелеца мина покрай тях и се приближи до мъжа, който седеше прегърбен и треперещ зад волана на синьото возило, отговорно за всички беди. Очите на този човек бяха ококорени и безизразни, устата му зееше отворена, а по наболата му брада се стичаше тънка ивица слюнка.

— Чуваш ли ме, сай?

Мъжът кимна уплашено. Ротвайлерите зад него бяха утихнали. Четири ярки очи се вторачиха в Стрелеца иззад седалките.

— Как се казваш?

— Брайън — смутолеви мъжът. — Брайън Смит, ако ти е приятно.

Не, никак не му беше приятно. Желанието да души с голи ръце се върна с удвоена сила. Още една кола профуча по шосето, но този път шофьорът натисна клаксона, докато минаваше покрай тях. Явно защитата на Лъча бе започнала да отслабва.

— Сай Смит, ти блъсна един човек с колата, камиономобила си или каквото там караш.

Брайън Смит започна да трепери неудържимо.

— Не са ме глобявали даже и за неправилно паркиране — простена — и сега взех, че се натресох в най-известния човек в щата! Кучетата ми се биеха и…

— Лъжите ти не ме ядосват — рече Роланд — за разлика от страха, който те кара да ги изричаш. Затвори си устата!

Брайън Смит се подчини. Бавно, но неотклонно лицето му губеше цвета си.

— Когато го блъсна, беше сам — рече Стрелеца. — Тук нямаше никой друг освен теб и разказвача. Разбираш ли?

458

— Ясно, сам съм бил. Господине, вие пришълец ли сте?

— Няма значение какъв съм. След това си отишъл при него и си видял, че е още жив.

— Все още е жив, т’ва е хубаво — въздъхна с облекчение злополучният шофьор. — Не съм искал да наранявам никого, честно.

— Той те е заговорил. Така си разбрал, че е жив.

— Да! — ухили се Брайън Смит, след което се намръщи. — Какво ми е казал?

— Не помниш. Бил си прекалено изплашен и превъзбуден.

— Превъзбуден и изплашен — повтори шофьорът. — Ам’че тъй си беше.

— Сега карай. Докато караш, постепенно ще се събудиш. И когато стигнеш до някоя къща или магазин, ще спреш и ще кажеш, че на пътя лежи човек, който има нужда от помощ. Повтори какво ти казах.

— Ще карам — обеща собственикът на ротвайлерите. Пръстите му галеха волана, сякаш нямаше търпение да натисне газта и да отпраши надалеч. — Ще се събудя постепенно и когато стигна до някаква къща или магазин, ще кажа, че Стивън Кинг лежи ранен на шосе № 7 и се нуждае от помощ. Знам, че е още жив, защото приказва с мен. Беше нещастен случай. — Той направи кратка пауза, след което изхъхри: — Не беше по моя вина. Той вървеше по шосето. — Поредната пауза. — Сигурно, де.

„Пука ли ми изобщо върху кого ще падне вината за цялата тази бъркотия?“ Отговорът беше отрицателен. Каквото и да станеше, Кинг щеше да продължи да пише. Роланд силно се надяваше, че писателят ще поеме вината за случилото се, защото всичко стана заради него — той нямаше никаква работа тук и ако бе следвал призванието си, трагичните събития от този ден щяха да бъдат избегнати.

— Тръгвай — заповяда Стрелеца на Брайън Смит. — Не искам да те гледам повече.

Двойникът на Шийми Руиз запали двигателя с въздишка на облекчение. Роланд веднага му обърна гръб и се приближи до госпожа Тасенбаум, след което коленичи до нея. Ко седеше до главата на Джейк — безмълвен, тъй като знаеше, че воят му няма да бъде чут от онзи, за когото тъжеше. Онова, от което Стрелеца най-много се страхуваше, се беше случило. Докато говореше с двамата мъже, които не харесваше, момчето, което бе обичал повече от всички останали — повече от всеки друг през живота си, включително и от Сюзан Делгадо — бе преминало в отвъдното за втори път. Джейк беше мъртъв.

ПЕТ

— Той говореше с теб — каза Роланд, взе Джейк в обятията си и започна да го люлее. Оризиите тихичко прозвънваха в торбата. Тялото на момчето вече бе започнало да изстива.

— Да — каза Айрийн Тасенбаум.

— Какво ти рече?

— Каза ми да се върна при теб, „след като работата тук е свършена“. Това бяха точните му думи. Сетне добави: „Кажи на баща ми, че го обичам.“

Роланд издаде някакъв приглушен, гърлен звук, сякаш се задушаваше. В съзнанието му изплува споменът за Федик — как Джейк бе казал „Хайл, татко“, след като бяха преминали през портала. Тогава Роланд също го беше прегърнал, само че сърцето на момчето бе живо и биеше. Какво ли не би дал, за да почувства как тупти отново…

— Имаше и още нещо — допълни госпожа Тасенбаум, — но трябва ли да губим време сега, при положение че мога да ти го кажа и по-късно?

Стрелеца веднага разбра какво искаше да каже тя. Историята, която Стивън Кинг и Брайън Смит знаеха, бе доста простичка. В нея нямаше място за един върлинест странник с обветрено от пътешествията лице и огромен револвер, нито пък за жена с прошарена коса, да не говорим за умряло момче, нарамило торба, пълна с остри чинии, и затъкнало автоматичен пистолет в колана на панталоните си.

Единственият въпрос беше дали жената наистина щеше да се върне при него. Тя не беше първият човек, когото бе привлякъл да върши неща, с които обикновено не се занимаваше в ежедневието си, но си даваше сметка, че всичко можеше да й се стори различно, когато се отделеше от него. Да я накара да му обещае — „Заклеваш ли се да се върнеш при мен, сай? Заклеваш ли се в мъртвото сърце на това момче?“ — нямаше да доведе до нищо. Тя можеше да е напълно искрена, след което да размисли преди още да е превалила първия хълм.

Ала въпреки всичко, когато бе имал възможността да вземе продавача, който му бе предоставил камиона си, не го бе направил. Нито пък я замени със стареца, косящ тревата пред къщата на писателя.

— Ще ми я разкажеш по-късно — каза Стрелеца. — Сега тръгвай по пътя си. Ако поради някаква причина почувстваш, че не можеш да се върнеш, няма да те запомня с лошо.

— Къде би могъл да отидеш сам? — попита Айрийн Тасенбаум, съпругата на изобретателя на компютърния гений Дейвид Тасенбаум. — Знаеш ли изобщо къде да отидеш? Това не е твоят свят. Нали?

Роланд не обърна внимание на въпроса й.

— Ако тук все още има хора, когато дойдеш — стражари, пазители на мира, сини гърбове, не знам още какви, — подмини, без да спираш. Върни се след половин час. Ако още са тук, продължи да караш. Спри едва когато теренът е чист.

— На тях няма ли да им направи впечатление, че се размотавам наоколо?

— Не знам — вдигна рамене Роланд. — Смяташ ли?

Тя се замисли, сетне се усмихна.

— Ченгетата от тази част на света? Едва ли.

Мъжът с каубойските дрехи кимна, доверявайки се на преценката й.

— Когато почувстваш, че е безопасно, спри. Няма да ме видиш, но аз ще те забележа. Ще те чакам, докато се стъмни. Ако дотогава не си дошла, ще продължа сам.

— Ще се върна при теб, само че няма да карам тази жалка таратайка — каза жената. — Ще бъда с „Мерцедес Бенц S 600“ — добави тя с известна гордост в тона си.

Стрелеца не знаеше какво е „Мерцедес Бенц“, но кимна разбиращо.

— Добре. Сега тръгвай. Ще си поговорим по-късно, когато се върнеш.

„Ако се върнеш“ — си рече наум.

— Мисля, че може би искаш това — рече спътницата му и пъхна револвера му обратно в кобура.

— Благодаря, сай.

— Няма защо.

Той остана загледан след нея, докато тя пристъпваше към стария камион (според него таратайката, както я бе нарекла, бе започнала да й харесва, без значение как говореше за нея) и се пъхаше зад волана. Изведнъж осъзна, че в пикапа имаше нещо, което можеше да му потрябва.

— Почакай!

Госпожа Тасенбаум тъкмо щеше да завърти ключа и да запали двигателя, ала в последния момент го остави и изгледа въпросително Стрелеца. Роланд положи внимателно Джейк на земята, под която скоро щеше да бъде заровен (тази мисъл го бе накарала да извика) и се изправи на крака. Изохка, лицето му се смръщи и той веднага се подпря за хълбока, ала всичко това бе само навик. Болката бе изчезнала.

461

— Какво има? — попита Айрийн Тасенбаум. — Ако не тръгна скоро…

— Да. Знам — каза Стрелеца погледна в каросерията на камиона. Сред разпилените инструменти се виждаше и нещо четвъртито, покрито с брезент. Краищата на покривалото бяха затъкнати под него, за да не бъдат издухани от вятъра. Когато Роланд отметна брезента, видя осем-десет кутии от онази твърда хартия, която Еди наричаше „мукава“. Те бяха наредени една до друга под формата на правоъгълник. Картинките, нарисувани върху тях, му подсказаха, че става въпрос за кутии бира. Това нямаше абсолютно никакво значение. Нямаше да му пука дори и да бяха пълни с експлозив.

Брезентът бе онова, което му трябваше.

Роланд се отдръпна от харвестъра, взел покривалото в ръце, и каза:

— Сега вече можеш да потегляш.

Жената стисна отново ключа, ала не го завъртя веднага.

— Сър — започна тя, — дълбоко съжалявам за загубата ви. Просто исках да ви кажа това. Виждам какво означаваше момчето за вас.

Роланд Дисчейн наведе глава, без да каже нищо.

Айрийн Тасенбаум остана загледана в него още няколко секунди, напомняйки си, че понякога думите са абсолютно безполезни, след което запали двигателя и затръшна вратата. Харвестърът описа голям завой и излезе на шосето (на Роланд му направи впечатление, че жената вече се справяше много по-добре със съединителя), насочвайки се към Ийст Стоунхам.

Съжалявам за загубата ви.

Вече бе останал сам с тази загуба. Бе останал сам с Джейк. Стрелеца се загледа в горичката до шосето, взирайки се в двама от хората, притеглени от това място — един припаднал мъж и едно мъртво момче. Очите му бяха сухи, горещи — за момент си помисли, че отново е изгубил способността си да заплаче. Тази идея го ужаси. Ако не можеше да заридае след всичко, което се бе случило — след всичко онова, което бе придобил и изгубил отново, — какъв смисъл имаше от него? Ето защо изпита неизмеримо облекчение, когато сълзите най-накрая се появиха. Те бликнаха от очите му, замъглявайки безумносиния им цвят, след което се търкулнаха по наболите му бузи. Плачът му бе тих, но по едно време изхлипа по-силно и Ко го чу. Рунтавелкото вдигна муцунка към стремително носещите се облаци и излая веднъж към тях. Сетне и той замлъкна.

ШЕСТ

Роланд понесе Джейк към гората, а Ко припкаше до петите му. Обстоятелството, че пухкавото зверче също плачеше, ни най-малко не изненада Стрелеца; бе го виждал да плаче и преди. Времето, когато бе смятал, че изблиците на интелект (и съчувствие) от страна на Ко бяха плод единствено на подражание, отдавна бе отминало. Сега в главата на Роланд се въртеше молитвата за мъртвите, която бе чул от Кътбърт по време на последната им битка — тази на Джерико Хил. Стрелеца се съмняваше, че Джейк има нужда от молитва, за да стигне до полянката, но му беше необходимо нещо, към което да насочи мислите си, защото усещаше, че ако ги остави да потекат в грешната посока, ще рухне тотално. Навярно по-късно щеше да се отпусне в обятията на истерията — или дори на гнева и изцеляващата лудост, — но не и сега. Сега не искаше да се пречупва. Не искаше смъртта на момчето да се окаже напразна.

Изумрудено-златистата лятна омара, която можеше да се види само в горите (особено в древните лесове като онзи, в който вилнееше мечокът Шардик), се бе сгъстила. Слънчевите лъчи я прорязваха с ослепителните си остриета и мястото, където Роланд най-накрая спря, напомняше вътрешността на катедрала. Бе изминал повече от двеста крачки в западна посока от шосе № 7. Сега положи трупа на момчето на земята и се огледа. Наоколо се търкаляха ръждясали кенове от бира и празни кутии за патрони, навярно изхвърлени от минаващи ловци. Роланд разчисти полянката, след което погледна към Джейк, бършейки сълзите, които замъгляваха погледа му. Лицето на момчето бе чисто като полянката — Ко се бе погрижил за това, — но едното му око бе отворено, придавайки му зловещ вид. Стрелеца затвори клепача му с пръст и когато той отново се вдигна нагоре (подобно на своенравна щора), облиза възглавничката на палеца си и пак го притвори. Този път окото остана затворено.

Ризата на Джейк бе изцапана с прах и кръв. Роланд я махна, след което свали своята и облече сина си с нея. Тя стигна почти до коленете на момчето, но Стрелеца реши да не я запасва в панталоните му, тъй като по този начин скриваше кървавите петна по тях.

През цялото това време Ко го наблюдаваше със сълзи, бликащи от обрамчените му в златисто очи.

Роланд очакваше почвата под килима от борови иглички да е мека и рохкава, каквато и се оказа всъщност. Тъкмо бе започнал да копае гроба на момчето, когато чу ръмженето на приближаващ се автомобил. Откакто бе занесъл трупа на сина си в гората, по шосе № 7 бяха минали няколко коли, ала дразнещото бръмчене на този двигател не можеше да се сбърка. Мъжът със синьото возило се беше върнал. Честно казано, Роланд не вярваше, че ще направи така.

— Стой тук — промълви на рунтавелкото. — Стой тук и пази господаря си. — Не, не така. — Стой тук и пази приятеля си.

За Ко бе съвсем обичайно да изджавка „стой“ (това ни най-малко не би го затруднило), но този път зверчето не каза нищо. Роланд го гледаше как лежи до главата на Джейк и с мълниеносно движение изстрелва муцунката си напред, за да глътне една муха, кръжаща около носа на момчето. Стрелеца кимна доволен, след което тръгна обратно по пътя, по който бе дошъл.

СЕДЕМ

Брайън Смит бе слязъл от микробуса и седеше на каменния зид, подпрял бастунчето си в скута си. (Роланд нямаше представа дали наистина имаше нужда от него, или просто изпитваше склонност към подобен род предмети.) Стивън Кинг се бе свестил, макар че още бе замаян от шока, и двамата мъже си говореха.

— Моля те, кажи ми, че е само изкълчен — промълви писателят с немощен глас.

— Тцъ! Счупен е на шест-седем парчета — „успокои“ го Брайън Смит. След като вече бе имал време да се успокои и да измисли удобна версия за случилото се, той изглеждаше не само спокоен, ами направо щастлив.

— Много ме развесели, няма що — въздъхна Кинг. Лицето му бе смъртнобледо, но поне кръвта от раната на главата му бе спряла да тече. — Имаш ли цигара?

— Тцъ! — отвърна Смит със същия приповдигнат тон. — Отказах ги.

Дарбата на Роланд не беше силна като тази на Джейк, ала въпреки това почувства, че шофьорът на синьото возило лъже. На Смит просто му бяха останали три цигари и не му се искаше да ги сподели с човека, който можеше да си купи достатъчно цигари, за да натъпче целия микробус на Брайън. „Освен това…“ — помисли си той.

— Освен това хората, претърпели автомобилни катастрофи, не бива да пушат — заяви загрижено той.

Кинг кимна.

— И без това ми е трудно да дишам.

— Сигур имаш две-три счупени ребра — махна с ръка злополучният шофьор. — Аз съм Брайън Смит. Аз те блъснах. Съжалявам. — Протегна дясната си ръка и — невероятно — Кинг се здрависа с него.

— Нищо подобно не ми се е случвало преди — рече Смит. — Дори не са ме глобявали за неправилно паркиране.

Стрелеца не знаеше дали Кинг му повярва или не — писателят остави думите му без коментар, явно защото се вълнуваше от нещо друго.

— Господин Смит… — започна той, след което се поправи — Брайън, имаше ли някой друг наблизо, когато ме блъсна?

Роланд се вцепени.

Собственикът на Булет и Пистъл се замисли. Бръкна в джоба си, извади едно десертче „Марс“ и започна да къса опаковката му. Сетне поклати глава.

— Тцъ. Само ти и аз. Вече се обадих на „Бърза помощ“ и ми рекоха, че ще дойдат всеки момент. Тъй че не се притеснявай.

— Ти знаеш кой съм аз.

— Божке, ам’ че как! — възкликна Брайън Смит и се изкикоти. После отхапа от шоколадовото десертче, което държеше. — Веднага те познах. Гледал съм всичките ти филми. Любимият ми е онзи за санбернара. Как се казваше кучето, бе?

— Куджо — отвърна Кинг. Тази дума бе известна на Роланд — Сюзан Делгадо понякога я използваше, когато бяха само двамата. В Меджис „куджо“ означаваше „сладур“.

— Точно тъй! Суперяк филм беше! Направо се посрах от страх! Хареса ми, че момченцето оживя.

— В книгата умря. — Кинг затвори очи и се отпусна назад.

Смит отхапа още едно парче от марсчето си.

— Хареса ми и онуй за клоуна — добави с пълна уста. — Много яко беше!

Писателят не каза нищо. Очите му останаха затворени, ала Роланд забеляза, че гръдният му кош се издигаше и спадаше равномерно. Това беше добре.

В следващия момент някаква кола сякаш се материализира от нищото и гумите й изскърцаха, докато свиваше рязко, заковавайки се пред буса на Смит. Беше голяма като катафалка, само дето бе боядисана в оранжево, вместо в черно, и имаше мигащи светлини по покрива. Роланд бе доволен, че спря точно там, където бе стоял харвестърът на продавача, заличавайки следите от гумите му.

Вратата на купето рязко се отвори и оттам се появи не робот (както очакваше Стрелеца), а човек с черна хирургическа чанта. Доволен, че писателят вече е в добри ръце, Роланд се върна на полянката, където бе положил Джейк, движейки се с типичната си котешка грация — нито едно клонче не изпука под краката му, нито пък някоя птичка подхвръкна във въздуха, подплашена от появата му.

ОСЕМ

Дали ще се изненадате — след всичко, което видяхме, и след всички тайни, които научихме, — че в пет и петнайсет следобед госпожа Тасенбаум паркира стария пикап на Чип Макавой на алеята пред една къща, която вече сме посещавали? Навярно не, защото ка е като колело и единственото, което знае, е да се върти. Когато бяхме тук за последен път — през 1977 година, — и къщата, и лодкарницата на брега на езерото Кийуейдин бяха бели със зелени корнизи. Семейство Тасенбаум, които купиха това място през деветдесет и четвърта, ги боядисаха изцяло в кремаво (барабар с корнизите — според Айрийн Тасенбаум само хората, които не можеха да решат как трябва да изглежда къщата им, боядисваха корнизите си в различен цвят). Дори сложиха табелка с надпис „ВИЛА «ЗАЛЕЗ»“ до пощенската кутия в началото на алеята и дори уведомиха Чичо Сам, че това е летният им адрес, но в паметта на местните хора къщата в южната част на езерото Кийуейдин винаги щеше да си остане като стария имот на Джон Кълъм.

Тя спря камиона до тъмночервения си мерцедес и влезе в къщата, докато си повтаряше наум онова, което щеше да каже на Дейвид за пикапа на местния магазинер, ала във вила „Залез“ цареше онази специфична тишина, характерна за местата, лишени от човешко присъствие. През годините се бе връщала в множество такива места — апартаменти в началото и все по-големи и по-големи къщи с течение на времето — и то не защото съпругът й пиеше или ходеше по жени, Боже опази! Не, просто той и приятелите му обикновено киснеха в един или друг гараж, в една или друга работилница или мазе, пиейки евтино вино или промоционална бира, докато създаваха онова, което впоследствие щеше да стане известно като Интернет. Огромните печалби, които бяха натрупали — ако щете вярвайте, ако щете не, — представляваха страничен ефект. Също както и тишината, която посрещаше вкъщи съпругите им. След известно време тази тишина постепенно влизаше под кожата ти и ти действаше влудяващо, но не и днес. Днес Айрийн Тасенбаум бе доволна, че къщата бе само нейна.

„Ще си легнеш ли с Маршал Дилън[1], ако те пожелае?“

Нямаше защо да си задава този въпрос. Отговорът беше „да“ — щеше да прави секс с него във всяка поза, в която я искаше: мисионерската, „лъжици“, кучешката или жената отгоре. Щеше да се чука с него по всеки начин, който щеше да му достави удоволствие. Той обаче едва ли щеше да я пожелае дори и да не скърбеше за своя млад

(сай? син?)

приятел — лицето й вече бе набраздено от бръчки, корените на косата й побеляваха, а задникът й бе увиснал като резервна гума, въпреки всички усилия на дизайнера, който шиеше дрехите й. Самата идея за секс със загадъчния синеок мъж бе абсурдна.

Но да. Ако я искаше, щеше да го направи.

Тя погледна към хладилника и там, под едно от магнитчетата, с които бе отрупан (•Ние сме •ПОЗИТРОНИКС• — строителите на бъдещето•, пишеше на него), бе закачена следната бележка:

Рий,

Искаше да поразпусна малко, ето защо разпускам (мамка му!). Отиваме за риба със Сони Емерсън — на другия край на езерото, тцъ-тцъ. Ще се върна към 7, освен ако комарите не станат прекалено гадни. Ако ти донеса костур, мога ли да разчитам, че ще го сготвиш и почистиш?

Д.

PS. В магазина е станало нещо достатъчно сериозно, че да се появят 3 полицейски коли. Може ли да са ПРИШЪЛЦИ, а?????? Ако разбереш нещо, после ще ми разкажеш.

Бе му казала, че ще ходи до магазина този следобед — за яйца и мляко, които така и не беше купила — и той бе кимнал. „Да, скъпа, добре, скъпа.“ В бележката му обаче нямаше и следа от загриженост, нито пък си личеше, че си спомня какво му беше казала. Е, какво друго можеше да очаква? Когато ставаше въпрос за Дейвид, информацията влизаше през ухо А и излизаше през ухо Б. Добре дошли в света на гениите.

Тя обърна листа, извади една химикалка от чашката, която държаха над хладилника, и написа:

Дейвид,

Случи се нещо и трябва да замина за известно време. Поне за 2 дни, но може да излязат 3 или 4. Моля те, не се тревожи за мен и НЕ СЕ ОБАЖДАЙ НА НИКОГО. ОСОБЕНО НА ПОЛИЦИЯТА. Става въпрос за изгубена котка.

Дали щеше да разбере? Най-вероятно да, каза си Айрийн, ако си спомняше как се бяха запознали. В клона на ААППЖЖ[2] в Санта Моника сред десетките клетки с улични псета; любовта им бе разцъфнала сред лая на помиярите. И Джеймс Джойс не би могъл да напише такова нещо, за Бога! Той бе донесъл някакво бездомно куче, което бе намерил на улицата близо до апартамента в предградията, където живееше с дузина свои приятели компютърджии, а тя си търсеше котенце, което да развесели самотния й живот. Тогава Дейвид имаше всичката си коса, а що се отнася до нея, тя смяташе, че жените, които си боядисват косата, са много смешни. Времето обаче е стар крадец и едно от първите неща, от които те лишава, е чувството ти за хумор.

Тя се поколеба, след което добави:

Обичам те,

Рий

Дали беше така наистина? Е, дори и да не беше, голяма работа. Нека си стои. Да зачеркнеш онова, което вече си написал, винаги й бе изглеждало грозно. Тя закачи бележката на хладилника със същото магнитче (онова с ПОЗИТРОНИКС — строителите на бъдещето).

Айрийн извади ключовете на мерцедеса от кошничката до вратата, след което си спомни за лодката, която собственоръчно бе завързала за кея зад магазина. В този момент я осени и нещо друго — нещо, което момчето й бе казало. „Той не знае нищичко за парите.“

Жената влезе в кухненското килерче, където държеше пачка петдесетачки (бе сигурна, че в тези пущинаци има места, където дори не бяха чували за „Мастъркард“) и извади три банкноти. После прибра пачката и тъкмо щеше да излезе, когато се върна и измъкна още три. И защо не? Днес бе преживяла достатъчно премеждия.

Преди да излезе от къщата, Айрийн Тасенбаум се спря и се загледа в бележката на хладилника. Изведнъж, без каквато и да е разумна причина, тя махна магнитчето и го замени с такова във формата на портокал. Сетне отвори вратата на кухнята и пристъпи навън.

Майната му на бъдещето. В момента настоящето й предоставяше достатъчно интересни неща, за да мисли за каквото и да е.

ДЕВЕТ

Оранжевата кола потегли, отнасяйки писателя в най-близката болница или лазарет, както предполагаше Роланд. Пазителите на мира бяха пристигнали в мига, в който тя потегли, и прекараха половин час в разговори с Брайън Смит. Стрелеца чуваше съвещанието им от мястото, където се намираше — зад първия хълм. Сините гърбове задаваха ясни и спокойни въпроси, на които шофьорът отговаряше с неуверено мънкане. Стрелеца не виждаше никаква причина да спре да работи. Ако стражниците отидеха при него, щеше да се разправи с тях. Възнамеряваше само да ги обезвреди; боговете знаеха, че убитите бяха достатъчно. Но последният стрелец от Гилеад бе твърдо решен да погребе мъртвеца си — по един или друг начин.

Щеше да погребе мъртвеца си.

Прелестната изумрудено-златиста омара се бе сгъстила още повече. Комарите бързо го намериха, ала той не спря и за миг, за да ги прогони — нека пият до насита от кръвта му, натъпквайки тумбаците си. Когато изкопа гроба — за който не бе използвал нищо друго освен голите си ръце, — чу ръмженето на запалени двигатели; приглушеното жужене на двете коли на пазителите на мира и неприятното стържене на возилото на Брайън Смит. Беше чул гласовете на двама стражници, което означаваше — освен ако сред тях нямаше и трети, който не бе проронил нито дума, — че бяха оставили собственика на кучетата да си тръгне сам от мястото на катастрофата. Това се стори доста странно на Роланд, ала — също както въпроса дали Кинг бе парализиран или не — просто не бе важно за него. Това, което имаше значение, беше пред очите му; трябваше да се погрижи за своя мъртъв син.

Той отиде да събере камъни, защото всеки гроб, изкопан с голи ръце, никога не е достатъчно дълбок, а животните, дори и в питомен свят като този, са винаги гладни. Нареди камъните в горната част на дупката; купчината изровена пръст бе толкова черна, че наподобяваше черен сатен. Ко лежеше до главата на момчето и гледаше как Стрелеца ходи да събира още и още камъни и се връща, без да каже нищичко. Пухкавото зверче бе толкова различно от събратята си; Роланд предполагаше, че изумителните способности на рунтавелкото бяха накарали себеподобните му да го прогонят от техния тет и това далеч не бе станало по цивилизован начин. Когато го срещнаха недалеч от градчето Ривър Кросинг, той бе толкова измършавял от глад, че сякаш щеше да издъхне всеки момент, а на единия му хълбок се виждаше ужасен белег от ухапване. Рунтавелкото се бе привързал към Джейк от самото начало — „Ясно като естествените нужди“, би казал Корт (или самият Стивън Дисчейн, ако това имаше някакво значение). Именно с момчето говореше най-много; ето защо Стрелеца се боеше, че Ко никога вече няма да проговори отново, и тази мисъл само потвърждаваше за пореден път размера на загубата, която ги бе връхлетяла.

Той си спомни как момчето стои пред хората от Кала Брин Стърджис, обляно от светлината на факлите, а лицето му изглежда толкова младо и красиво, сякаш ще живее вечно. „Аз съм Джейк Чеймбърс, син на Елмър, наследник на Елд от ка-тет Деветдесет и девет“, бе казал той и о, изгубено, сега бе в Деветдесет и девета, а гробът му го очакваше — изкопан, чист и готов за него.

Роланд отново заплака. Зарови лице в дланите си и се затресе, както стоеше на колене, обгърнат от опияняващия аромат на боровите иглички. Искаше му се да бе заплакал, преди ка, този стар и търпелив демон, да му бе показал истинската цена на делото, с което се бе захванал. Сега би дал всичко, за да промени случилото се — всичко, за да изсипе обратно пръстта в тази дупка, без да се налага да слага нещо друго в нея, ала се намираше в този свят, където времето течеше само в една посока.

ДЕСЕТ

Когато се успокои, той уви тялото на Джейк в брезентовото покривало, оформяйки нещо като качулка около застиналото, восъчнобледо лице. Щеше да скрие това лице завинаги, преди да засипе гроба, но имаше да свърши още нещо.

— Ко? — попита той. — Ще кажеш ли „сбогом“?

Рунтавелкото погледна към него и за момент Стрелеца се зачуди дали зверчето изобщо го бе разбрало. Сетне четириногият му спътник изпъна вратле и близна за последен път бузата на момчето.

— Ай, Ейк — каза животинчето, което можеше да означава както „Прощавай, Джейк“, така и „Боли ме“[3].

Роланд вдигна мъртвия си син (колко леко беше това момче, което бе скочило от плевника над хамбара на Бени Слайтман и се бе изправило срещу вампирите заедно с татко Калахан; сякаш тежестта му си бе отишла заедно с живота му) и го положи в ямата. Малко пръст се посипа по бузата му и Стрелеца я почисти. След като направи това, затвори очите му и се замисли. Едва тогава започна — макар и неуверено. Знаеше, че всеки превод на езика на това място ще бъде нескопосан, ала даде всичко от себе си. Ако духът на Джейк витаеше наблизо, това бе единственият език, който щеше да разбере.

— Времето лети, камбаните възвестяват смърт, животът отминава, затова чуйте моята молитва.

Раждането не е нищо друго освен начало на смъртта, затова чуйте моята молитва.

Смъртта е безмълвна, затова чуйте моята молитва.

Думите отекваха сред изумрудено-златистата омара. Роланд направи кратка пауза, след което продължи с по-уверен тон:

— Това е Джейк, който служи на ка и своя тет. Право думам аз.

Нека опрощаващият взор на Смана да изцели сърцето му, моля аз.

Нека ръцете на Ган го издигнат от тъмнината на гази земя, моля аз.

Обгради го, Ган, със светлина.

Изпълни го, Хлое, със сила.

Ако е жаден, дай му вода на полянката.

Ако е гладен, дай му храна на полянката.

Нека животът му на тази земя и болката от смъртта му да се превърнат в сън за събуждащата му се душа и нека взорът му да се спре на всяка прекрасна гледка; нека намери приятелите си, които е изгубил, и нека всеки, чието име е извикал, да извика неговото в замяна.

Това е Джейк, който живя добре, обичаше своите и умря тъй, както ка пожела.

Всеки човек дължи смърт. Това е Джейк, дарете го с покой.

Роланд остана още известно време с ръце, сплетени между коленете си, мислейки си как до този момент не бе разбрал нито истинската сила на скръбта, нито болката на разкаянието.

„Няма да мога да живея без него.“

Ала точно в това се коренеше и жестокият парадокс — ако не продължеше напред, саможертвата на Джейк щеше да се окаже напразна.

Стрелеца отвори очи и промълви:

— Сбогом, Джейк. Обичам те, синко.

Сетне закри лицето на момчето с импровизираната качулка, за да го предпази от пороя пръст, който щеше да последва.

ЕДИНАЙСЕТ

Когато гробът бе запълнен и камъните — наредени отгоре му, Роланд отиде до пътя и разгледа следите, оставени от различните превозни средства, просто защото нямаше какво друго да прави. Когато приключи с тази безсмислена задача, седна на едно паднало дърво. Ко остана до гроба и според Стрелеца още доста време щеше да стои там. Когато госпожа Тасенбаум се появеше, щеше да го извика, ала бе напълно възможно рунтавелко го да не откликне на зова му; станеше ли така, значи зверчета бе решило да последва приятеля си на полянката. То щеше да остане на стража до гроба на Джейк, докато гладът (или някой хищник) не сложеха край на живота му. Тази мисъл засили още повече скръбта на Роланд, ала той смяташе да уважи решението на Ко.

Десет минути по-късно рунтавелкото излезе сам от гората и застана до лявата пета на Стрелеца.

— Добро момче — възкликна той и го погали по главичката. Ко бе решил да живее. Това бе нещо мъничко, ала много хубаво.

След още десет минути една тъмночервена кола се приближи почти безшумно до мястото, където микробусът бе блъснал Кинг и убил Джейк. Тя отби встрани, Роланд отвори вратата и влезе вътре, а лицето му отново се намръщи по навик заради болката, която вече не го измъчваше. Ко скочи между краката му, без да чака покана, сгуши се на кълбо и заспа с муцунка, допряна до хълбока си.

— Погрижи ли се за момчето? — попита госпожа Тасенбаум, докато форсираше двигателя на мерцедеса.

— Да. Благодарност, сай.

— Не знам дали ще мога да отбележа мястото по някакъв начин — рече тя, — но по-късно ще се опитам да засадя нещо. Какво би му допаднало според теб?

Роланд вдигна поглед към нея и за пръв път след смъртта на Джейк на устните му се появи усмивка.

— Роза — промълви.

ДВАНАЙСЕТ

В следващите двадесет минути не си казаха нищо. Айрийн Тасенбаум спря до малък магазин в покрайнините на Бриджтън и зареди; „МОБИЛ“ — марка, която Роланд познаваше от скитанията си. Когато тя влезе вътре, за да плати, той погледна нагоре към los angeles, които се носеха стремително по небесната шир. Това бе Пътят на Лъча, който ставаше все по-силен, освен ако видяното не се дължеше на въображението му. Стрелеца си каза, че това няма значение. Ако Лъчът не бе достатъчно силен сега, скоро щеше да бъде. Бяха успели да го спасят, ала в момента Роланд не изпитваше никаква радост от това.

Когато госпожа Тасенбаум излезе от магазина, държеше нещо като долна риза с картинка на каубойска каруца на нея — истинска каубойска каруца — и някакви думи, написани в кръг около нея. Стрелеца успя да различи единствено „СТАРОДАВНИЯ“, ето защо я попита какво означава надписът.

— „ДНИ НА СТАРОДАВНИЯ БРИДЖТЪН, 27 ЮНИ — 30 ЮЛИ 1999“ — каза му тя. — Няма никакво значение какво пише, стига да покрива гърдите ти. Рано или късно ще трябва да спрем някъде, а по тези земи имаме поговорка: „Щом няма риза и обувки, няма и обслужване.“ Ботушите ти изглеждат доста вехти и износени, но няма да ти попречат да влезеш на повечето места. Без риза обаче… Тцъ-тцъ, абсурд, Хосе. После ще ги купя по-хубава риза — такава, дето върви с вратовръзка — и по-хубави панталони. Тези дънки са толкова мръсни, че бас държа, ще останат прави, ако ги събуеш. — Тя се замисли за момент, сякаш водеше кратка (но бурна) вътрешна битка със себе си, след което продължи: — Имаш към два милиарда белези. И то само на онези части от тялото ти, които виждам.

Роланд подмина думите й без коментар.

— Имаш ли пари? — попита той.

— Когато се видяхме, имах трийсет-четирийсет долара — отвърна Айрийн Тасенбаум. — Когато се върнах вкъщи за колата, взех още триста. Нося и кредитни карти, но твоят приятел ме посъветва да карам в брой, доколкото мога. Поне докато продължиш по пътя си. Каза ми, че някои хора може да те издирват. Нарече ги „отрепки“.

Стрелеца кимна. Да, наоколо със сигурност имаше отрепки и след всичко онова, което той и ка-тетът му бяха направили, за да осуетят плановете на техния господар, навярно изгаряха от желание да докопат главата му, за предпочитане димяща и набучена на кол. Както и главата на сай Тасенбаум, ако научеха за нея.

— Какво друго ти каза Джейк? — попита Роланд.

— Че трябва да те закарам до Ню Йорк, ако поискаш да отидеш там. Каза ми, че там имало врата, която щяла да те отведе на някакво място, наречено Фейдиг.

— Нещо друго?

— Да. Имало още едно място, където навярно би поискал да отидеш, преди да минеш през онази врата. — Тя му хвърли бърз поглед, изпълнен с неувереност. — Така ли е?

Роланд кимна.

— Каза някои неща и на кучето. Говореше така, все едно му дава… заповеди? Инструкции? — Жената смръщи вежди. — Възможно ли е?

Стрелеца си мислеше, че е напълно възможно. Джейк можеше да отправи към жената само молба, а що се отнасяше до Ко… това навярно обясняваше защо рунтавелкото не бе останал до гроба, колкото и да му се искаше.

Известно време пътуваха в тишина. Не след дълго поеха по доста по-натоварен път, изпълнен с коли и камиони, носещи се в множество платна. Жената трябваше да спре до една будка и да даде пари — таксата бе прибрана от робот, който имаше кошница вместо ръка. Роланд си помисли, че нямаше да е зле да поспи малко, но в мига, в който затвореше очите си, в съзнанието му изникваше образът на Джейк. Последван от лицето на Еди, с безполезната превръзка на главата. „Ако това става всеки път, щом затворя очи — запита се той, — какви ли ще бъдат сънищата ми?“

Стрелеца отвори очи и видя как сай Тасенбаум подкарва колата им по една гладка рампа, откъдето се вляха в забързания поток. Той се облегна назад и се загледа през прозореца към облаците — los angeles, — които се носеха над главите им в същата посока, в която пътуваха и те. Все още се движеха по Пътя на Лъча.

ТРИНАЙСЕТ

— Господине? Роланд?

Тя си мислеше, че мъжът до нея спи с отворени очи. Спътникът й се бе отпуснал на седалката, скръстил ръце в скута си, като здравата му длан прикриваше осакатената. Когато се обърна към нея, тя си помисли, че никога не бе виждала човек, който да изглежда толкова не на място в мерцедес бенц. Или в какъвто и да е автомобил. Айрийн Тасенбаум си помисли също и че никога не бе виждала човек, който да изглежда толкова уморен.

„Но със сигурност не е толкова изтощен, колкото изглежда — каза си тя, — дори и той самият да е убеден в противното.“

— Това животно… Ко?

— Ко, да. — Рунтавелкото веднага наостри уши и вдигна муцунка, ала не повтори името си, както правеше.

— То куче ли е? Не е куче, нали?

— Не то, а той — поправи я Стрелеца. — Не, не е куче.

Айрийн Тасенбаум отвори уста, сетне веднага я затвори. Това бе доста необичайно за нея, тъй като бе доста приказлива. Освен това се намираше в компанията на мъж, когото смяташе за доста привлекателен въпреки мъката и изтощението му (а може би именно и заради тях). Едно умиращо момче я бе помолило да откара този човек до Ню Йорк и да го заведе там, където трябваше да отиде, след като пристигнеха там. Момчето й бе казало, че приятелят му знае за Ню Йорк дори по-малко, отколкото знае за парите, и тя не се съмняваше в това. Другото нещо, в което не се съмняваше, беше, че този човек е опасен. Искаше й се да зададе още въпроси, ала какво щеше да прави, ако той й отговореше? Айрийн си даваше сметка, че колкото по-малко знаеше, толкова по-голям бе шансът й да се върне към предишния си живот, след като пътищата им се разделят — към онзи живот, който водеше докъм четири без петнайсет този следобед. Да се върне с лекота към него, както се излиза на магистрала от някой страничен път. Така би било най-добре.

Айрийн включи радиото и намери станция, по която звучеше „Удивителна грация“. Следващия път, когато погледна към странния си спътник, видя, че той ридае, вперил взор в притъмнялото небе. Сетне погледът й се насочи надолу и жената зърна нещо още по-странно, което я разчувства толкова силно, както не се бе чувствала от петнайсет години, когато бе пометнала при единствения й опит да има дете.

Животното, не кучето, Ко… той също плачеше.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Когато стигнаха границите на Масачузетс, спряха пред един мотел, наречен „Морски бриз“, и ангажираха две съседни стаи. Айрийн бе забравила да вземе очилата си за шофиране — онези, които наричаше тип „Бръмбарски гъз“ (тя обичаше да казва, че когато е с тях, може да види гъза на всеки бръмбар), и не й се искаше да кара посред нощ. Нощните преходи винаги я напрягаха и й докарваха мигрена. А заболеше ли я веднъж главата, нямаше да е в състояние да помогне нито на себе си, нито на странния си спътник, защото безценният й имитрекс си стоеше в аптечката й в Ийст Стоунхам.

— Освен това — бе казала госпожа Тасенбаум на Роланд, — ако тази корпорация „Тет“, която търсиш, се намира в някоя бизнес сграда, ще можеш да влезеш вътре чак в понеделник. — Бе възможно това да не е съвсем така — спътникът й изглеждаше от онези хора, които влизат навсякъде, където искат, защото не можеше да ги задържиш отвън. Айрийн си каза, че навярно на това се дължеше и привличането, което изпитваше към него.

Както и да е, загадъчният синеок мъж не възрази срещу идеята да отседнат в мотела. Не, нямало да отиде да вечеря заедно с нея, ето защо съпругата на Дейвид Тасенбаум отиде до най-близкия ресторант на „Кей Еф Си“, за да купи нещо за хапване. Вечеряха в стаята на Роланд и Айрийн сложи отделна чиния за Ко, без да я молят за това. Ко изяде едно парче пиле, като го държеше между предните си лапички, след което влезе в банята и легна да спи (или поне така изглеждаше) на изтривалката пред ваната.

— Защо са кръстили тази странноприемница „Морски бриз“? — попита Роланд. За разлика от рунтавелкото той бе опитал от всичко, ала не бе показал никакви признаци, че се наслаждава на храната. Сякаш се хранеше по задължение. — Не усещам никакъв морски мирис.

— Е, сигурно ще го усетиш, ако вятърът духа от правилната посока и вилнее ураган — подхвърли жената. — Това се нарича „поетична волност“, Роланд.

Той кимна, демонстрирайки неочаквано (поне за нея) разбиране.

— С други думи, красиви лъжи — изсумтя Стрелеца.

— Може и така да се каже.

Тя включи телевизора, мислейки си, че така ще го поразсее от скръбта му, ала реакцията му я потресе (въпреки че се мъчеше да се убеди, че всъщност й е забавно). Когато й каза, че не може да види никакво изображение, тя нямаше никаква представа как да разбере думите му; първата й мисъл беше, че това е някакво снобарско отношение към самата телевизия, след което реши, че спътникът й има предвид безмерната си скръб. Едва когато й каза, че чува гласове, да, но вижда само черти, които карат очите му да се насълзят, на нея й просветна, че думите му трябваше да се разберат съвсем буквално — той просто не можеше да види картината на екрана. Нито повторението на „Розана“, нито рекламата на „Аб-Флекс“, нито вечерната емисия на новините. Тя изчака, докато репортажът за Стивън Кинг (който бе откаран с хеликоптер в централната болница на Мейн в Луистън, където десният му крак бе спасен благодарение на спешна операция) приключи, след което изключи телевизора.

Айрийн събра боклука — винаги оставаше толкова много боклук след угощение от „Кей Еф Си“, — пожела на Роланд „лека нощ“ (на което той отвърна толкова разсеяно, че тя се почувства засегната) и отиде в стаята си. Там изгледа един час от някакъв стар филм, в който Юл Бринър играеше вилнеещ роботизиран каубой, преди да отиде в банята и да си измие зъбите. Тогава внезапно разбра, че — дзън! — си бе забравила четката за зъби. Направи всичко, което можа, с десния си показалец, след което си легна по сутиен и бикини (понеже не си носеше и нощница). Така прекара около час, преди да разбере, че всъщност се ослушва за звуци зад тънката като лист хартия стена, и то за един конкретен звук — гърмежа на огромния револвер, който, доколкото й бе известно, бе останал в мерцедеса, но можеше и да греши. Изстрелът на това оръжие щеше да свидетелства, че спътникът й е решил да сложи край на мъките си по най-директния и предсказуем начин.

Когато тишината от другата страна на стената стана непоносима, тя стана, облече се и излезе навън, за да погледа звездите. Там завари Роланд — седнал на бордюра, замислен, с не кучето до него. Искаше й се да го попита как е излязъл от стаята си, без да го чуе (стените бяха толкова тънки, а тя бе напрегнала слуха си до крайност), ала се въздържа. Вместо това го попита какво прави тук и се оказа абсолютно неподготвена за отговора му и невинното изражение на лицето, обърнато към нейното. Откровеността му беше ужасяваща.

— Страх ме е да заспя — каза той. — Страх ме е, че мъртвите ми приятели ще дойдат при мен и че ще умра, ако ги видя.

Тя се загледа в синеокия странник, облян от сиянието на запалената лампа от нейната стая и мъртвешки студеното улично осветление на паркинга. Сърцето й биеше с такава сила, че щеше да изхвръкне от гърдите й, но когато проговори, гласът й прозвуча изненадващо спокойно:

— Ще ти помогне ли, ако си легна до теб?

Той се замисли за момент, след което рече:

— Мисля, че ще помогне.

Айрийн го хвана за ръката и го поведе към неговата стая. Щом влязоха, той съблече дрехите си без никакъв свян и тя се вгледа със страхопочитание в белезите, прорязващи цялото му тяло — червената резка от нож на единия му бицепс, млечнобялото петно от изгаряне на другия, бялата плетеница от удари с камшик между и върху една от лопатките му и трите вдлъбнатинки, които можеха да се дължат единствено на куршуми. И, разбира се, липсващите пръсти на дясната му ръка. Жената изгаряше от любопитство да научи как се бе лишил от тях, ала знаеше, че никога нямаше да се осмели да попита.

Тя свали дрехите си, след което се поколеба за секунда и махна сутиена си. Гърдите й увиснаха — на едната имаше нащърбен белег, но не от куршум, а от операцията по изрязването на доброкачествения тумор, който й бяха открили. И какво от това? Никога не е била фотомодел, дори и в разцвета на красотата си. И никога през живота си не се бе възприемала като комплект цици плюс задник, прикрепени към животоподдържаща система, нито пък бе позволявала на някого — включително и на съпруга си — да допусне тази грешка.

Ала все пак остави бикините си. Ако бе подрязала храстчето си, вероятно щеше да ги свали. Само да знаеше, че тази нощ ще легне с мистериозен непознат в евтина мотелска стая, докато някакво чудновато животно спи на изтривалката в банята… Е, в такъв случай едва ли щеше да забрави да си вземе паста за зъби и четка.

Когато Роланд я прегърна, тя изстена и малко се скова, ала постепенно се отпусна. Хълбоците му се допряха до дупето й и тя почувства значителната тежест на мъжките му атрибути, ала прегръдката му явно бе единственото, от което мъжът се нуждаеше; пенисът му бе отпуснат.

Спътникът й обгърна с длан лявата й гърда и прокара пръст по белега от операцията.

— Какво е това? — попита.

— Ами — започна Айрийн с треперещ от вълнение глас — според личния ми лекар след около пет години щях да развия рак. Ето защо го изрязаха, преди да… — тя се запъна — … да започне да дава метастази.

— Преди да разцъфти?

— Да. Много добре казано. — Зърното й бе станало твърдо като скала и той навярно усещаше това. Ох, всичко бе толкова шантаво!

— Защо сърцето ти бие така учестено? — попита той. — Плаша ли те?

— Ами… да.

— Не се бой — успокои я Роланд. — Убийствата свършиха. — Продължителна пауза. Чуваха как в далечината колите свиват по отклонението за магистралата. — Засега — добави многозначително.

— О! — прошепна тя. — Това е добре.

Ръката му бе върху гърдата й. Усещаше дъха му във врата си. След някакъв безкраен период от време, който можеше да е както един час, така и пет минути, дишането му стана равномерно и тя разбра, че е заспал. Почувства се едновременно доволна и разочарована. Няколко минути по-късно Айрийн също заспа и това бе най-добрата почивка, която бе имала от години. Дори и спътникът й да сънуваше загиналите си приятели, по никакъв начин не смути съня й. Когато се събуди на сутринта, часът бе осем; Роланд стоеше гол до прозореца и се взираше навън през тесния процеп между рамката и завесата.

— Успя ли да поспиш? — попита тя.

— Малко. Ще продължим ли?

ПЕТНАЙСЕТ

Можеха да бъдат в Манхатън още в три следобед, а и неделният трафик щеше да е къде-къде по-ненатоварен от този в понеделник сутринта, но хотелските стаи в Ню Йорк бяха скъпи и нямаше как да избегнат използването на кредитна карта дори и да вземеха една стая за двамата. Ето защо отседнаха в „Мотел 6“ в Харуич, Кънектикът, наеха само една стая и гази нощ Роланд прави любов с нея. И то не защото я желаеше (Айрийн не си правеше никакви илюзии), а понеже усещаше, че тя иска точно това. И — нещо повече — има нужда от него.

Беше необикновено, макар че съпругата на Дейвид Тасенбаум не бе в състояние да каже в какво точно се изразяваше това; въпреки усещането за всички тези белези под пръстите й — някои бяха гладки, а други — грапави, тя не можеше да се отърси от чувството, че прави любов с един сън. И тази нощ Айрийн наистина сънува. Видя огромно поле, цялото покрито с алени рози, за които можеше само да си мечтае, и огромна Кула, съградена от черен камък, която се издигаше в далечния му край. Нейде по средата на величествения й ствол сияеха червени светилници… само дето не бяха никакви светилници, а очи.

Ужасяващи очи.

Тя чу множество пеещи гласове — хиляди гласове — и осъзна, че това бяха гласовете на изгубените му другари. Събуди се с мокро от сълзи лице и неизмеримо усещане за загуба, въпреки че Роланд още лежеше до нея. Отминеше ли днешният ден, нямаше да го види никога повече. И навярно така бе най-добре. Въпреки това Айрийн Тасенбаум би дала всичко, което имаше, за да се люби с него поне още веднъж, макар и да разбираше, че дори когато проникваше в нея, мислите му бродеха далеч, търсейки тези гласове.

Тези изгубени гласове.

[1] Непоколебимият и мъжествен герой от уестърна „Барутен дим“, чиято роля се изпълнява от Джеймс Лрнес. — Б. пр. ↑

[2] Американска асоциация за предотвратяване на проявите на жестокост към животните — Б. пр. ↑

[3] Игра на думи — I ache (англ.) — Б. пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

ОТНОВО В НЮ ЙОРК

(РОЛАНД УДОСТОВЕРЯВА САМОЛИЧНОСТТА СИ)

ЕДНО

На сутринта на 21 юни 1999 година (понеделник) слънцето изгря както винаги над Ню Йорк, сякаш Джейк Чеймбърс не лежеше мъртъв в един от световете, а Еди Дийн — в друг; сякаш Стивън Кинг не се намираше в спешното отделение на Луистънската болница, идвайки в съзнание за съвсем кратки периоди от време; сякаш Сузана Дийн не седеше сама с мъката си в раздрънкания влак, носещ се по древните релси из пустошта на Тъндърклап към призрачния град Федик. Част от разрушителите също бяха тръгнали с нея, но тя ги бе помолила да я оставят сама и те уважиха желанието й. Тъмнокожата жена знаеше, че ще се почувства по-добре, ако си поплаче, ала досега не бе успяла да направи това, — като се изключат няколкото сълзи, безсмислени като дъждец в пустинята, които бе проляла, — въпреки ужасното й предчувствие, че положението се бе влошило.

„Мамка му, туй не е ник’во предчувствие — презрително изграчи Дета от дълбокото си скривалище, докато Сузана се взираше в мрачната камениста пустош, прорязвана тук-там от руините на древни поселища, изоставени от обитателите им, когато светът се беше променил. — Туй си е баш шибана интуиция, момиче! Само двт’ не мож’ каза със сигурност кой точно е цъфнал при твоя човек на полянката — дали дългият грозник или Младичкият сладурест господар.“

— Господи, не — промълви тя. — Моля те, Господи, нека и двамата се върнат живи и здрави! Няма да мога да понеса още една смърт.

Ала Господ остана глух за молитвата й, Джейк беше мъртъв, а Тъмната кула се издигаше както винаги в края на Кан’-Ка Но Рей, хвърляйки сянката си върху милион пеещи рози, докато лятното слънце обливаше с палещите си лъчи праведниците и грешниците, бродещи по улиците на Ню Йорк в този ранен час.

Ще ми кажете ли „алилуя“?

Благодаря, сай.

Хайде сега някой да извика „Господ-Бомб амин!“

ДВЕ

Госпожа Тасенбаум остави мерцедеса в „Сър Спийди-Парк“ на Шейсет и трета улица (знакът на тротоара показваше рицар в пълно бойно снаряжение, седнал зад волана на лъскав кадилак, с копие, стърчащо през предното стъкло), където целогодишно имаха с Дейвид две места. Апартаментът им беше наблизо и Айрийн попита Роланд дали би искал да отидат там, за да се приведе в по-добър вид… макар че трябваше ла признае, че спътникът й не изглеждаше никак зле. Тя му бе купила нови дънки и бяла риза с копчета на яката, чийто ръкави гой веднага бе навил до лактите, гребенче и толкова силен гел за коса, че съставът му навярно напомняше повече налепило, отколкото на козметичен продукт. Когато непокорният му перчем бе сресан назад, пред очите й се разкри мъжествено лице с изненадващо красиви черти — според нея спътникът й приличаше на отроче на квакер и индианка от племето черокн. Торбата с оризиите се полюшваше на рамото му, а револверът заедно с кобура и патрондаша също беше пъхнат там, увит в тениската е дните на стародавния Бриджтън.

Ала Роланд поклати глава.

— Оценявам предложението, но трябва колко го се може по-скоро да си свърша работата и да се върна там, където ми е мястото — рече, докато гледаше забързаните тълпи по тротоарите. — Ако такова място изобщо съществува.

— Можеш да останеш в апартамента ми няколко дни, докато се възстановиш — не се отказваше Айрийн. — Аз ще ти правя компания. — „И ще те скъсам от чукане, ако ти е угодно“, помисли си и не можа да скрие усмивката си. — Известно ми е, че ще ми откажеш, но искам да знаеш, че предложението ми остава в сила, ако решиш.

Той кимна.

— Благодаря ти, ала там ме чака една жена, при която трябва да се върна колкото се може по-скоро. — Това му прозвуча като лъжа, и то съшита с бели конци; след всичко, което се бе случило, част от него си мислеше, че Сузана Дийн се нуждае от присъствието му толкова, колкото някое ба-боу има нужда от отрова за плъхове в млякото си. Айрийн Тасенбаум обаче прие лъжата му. Част от нея всъщност искаше да се върне при съпруга си. Бе му се обадила предната вечер (от уличен телефон на около километър и половина от мотела, просто за всеки случай) и както изглеждаше. Дейвид Ссймур Тасенбаум май отново проявяваше интерес към нея. В сравнение със срещата й с Роланд вниманието на съпруга й бе нещо като утешителна награда, но пак бе по-добре от нищо, за Бога. Загадъчният синеок странник съвсем скоро щеше да изчезне от живота й, а тя щеше да поеме към Северна Нова Англия, където трябваше да даде обяснения за случилото се през последните денонощия. Част от нея скърбеше за предстоящата загуба, ала нима през последните четирийсет часа не бе имала достатъчно приключения, че да й държат влага до края на живота й? Или неща, върху които да помисли? Светът например — имаше чувството, че е по-тънък, отколкото си бе представяла някога. А реалността й изглеждаше по-широка.

— Добре съгласи се жената. — Най-напред да отидем на Второ Авеню и Четирийсет и шеста улица, нали?

— Да. — Сузана не успя да им разкаже по-подробно за приключенията си, след като Мия бе поела контрола върху тялото, което споделяха, но Стрелеца знаеше, че на мястото на предишния запустял парцел се издига висока сграда — от тези, които Иди, Джейк и Сузана наричаха „небостъргачи“ — и че вътре най-вероятно се помещаваше корпорация „Тет“. — Ще ни трябва ли так-си?

— Ако ти и твоят рунтав приятел можете да извървите седемнайсет къси преки и две-три от дългите, мисля, че можем да стигнем дотам и пеша — заяви спътницата му, — Аз лично нямам нищо против да се поразходя.

Роланд нямаше никаква представа колко дълги са дългите преки и колко къси — късите, но изгаряше от желание да провери дали болката в десния му хълбок бе отминала напълно. Сега тя измъчваше Стивън Кинг — заедно с болката от счупените ребра и пукнатия череп. Всичко си бе дошло на мястото.

— Да тръгваме — рече Стрелеца.

ТРИ

Петнайсет минути по-късно той стоеше пред огромната тъмна постройка, стърчаща към лятното небе, опитвайки се да попречи на долната си челюст да се откачи и да виене до гърдите му. Не беше Тъмната кула, поне не неговата Тъмна кула (макар че едва ли щеше да се изненада, ако научеше, че в тази небесна кула има хора — някои от тях дори четяха за приключенията на Роланд, — които наричаха „Хамаршолд 2“ именно така), но не се съмняваше, че това бе съответствието на Кулата в този Ключов свят, също както розата символизираше Кан’-Ка Но Рей — полето с безброй рози, което бе виждал толкова често в сънищата си.

Дори и тук чуваше пеещите гласове — въпреки оглушителната какофония на уличното движение. Спътницата му трябваше да го извика три пъти по име и да задърпа ръкава му, за да привлече вниманието му. Когато Роланд неохотно се обърна към нея, забеляза, че тя се взираше не в сградата от другата страна на улицата (Айрийн бе израснала съвсем близо до Манхатън и небостъргачите отдавна бяха престанали да я впечатляват), а в малкия парк, който се намираше съвсем наблизо. В погледа й се четеше неизмеримо възхищение.

— Не е ли прекрасно? — промълви сай Тасенбаум. — Минавала съм поне сто пъти покрай това място и никога досега не съм го забелязвала. Виждаш ли фонтана? Ами скулптурата на костенурката?

Много добре я виждаше. И въпреки че Сузана не им бе разказала тази част от историята. Стрелеца знаеше, че тя е била тук — заедно с Мия, ничията дъщеря — и е седяла на най-близката пейка до костенурката. Почти можеше да я види.

— Бих искала да отида там — започна плахо госпожа Тасенбаум. — Може ли? Имаме ли време?

— Да — рече Роланд и я последва през малката портичка от ковано желязо.

ЧЕТИРИ

В малкия парк бе спокойно, макар и не съвсем тихо.

— Чуваш ли песента? — попита шепнешком сай Тасенбаум. — Сякаш някакви хора пеят, само дето не мога да ги видя.

— Абсополютно гъзоверно — отвърна Роланд и мигом съжали, че бе използвал точно тази фраза. Беше я научил от Еди и в мига, в който я каза, сърцето го заболя. Той се приближи до костенурката и застана на едно коляно, за да я разгледа по-обстойно. Беше се отчупило парченце и така се създаваше впечатлението, че й липсва един зъб. На корубата й, белязана от драскотина във формата на въпросителен знак, се виждаха някакви избелели розови букви.

— „КОСТЕНУРКАТА огромна погледни“ — изрече Роланд. Знаеше какво пише и без да се налага да го чете.

— Какво означава това?

Стрелеца се изправи.

— Дълго е за обяснение. Ще ме изчакаш ли, докато свърша работата си там? — Махна с ръка към кулата с черните прозорци, блеснали на слънцето.

— Да — отвърна жената. — Ще поседя на пейката и ще те изчакам. Тук е толкова… освежаващо. Говоря като пълна откачалка, нали?

— Не — поклати глава Роланд. — Ако някой, чийто вид не ти хареса, те заговори, Айрийн — макар че едва ли ще стане така, тъй като мисля, че си на сигурно място все пак — се концентрирай и ме извикай.

Очите й се разшириха.

— Да не говориш за екстрасензорни възприятия?

Стрелеца не знаеше какво означаваше това, но разбра смисъла на думите й и кимна.

— И ти ще го чуеш? Ще ме чуеш?

Мъжът не можеше да е сигурен в това — ако сградата бе оборудвана със заглушаващи устройства като мозъчните шапки на отрепките, едва ли щеше да я чуе.

— Може би. Но както ти казах, тук си на сигурно място и не вярвам да възникне проблем.

Айрийн погледна костенурката с блесналата от водните струи коруба и понечи да се усмихне, ала лицето й изведнъж замръзна.

— Ще се върнеш, напи? Няма да ме изоставиш, без да… — Вдигна рамене. — Без да ми кажеш „сбогом“, нали?

— Никога. Работата ми в тази кула едва ли ще отнеме много време. — Всъщност „работа“ едва ли беше точната дума… освен ако този, който управляваше корпорацията в момента, нямаше нещо за него. — Трябва да отидем на още едно място и едва тогава аз и Ко ще трябва да те изоставим.

— Добре — съгласи се Айрийн и седна на пейката с рунтавелкото до краката си. Дъските бяха малко влажни и тя бе с нови панталони (купени от същия магазин, където се бяха снабдили с новата риза и дънки на Роланд), но това изобщо не я притесни. Денят бе слънчев и щяха да изсъхнат много бързо; освен това й се искаше да бъде колкото се може по-близо до скулптурата на костенурката. Да се вгледа в мъничките й вечни черни очи, докато слуша прелестните гласове. Сигурно щеше да й подейства страшно успокояващо. Това не бе дума, която да свърже с Ню Йорк, ала самото място бе толкова нетипично за този огромен град. Каза си, че може да доведе тук Дейвид, да поседят на тази пейка и да му разкаже историята за тридневното си отсъствие, без да я помисли за откачена. Или поне за съвсем откачена.

Роланд закрачи през парка. Можеше да върви цели дни и седмици, без да променя темпото си. „Не бих искала да ме преследва“, каза си Айрийн и потръпна при тази мисъл. Когато стигна до портичката от ковано желязо, синеокият странник се спря, обърна се към нея и изрече с напевен глас:

КОСТЕНУРКАТА огромна погледни!

Света върху черупката съзри.

Мисълта й бавно тече,

много обети и клетви е чула.

На гърба й всички истини са сбрани,

там любов и дълг са съчетани.

Обича морето, обича земята,

обича даже и децата.

Сетне бързо пое по тротоара, без да се обръща назад. Айрийн се отпусна на пейката, неспособна да откъсне поглед от него. Стрелеца изчака заедно с останалите минувачи да светне зелено, след което пресече улицата; торбата с чиниите се полюшваше на рамото му, докато изкачваше стълбите на „Хамаршолд 2“. Щом изчезна във вътрешността на небостъргача, жената затвори очи и се заслуша в пеенето на гласовете. По някое време осъзна, че две от думите, които чуваше, всъщност гласяха „Айрийн“ и „Тасенбаум“.

ПЕТ

Роланд имаше чувството, че народът напира да влезе в сградата, ала не бива да забравяме, че последните години от похода му бяха преминали главно из необитаеми места, ето защо преценката му не бе особено обективна. Ако бе дошъл в девет без петнайсет вместо в единайсет без четвърт, навярно щеше да се загуби в тълпите. Сега повечето от работещите тук седяха в кабинетите си, създавайки и обработвайки хиляди байтове информация.

Прозорците на фоайето бяха високи два или три етажа и то бе обляно от толкова ярка светлина, че когато пристъпи вътре, Роланд забрави за мъката, обладала го от момента, в който бе коленичил до Еди на главната улица в Плезънтвил. Тук пеещите гласове се чуваха много по-силно — сякаш бяха цял хор — и доколкото виждаше, той не бе единственият, който ги чуваше. На улицата хората бързаха с наведени глави и прегърбени рамене, като че ли нарочно не искаха да видят красотата на деня, която им бе предоставена; тук обаче бяха безпомощни да барикадират съзнанието си за прелестните звуци, които Стрелеца поемаше жадно като вода в пустинята.

Като насън прекоси покрития с розов мрамор под — токовете на ботушите му потракваха по плочките, а оризиите си шептяха тихичко една на друга в торбата на гърба му. „Хората, които работят тук, искат да живеят тук — помисли си той. — Може да не го осъзнават, но е така. Тези, които работят тук, си намират извинения да остават до късно. Животът им ще е дълъг и плодотворен.“

В центъра на просторната зала скъпият мраморен под отстъпваше пред правоъгълен участък, покрит с най-обикновена черна пръст. Той бе ограден от виненочервени въженца, ала Роланд знаеше, че тяхната функция бе изцяло декоративна — никой не би стъпил в тази изящна градинка, дори и да е самоубийствено настроен кан-той, жадуващ да увековечи името си. Това бе свята земя. Виждаха се три палми-джуджета, както и представители на флората, които не бе виждал, откакто бе напуснал Гилеад — според него тук ги наричаха спацифилии[1]. Имаше и други красиви растения, естествено, ала само едно от тях беше от значение за него.

В средата на градинката цъфтеше розата.

Не беше присадена; Стрелеца веднага видя това. Не. Растеше си на същото място както и през 1977, когато тук нямаше нищо друго освен един празен парцел, осеян с боклуци и изпочупени тухли, да не забравим за табелата, рекламираща луксозните жилищни постройки, с които агенцията за недвижими имоти „Сомбра“ и строителната компания „Милс“ възнамеряваха да преобразят Манхатън. Вместо това тази сграда — с всичките й сто етажа — бе построена около розата. С какъвто и бизнес да се занимаваха хората тук, определено беше на второ място след нея.

„Хамаршолд 2“ беше кивот.

ШЕСТ

Изведнъж някой го потупа по рамото и Роланд светкавично се извърна, изненадан от самия себе си. Никой — от момчешките му години насам — не бе успявал да се приближи достатъчно до него, без да го усети. Да не говорим и че стъпките по тези мраморни плочки…

Младата (и изключително красива) жена, която се бе доближила зад гърба му, определено бе не по-малко изненадана и от самия него. Ръцете на мъжа се изстреляха светкавично напред, за да я сграбчат за раменете, ала в последния момент се удариха една в друга и звукът от пляскането им отекна в просторното фоайе, наподобяващо по размери Гарата в Луд. Зелените очи на жената бяха разтревожени и предпазливи и Роланд би се заклел, че в тях не се криеше никаква заплаха за него, но да си позволи да бъде изненадан по този начин…

Той хвърли поглед към краката на жената и те му подсказаха част от отговора. Непознатата носеше обувки, каквито не бе виждал никога преди — те имаха дебели дунапренови подметки и нещо като платнени горници. Сигурно бяха удобни и безшумни като мокасини на твърди повърхности. Що се отнася до самата жена…

Щом я огледа по-внимателно, му хрумнаха две неща — първо, че бе виждал „лодката, в която бе дошла“, както обичаха да казват в Кала Брин Стърджис, и второ, че в този Ключов свят бяха израснали истински стрелци и току-що бе срещнал един от тях.

И какво по-добро място за подобна среща от градинката с розата?

— Виждал съм баща ти, макар и да не мога да назова името му — изрече Роланд с приглушен глас. — Кажи ми кой бе той, ако ти е угодно.

Жената се усмихна и Стрелеца имаше чувството, че въпросното име е на езика му, след което му се изплъзна, както често се случва с паметта ни.

— Никога не сте го виждали… макар че разбирам защо сте убеден в противното. Ще ви го кажа по-късно, ако нямате нищо против, защото сега трябва да ви отведа горе, господин Дисчейн. Има един човек, който иска да… — за миг се смути като човек, който се притеснява да каже онова, което са му заръчали, понеже си мисли, че ще му се подиграват, но сетне зелените й очи се присвиха дяволито и тя довърши: — … който иска да проведе съвещание с вас.

— Добре — кимна Роланд.

Тя докосна лекичко пръстите му, задържайки го на мястото му.

— Секунда само — рече. — Първо трябва да се уверя, че сте прочели надписа на знака в Градината на Лъча. Ще го сторите ли?

— Стига да мога — отвърна й Стрелеца със суров, но същевременно извинителен тон. — Писаната ви реч нещо не ми се удава много-много, макар че както изглежда я говоря без проблеми, когато съм във вашия свят.

— Сигурна съм, че ще успеете да прочетете това — каза младата дама. — Опитайте — и тя отново го докосна по рамото, завъртайки го нежно към правоъгълния участък на пода на фоайето, покрит с черна пръст — истинската пръст на това място, а не някаква специално подобрена, натъпкана с химикали и торове почва, докарана от скъпарски градинарски магазин.

Отначало нямаше голям успех с малката медна табелка в градинката — различаваше някои букви, но смисълът на думите бе непонятен за него, както бяха непонятни надписите по витрините и кориците на списанията в този свят — и тъкмо щеше да помоли младата жена със странно познато лице да му я прочете, когато буквите изведнъж се промениха, превръщайки се във Великите букви на Гилеад. В мига, в който прочете написаното и значението му проблясна в съзнанието му, буквите отново се преобразиха.

— Хубав фокус — отбеляза Роланд. — На мислите ми ли отговаря?

Девойката се усмихна — устните й бяха покрити с нещо розово, наподобяващо глазура на бонбон — и кимна.

— Да. Ако бяхте евреин, щяхте да го видите на иврит. А ако бяхте руснак — на кирилица.

— Истина ли казваш?

— Самата истина.

Фоайето бе възвърнало нормалния си ритъм… ала Стрелеца осъзнаваше, че ритъмът на това място няма нищо общо с живота в другите административни сгради. Обитателите на Тъндърклап страдаха от екземи, циреи, главобол и ушни възпаления и в крайна сметка умираха (най-често преждевременно) от най-различни злокачествени образувания. Това място бе абсолютната противоположност на мрачната камениста пустош — тук царяха здраве и хармония, добронамереност и щедрост. Работещите в тази сграда не чуваха песента на розата, но тя и не им трябваше особено. Те бяха щастливци и дълбоко в сърцето си всеки един от тях го знаеше… и това бе най-хубавото. Роланд ги гледаше как сноват насам-натам из фоайето, влизат и излизат от кабинките на самокатерачите, движещи се между етажите, помъкнали торбите си… Част от тях се наслаждаваха на градинката с розата, но дори и тези, които не се спираха захласнато пред нея, се отклоняваха от маршрута си, за да минат по-близо до прелестното цвете, сякаш бяха привлечени от неизмеримо мощен магнит. Ами ако някой се опиташе да направи нещо лошо? Пред самокатерачите се виждаше някакъв страж, но той бе стар и пълен и едва ли щеше да реагира достатъчно бързо, ако се наложеше. Стрелеца обаче знаеше, че ако някой направеше едно-единствено заплашително движение, всички в това фоайе щяха да чуят тревожен писък в главите си, пронизителен и повелителен като специалните свирки за кучета, и щяха да се хвърлят светкавично върху евентуалния нападател на розата. Розата бе успяла да се защити, когато растеше сред боклуците и плевелите на празния парцел (или поне бе привлякла тези, които можеха да я опазят), щеше да се предпази и сега.

— Господин Дисчейн? Готов ли сте да се качим горе?

— Да — рече Роланд. — Води ме.

СЕДЕМ

В мига, в който стигнаха до самокатерача, Роланд веднага се сети на кого му приличаше очарователната му придружителка. Навярно обстоятелството, че я видя в профил, спомогна за това. Той си спомни какво му беше казал Еди за разговора си с Калвин Тауър, след като Джак Андолини и Джордж Бионди бяха напуснали Манхатънския „Ресторант на мисълта“. Тогава Тауър бе казал нещо за семейството на стария си приятел: „Все се хвалят, че имат най-уникалното име за адвокатска кантора в цял Ню Йорк, ако не и в Съединените щати. Казва се «ДИПНО».“

— Да не би да си дъщерята на сай Арон Дипно? — попита Стрелеца. — Не, прекалено млада си. Може би си му внучка?

Усмивката й помръкна.

— Арон нямаше деца, господин Дисчейн. Аз съм правнучка на по-стария му брат. Моите родители и дядо ми умряха много млади и Еъри беше човекът, който всъщност ме отгледа.

— Така ли го наричаш? — Роланд беше очарован. — Еъри[2]?

— Започнала съм да му викам така от съвсем малка и в един момент прякорът взе, че залепна за него — усмихна се момичето и протегна ръка. — Нанси Дипно. За мен е голяма чест да се запозная с вас. Малко ме е страх, но ми е ужасно приятно.

Стрелеца машинално се ръкува с нея. Когато ръцете им се разделиха, той допря юмрук до челото си и подгъна крак (този път вложи много повече чувство; все пак това бе ритуал, с който бе свикнал от детинство).

— Дълъг живот и приятни нощи, Нанси Дипно.

Усмивката на придружителката му стана още по-сияйна.

— Да ти се връщат двойно повече, Роланд от Гилеад! Двойно повече!

Самокатерачът дойде, те влязоха вътре и се качиха на деветдесет и деветия етаж.

ОСЕМ

Вратите се отвориха и пред погледа на Роланд се разкри просторно кръгло фоайе. Подът бе боядисан в същия розов оттенък, който имаше и розата. Срещу самокатерача се виждаше стъклена врата с думите „КОРПОРАЦИЯ «ТЕТ»“, изписани върху нея. Отвъд тази врата Стрелеца забеляза по-малко фоайе, където някаква жена седеше зад писалище и очевидно си говореше сама на себе си. Вдясно от самокатерача стояха двама мъже в делови костюми, които си бъбреха, пъхнали ръце в джобовете си, стараейки се да си придадат безгрижен вид… но Роланд не можеше да бъде заблуден лесно. Той веднага забеляза, че са въоръжени — саката им бяха ушити много добре, ала за опитния му взор не представляваше никаква трудност да съзре очертанията на пистолетите им под тъмния плат. Той предположи, че задачата на тези стражи се състои в това да застават до вратите на самокатерача всеки път, щом някой се качваше с него, и да имитират безгрижен разговор, като същевременно са готови да реагират светкавично, ако нещо се случеше.

След като веднъж вече ги идентифицира, Стрелеца веднага насочи вниманието си другаде. На стената вляво се виждаше огромна черно-бяла картина — всъщност фотография — широка метър и половина и висока един, разположена в рамка, която прилягаше тъй добре на стената, че изображението изглеждаше като прозорец към някаква друга реалност. На нея се виждаха трима мъже с дънки и разгърдени ризи, седнали на най-горната пречка на дървена ограда и подпрели ботуши на най-долната. Колко ли пъти, зачуди се Роланд, беше виждал каубои или pastorillas разположили се по същия начин, докато наблюдаваха жигосването, оседлаването, скопяването или обуздаването на дивите коне? Колко ли пъти и той самият бе сядал на оградите заедно с някой (или всички) от неговия ка-тет — Кътбърт, Алан, Джейми Де Къри — до него, тъй както Джон Кълъм и Арон Дипно седяха до чернокожия мъж със златните очила и тънките бели мустачки? Споменът за тези безвъзвратно отминали времена беше болезнен и болката нямаше само духовни измерения — Стрелеца усети как стомахът му се свива, а сърцето му учестява ударите си. Тримата мъже се смееха весело на нещо и доброто им настроение буквално струеше от снимката, запечатала по изумителен начин един от онези редки мигове, в които хората са щастливи от това, което са, и от мястото, където се намират.

— Бащите основатели — каза Нанси. Беше едновременно развеселена и тъжна. — Тази снимка е направена по време на тайна екскурзийка през 1986. Таос, Ню Мексико. Три градски момчета в страната на каубоите, как ви се струва? Аз поне имам чувството, че си прекарват страхотно.

— Право казваш — рече Роланд.

— Познаваш ли и тримата?

Стрелеца кимна. Знаеше кои са, макар никога преди да не бе срещал Моузес Карвър, мъжа в средата. Съдружникът на Дан Холмс и кръстник на Одета Холмс. Фотографията го показваше като седемдесетгодишен жизнен и енергичен мъж, но през 1986 трябваше да е поне на осемдесет. Вероятно на осемдесет и пет. Разбира се, напомни си Роланд, не трябваше да забравяме джокера — чудотворното цвете, което растеше във фоайето на сградата. Розата беше извор на младостта толкова, колкото костенурката в малкия парк беше истинският Матурин, ала нима можеше да се отрече, че притежава определени благотворни качества? Че е способна да лекува? Нима деветте години живот, които Арон Дипно бе получил между седемдесет и седма и осемдесет и шеста, се дължаха единствено на хапчетата, заменили Първоначалието и медицината на древните? Въпросите бяха риторични. Тези трима мъже — Карвър, Кълъм и Дипно — се бяха събрали по един почти вълшебен начин, за да бранят розата в залеза на живота си. Стрелеца бе убеден, че от тяхната история би излязла невероятна книга, едновременно трогателна и завладяваща. Що се отнася до обяснението за дълголетието им, то бе съвсем простичко — розата бе изразила своята благодарност.

— Кога са починали? — попита той.

— Джон Кълъм си отиде пръв — през осемдесет и девета — съобщи му Нанси Дипно. — Стана жертва на престрелка. Умря в болницата след няколко часа, но те му стигнаха, за да се сбогува с всички нас. Беше в Ню Йорк за ежегодната среща на борда на директорите. Според полицията се отнася за въоръжен грабеж, излязъл извън контрол, но ние смятаме, че е бил застрелян от агент на „Сомбра“ или „Норт Сентрал Позитроникс“. Най-вероятно от някоя отрепка. Това не е първият опит за покушение над него.

— „Сомбра“ и „Норт Сентрал Позитроникс“ са едно и също нещо — каза Стрелеца. — Те са представителите на Пурпурния крал в този свят.

— Известно ни е — отвърна красивата дама и посочи към мъжа в лявата част на снимката, на когото приличаше. — Чичо Арон живя до деветдесет и втора. Вие сте се запознали с него през… седемдесет и седма?

— Да — кимна Роланд.

— Тогава никой не би повярвал, че той ще живее толкова дълго.

— И той ли бе убит от слугите на Краля?

— Не, ракът го довърши. Издъхна в постелята си. Бях до него в сетните му мигове. Последните му думи бяха: „Кажи на Роланд, че дадохме всичко от себе си.“ Ето, казах ви го.

— Благодаря, сай — промълви Стрелеца с дрезгав глас. Надяваше се придружителката му да не вземе тона му за проява на неучтивост. Мнозина бяха дали всичко от себе си за него, нали така? Мнозина… като се започне със Сюзан Делгадо преди цяла вечност.

— Добре ли сте? — попита съчувствено тя.

— Да — рече той. — Нищо ми няма. Ами Моузес Карвър? Той кога почина?

Тя повдигна вежди, след което се засмя.

— Какво…

— Вижте сам!

Посочи стъклените врати. Към тях пристъпваше някакъв съсухрен старец с пухкава снежнобяла коса и вежди — в момента минаваше точно покрай жената на писалището, която си говореше сама на себе си. Кожата му беше тъмна, ала тенът на младата дама, която го подкрепяше, бе по-тъмен и от неговия. Мъжът бе висок — навярно към един и деветдесет, ако изправеше раменете си, — но придружителката му бе още по-висока. Лицето й, макар и да не можеше да се нарече красиво, беше симпатично и излъчваше вродено благородство.

Това бе лице на стрелец.

ДЕВЕТ

Ако гърбът на Моузес Карвър бе изправен, с Роланд щяха да бъдат еднакво високи и нямаше да има нужда старецът да гледа нагоре, вирнал брада като птичка. Навярно артритът бе сковал врата му и поради това не можеше да го извие. Очите му бяха кафяви, а белите им части — толкова мътни, че бе невъзможно да се каже къде свършваха ирисите му. За сметка на това обаче бяха живи и подвижни и искрицата на смеха блещукаше зад позлатените рамки на очилата. Още беше с онези тънички бели мустачки.

— Роланд от Гилеад! — възкликна той. — Колко жадувах да те срещна, сър! Мисля, че това ме запази жив толкова дълго, след като Джон и Арон си отидоха. Пусни ме за минутка, Мариан, пусни ме! Има нещо, което трябва да сторя!

Мариан Карвър изпълни молбата му и изгледа Роланд. Стрелеца нито чу гласа й в главата си, нито имаше нужда от това; думите, които тя искаше да му каже, се четяха в очите й. „Хвани го, ако падне, сай.“

Ала човекът, когото Сузана наричаше татко Моуз, не падна. Той допря възлестия си, засегнат от артрита юмрук до челото си и подгъна дясното си коляно, прехвърляйки цялата си тежест върху треперещия си десен крак.

— Хайл, последни стрелецо, Роланд Дисчейн от Гилеад, син на Стивън и истински наследник на Артур Елд. Аз, последният от онези, известни сред нас като Ка-тетът на Розата, те поздравявам.

Роланд също допря юмрук до челото си и не се ограничи само да подгъне крак, а направо коленичи.

— Хайл, татко Моуз, кръстник на Сузана, дин на Ка-тета на Розата! Поздравявам те с цялото си сърце!

— Благодаря ти — промълви старецът и в следващия миг се засмя като малко момче. — Срещата ни бе добра в Дома на Розата! Който нявга беше Гробът на Розата! Ха! Можеш ли да кажеш, че не сме успели?

— Не, защото ще е лъжа.

— Нали? — извика старецът, сетне отново избухна в смях. — В момента изпитвам такова благоговение, че забравям добрите си маниери, стрелецо. Навярно мислиш, че тази прелестна млада жена до мен ми е внучка, защото бях на симдисе, когато се роди — през хиляда деветстотин шейсет и девета. Всъщност обаче — „същнустуаче“ бе това, което достигна до слуха на Стрелеца — често става тъй, че най-хубавите неща в живота те сполетяват късно и според мен децата „спредмендицата“ са едно от тях. Сигурно се чудиш за кво ти наприказвах всичко туй — ами за да ти кажа, че това е дъщеря ми, Мариан-Одета Карвър, президент на корпорация „Тет“, откакто се оттеглих през деветдесет и седма на деветдесет и девет годишна възраст. Не смяташ ли, че топките на някои идиоти в страната ще замръзнат, когато разберат, че целият този бизнес (дето сега върти над десет милиарда долара) е управляван от една чернилка? — Акцентът му, който нарастваше правопропорционално на възторга и вълнението му, превърна последните му думи в „тоз бизнес, дет’ ся върти над дес’т милярда долара, е упра’ля’ан от ина ч рнилка“.

— Стига, татко — каза жената до него с нежен, но нетърпящ възражение глас. — Ако не млъкнеш, сърдечният ти монитор ще запищи на пожар, а и нашия гост го чакат неотложни задачи.

— Глей как ме командери! — възмути се беловласият старец, като същевременно намигна на Роланд, ала така, че дъщеря му да не го види.

„Сякаш не ти знае номерата, старче — помисли си Стрелеца. Скръбта му се беше поразсеяла, макар и да не го бе напуснала. — Сякаш не е могла да ги научи през всичките тези години — кажи делах.“

— Ще проведем съвещание с теб, Роланд — обърна се към него Мариан Карвър, — но преди това трябва да видя нещо.

— Ник’ва нужда няма да гледаш квото и да било! — продължаваше да негодува баща й. — Ник’ва нужда няма и ти много добре го знаеш! Нима съм отгледал безмозъчна идиотка?

— Донякъде е прав — спокойно изрече жената, без да обръща внимание на изблиците на баща си, — но за всеки случай…

— Напълно те разбирам — прекъсна я Стрелеца. — Имаш си принципи. Какво искаш да видиш? Какво ще те убеди, че аз съм този, за когото се представям и за когото ме мислите?

— Револвера ти — рече Мариан Карвър.

Стрелеца измъкна тениската със стародавния Бриджтън от торбата, разгъна я и извади пистолета си от кобура. В същия миг дъхът на Мариан Карвър секна, ала тя сякаш не забеляза това. Направи му впечатление, че двамата стражи с ушитите по мяка костюми се приближиха към тях, а очите им бяха ококорени от изумление.

— Видя го! — извика Моузес Карвър. — Видя го, нали? Както и всички тук! Кажете Господ! Сега вече можеш да кажеш на внуците си, че си зърнала Ескалибур, меча на Артур, защото и двете са едно и също нещо!

Роланд подаде револвера на баща си на Мариан. Знаеше, че тя ще поиска да го вземе, за да се увери в самоличността му, че трябваше да направи това, преди да го допусне в утробата на корпорация „Тет“ (където погрешният човек можеше да нанесе непоправима вреда), но за миг тя просто бе неспособна да изпълни задължението си. После жената възвърна самоконтрола си и пое пистолета с треперещи пръсти; очите й се разшириха от изумление, когато почувства тежестта му. Като внимаваше да не натисне спусъка, поднесе цевта към лицето си и проследи с показалеца си изящната резба до самото дуло:

— Ще ми кажете ли какво означава това, господин Дисчейн? — попита Мариан.

— Да — отвърна Стрелеца, — ако ме наричаш Роланд.

— Мога да се опитам, ако настояваш.

— Това е знакът на Артур — рече той и също го докосна с пръст. — Единственият знак на вратата на гробницата му. Това е сигулът на неговото водачество и означава БЯЛО.

Старецът протегна възлестите си пръсти в безмълвен, но повелителен жест.

— Зареден ли е? — попита той, след което, преди Роланд да успее да му отговори, каза: — Разбира се, че е.

— Дай му го — рече Стрелеца.

Мариан се колебаеше въпреки протегнатите към нея ръце на татко Моуз, но Роланд й кимна и тя неохотно подаде оръжието на баща си. Беловласият мъж го хвана с две ръце, след което направи нещо, което едновременно стопли и смрази сърцето на Стрелеца — целуна дулото със старите си, сбръчкани устни.

— Какъв вкус има? — попита Роланд, воден от любопитство.

— На годините, стрелецо — отвърна Моузес Карвър. — На всичките тези години — допълни, след което подаде оръжието на дъщеря си с дръжката напред.

Тя от своя страна го върна на Роланд, сякаш бе доволна да се отърве от мрачната му, гибелна тежест. Стрелеца го пъхна в кобура, омота около него патрондаша и отново уви всичко това в тениската на стародавния Бриджтън.

— Ела — каза тя. — Въпреки че не разполагаме с много време, ще се постараем да го изпълним с толкова радост, колкото позволи скръбта ти.

— Амин! — възкликна баща й и потупа Роланд по рамото. — Още е жива, моята Одета — жената, която наричаш Сузана. Помислих си, че ще ти е драго да го узнаеш, сър.

На Стрелеца наистина му беше драго и той кимна.

— Влизай, Роланд — подкани го Мариан Карвър. — Влизай и бъди добре дошъл в нашия дом, защото той е и твой дом, а всички знаем, че едва ли някога ще ни посетиш отново.

ДЕСЕТ

Кабинетът на Мариан Карвър се намираше в северозападния ъгъл на деветдесет и деветия етаж. Тук стените бяха изцяло от стъкло, лишено от каквато и да е рамка или подпора, и гледката просто го остави без дъх. Човек сякаш се рееше във въздуха над приказните очертания на този невъобразим град. Внезапно Роланд изпита чувството, че е бил тук и преди — висящият мост, както и сградите зад него, му бяха странно познати. Просто нямаше как да не разпознае моста, при положение че едва не загина на него в един друг свят — когато Джейк бе отвлечен от Гашър и замъкнат при Тик-Так. Така навярно бе изглеждал Луд в разцвета на славата си.

— Наричате този град Ню Йорк, нали? — попита той.

— Да — отвърна Нанси Дипно.

— А как се казва онзи мост там?

— „Джордж Вашингтон“ — отговори Мариан Карвър.

Значи това не беше мостът, който ги бе отвел в Луд, а този, покрай който бе минал татко Калахан, когато бе напуснал Ню Йорк, полагайки началото на скиталчествата си. Роланд си спомняше това от неговия разказ, и то много добре.

— Искате ли нещо за пиене? — попита го Нанси.

Стрелеца тъкмо щеше да откаже, но си даде сметка колко е замаяна и промени решението си. Да, искаше нещо за пиене, но само ако изостреше сетивата му, които се нуждаеха от изостряне.

— Чай, ако имате — рече. — Горещ, силен чай, със захар или мед. Имате ли?

— Имаме — отвърна Мариан и натисна едно копче на бюрото си. Тя размени няколко думи с някого, когото Стрелеца не можа да види, и изведнъж жената във външното помещение — онази, която сякаш си говореше сама със себе си — придоби нов смисъл за него.

Когато поръчката за топли напитки и сандвичи бе направена, Мариан се наведе напред и погледът й срещна този на Стрелеца.

— Срещата ни в Ню Йорк бе добра, Роланд от Гилеад — рече тя, — надявам се, но времето ни тук не е… не е жизненоважно.

Той се замисли и кимна малко предпазливо. С годините се бе научил да проявява известна предпазливост. Някои от приятелите му — като Алан Джонс и Джейми Де Къри например — бяха предпазливи по рождение, ала това не можеше да се каже за Стрелеца, който първо стреляше, а после задаваше въпроси.

— Нанси ти е казала да прочетеш написаното на плочата в Градината на Лъча — каза Мариан. — Ти…

— Градината на Лъча, кажете Госпот! — прекъсна я Моузес Карвър. Докато вървяха по коридора към кабинета на дъщеря му, той бе взел едно бастунче от стойката за бастуни във формата на слонче и сега потропа с него по скъпия килим. Мариан понесе търпеливо намесата му. — Кажете Госпот-бомб!

— Неотдавнашното приятелство на баща ми с преподобния Хариган, който изнася проповеди долу, не е от най-щастливите събития в живота ми — въздъхна тъмнокожата жена. — Но както и да е. Прочете ли надписа на плочата, Роланд?

Мъжът кимна. Нанси Дипно бе използвала различна дума — знак или сигул, — но той знаеше, че става въпрос за едно и също нещо.

— Буквите, които се превърнаха във Великите букви. Да, прочетох ги.

— И какво пишеше там?

— „ДАР ОТ КОРПОРАЦИЯ «ТЕТ» В ЧЕСТ НА ЕДУАРД КАНТОР ДИЙН И ДЖОН «ДЖЕЙК» ЧЕЙМБЪРС“. — Направи пауза. — После имаше „Кам-а-кам-мал, Прия-той, Ган де-лах“, което значи нещо от рода на „БЯЛО НАД ЧЕРВЕНОТО, ТАКАВА Е ВОЛЯТА НА ГАН ЗАВИНАГИ“.

— Пред нас гласи: „ДОБРО НАД ЗЛОТО, ТОВА Е ВОЛЯТА НА ГОСПОД“ — уведоми го Мариан.

— Хвала на Бога! — извика Моузес Карвър и тропна с бастуна си. — Нека Първоначалието се надигне отново!

В този момент някой почука на вратата и жената, която си говореше сама, влезе, понесла сребърен поднос. Роланд се изуми, когато видя малката черна дръжка, увиснала пред устните й, и тънката метална пластинка, която изчезваше под косата й. Сигурно това бе някакво приспособление за говорене на разстояние. Нанси Дипно и Мариан Карвър й помогнаха да сервира димящите чаши кафе и чай, купичките със захар и мед и чинийката със сметана. Имаше и плато със сандвичи. Стомахът на Роланд изкъркори. Помисли си за приятелите си, които лежаха в земята — никога вече нямаше да хапнат сандвичи — и за Айрийн Тасенбаум, която седеше в парка от другата страна на улицата и го чакаше търпеливо. Всяка една от тези мисли бе достатъчна, за да убие апетита му, ала стомахът му продължи да издава безсрамните си звуци. В крайна сметка си взе един сандвич, изсипа препълнена лъжица със захар в чая си, след което добави прилично количество мед. Щеше да свърши работата си колкото се може по-бързо и да се върне при Айрийн час по-скоро, но междувременно…

— Да ти е сладко, сър — каза Моузес Карвър и сръбна от горещото си кафе. — Дъвчеш го със зъби, минава през устата, после през червата показват се…

— Татко, престани! — прекъсна го Мариан, след което продължи: — Двамата с татко имаме къща на Монтоук Пойнт — рече, докато слагаше сметана в кафето си — и прекарахме там последния уикенд. В събота около пет и петнайсет следобед ми се обади един от тукашните охранители. Те работят към асоциация „Хамаршолд“, но корпорация „Тет“ им плаща солидни премии, ето защо узнаваме… определени неща веднага щом се случат. Наблюдаваме плочата във фоайето с още по-голям интерес, откакто наближи деветнайсети юни, Роланд. Дали ще се изненадаш, ако ти кажа, че докъм пет и петнайсет надписът гласеше: „ДАР ОТ КОРПОРАЦИЯ «ТЕТ» В ЧЕСТ НА СЕМЕЙСТВО БИЙМ[3] И В ПАМЕТ НА ГИЛЕАД“.

Роланд се замисли над това, сетне отпи от чая си (беше горещ, силен и хубав) и поклати глава.

— Не.

Мариан се приведе още по-напред.

— И защо смяташ така?

— Защото между четири и пет до събота следобед нищо не беше сигурно. Дори и Разрушителите да бяха спрели, нищо не бе ясно — всичко зависеше от съдбата на Стивън Кинг. — Той огледа лицата им. — Знаете за Разрушителите, нали?

Мариан кимна.

— Не в подробности, но ни е известно, че Лъчът, който са се опитвали да разрушат, сега е в безопасност и че не е в толкова тежко състояние, че да не може да се възстанови. — Тя се поколеба за миг, сетне каза: — Знаем и за загубата ти. И за двете ти загуби. Толкова съжаляваме, Роланд.

— Тия момци сега са на сигурно място в обятията на Исус — обади се баща й. — А дори и да не са, поне са заедно на полянката в края на пътя.

Роланд, който искаше да повярва на всичко това, кимна и им благодари, след което се обърна към Мариан:

— Животът на писателя висеше на косъм. Бе ранен, и то много лошо. Джейк умря, за да го спаси. Той се хвърли между Кинг и микромобила, който отне живота му.

— Стивън Кинг ще оживее — каза Нанси. — И отново ще пише. Знаем това от сигурен източник.

— Откъде?

Тъмнокожата жена се приведе напред.

— Минутка само — рече. — Ние вярваме, Роланд — сигурни сме в това, — че безопасността, в която ще бъде животът на Кинг през следващите няколко години, означава, че си свършил работата си с Лъча: Вес’-Ка Ган.

Стрелеца кимна. Песента щеше да продължи.

— Пред нас обаче има още доста работа — продължи тя. — Според сметките ни най-малко трийсет години, но…

— Но това си е наша работа, а не твоя — завърши Нанси.

— И това ли научихте от същия „сигурен източник“? — попита Роланд, докато отпиваше от чая си. Въпреки че бе горещ, вече бе изпил половината чаша.

— Да. Походът ти срещу силите на Пурпурния крал завърши успешно. Що се отнася до самия Пурпурен крал…

— Т’ва никога не е била целта на неговия поход и ти много добре го знаеш! — извика столетникът и тропна още веднъж с бастуна си. — Неговият поход…

— Стига, татко! — отсече Мариан с нетърпящ възражение тон.

— Не, остави го да говори — намеси се Стрелеца и всички го изгледаха, изненадани (и малко стреснати) от гласа му, който наподобяваше изплющяване на камшик. — Остави го да говори, защото казва истината. Щом се съвещаваме, да се съвещаваме честно. За мен Лъчите винаги са били само средство, отвеждащо ме до целта ми. Ако те бъдат унищожени, Кулата ще се срине, а ако се срине, никога няма да мога да я достигна и да се изкача до върха й.

— Искаш да кажеш, че Тъмната кула е била по-важна за теб от съществуването на вселената? — попита Нанси Дипно с повдигнати вежди, стрелвайки го с презрителен поглед. — От съществуването на всички вселени?

— Тъмната кула е самото съществуване — изтъкна Роланд. — Изгубих толкова приятели в своя поход, включително и момчето, което ме наричаше баща. Принесох в жертва и собствената си душа, лейди-сай, тъй че отмести дръзкия си поглед от мен — колкото се може по-скоро, моля аз.

Тонът му бе учтив, но смразяващо студен. Цветовете напуснаха лицето на Нанси Дипно и чашата в ръката й така се разтресе, че Стрелеца се протегна и я взе. Опасяваше се, че тя ще се залее с горещата течност.

— Не ме разбирайте погрешно — каза гой. — Трябва да си изясним това, тъй като няма да се видим никога повече. Стореното си е сторено и в двата свята, за добро или за зло, за ка или срещу нея. Отвъд световете, които познаваме обаче, има още много и навярно никога няма да го узнаем. Времето мие кратко, така че да продължаваме нататък.

— Добре казано, сър! — изръмжа Моузес Карвър и отново тропна с бастуна си.

— Искрено съжалявам, ако съм ви обидила — извини се Нанси.

Стрелеца не отговори, защото знаеше, че тя не изпитва никакво съжаление — просто се бои от него. Неловкото мълчание бе прекъснато от дъщерята на столетника.

— Ние си нямаме Разрушители, Роланд, но разполагаме с дузина телепати и бъдновидци в ранчото в Таос. Това, което създават заедно, понякога е нещо неопределено, но винаги надхвърля сбора от отделните части. Чувал ли си термина „добромисъл“?

Стрелеца кимна.

— Те правят нещо подобно — обясни жената, — макар да съм сигурна, че не е толкова силно или мощно като онова, на което са били способни Разрушителите в Тъндърклап.

— Те са били стотици — обади се беловласият старец. — И не забравяй с какво са ги хранили.

— Освен това служителите на Краля са подбирали тези с по-изявени способности — допълни Нанси, — така че са обирали каймака. Но и нашите вършат добра работа.

— И кой ви даде идеята да наемете хора с такива способности? — попита Роланд.

— Колкото и да ти се струва странно, партньоре — обясни Моузес, — това бе Кал Тауър. Той никога не ни е помагал особено — в общи линии не правеше нищо друго, освен да си събира книжките и да се мотае насам-натам, този алчен превзет кучи син…

Дъщеря му го изгледа предупредително и Стрелеца трябваше да положи усилия, за да не се усмихне. Моузес Карвър може и да беше на сто години, но бе заковал истинската същност на букиниста с една фраза.

— Както и да е, той беше чел как телепатите могат да се използват за подобни неща в научно-фантастичните си книжки. Знаеш ли какво е научна фантастика?

Роланд поклати глава.

— Не си изгубил много. Повечето е голям боклук, но се пръква и по някоя добра идейка. Слушай ся. Ще ти просветне за кво става дума, като разбереш за кво са си говорили Тауър и твоят приятел гусин Дийн преди двайсет и две години, когато гусин Дийн е спасил Тауър от двамата бандюги.

— Татко — намръщи се Мариан, — престани да говориш така. Може да си стар, но не си глупав.

Той я изгледа с мътните си очи, оживени от злорадо пламъче, след което намигна съучастнически на Роланд и продължи:

— От ония шибани жабарски бандюги!

— Еди ми разказа за това — кимна Стрелеца.

Акцентът внезапно изчезна от думите на Карвър и той заговори с ясен, енергичен тон:

— Значи знаеш, че са си говорили за една книга, наречена „Хоганът“, от Бенджамин Слайтман. Заглавието й било сгрешено, както и името на автора, и това изведнъж я направило много ценна за библиоманите.

— Да — рече Роланд. Печатната грешка бе превърнала заглавието в „Коганът“ — дума, която бе придобила огромно значение за Стрелеца и неговия ка-тет.

— След като твоят приятел си отишъл, Кал Тауър взел, че се поразровил малко повече за автора. Оказало се, че той бил написал още четири книги, но под името Даниел Холмс. Тоя Слайтман е бил бял като чаршаф на „Клансман“, но ето че псевдонимът, под който издал другите си книги, бил същият като името на бащата на Одета. Сигурно не си изненадан, нали?

— Не — отвърна Роланд. Това просто бе поредното щракване от завъртането на механизма на ка.

— И всички книги, които е написал под името Холмс, са научна фантастика — за телепати и бъдновидци, наети от правителството, за да разбулват разни неща. Оттам всъщност взехме идеята. — Той погледна победоносно към Роланд и тропна с бастуна си. — Има и още за разказване, но мисля, че нямаме време за това. Всичко се свежда до това, нали? До времето. Което тече само в една посока в нашия свят. — Столетникът изведнъж се умълча и се замисли. — Бих дал много, стрелецо, за да видя отново своята кръщелница, но май няма как да стане, а? Освен ако не се срещнем на полянката.

— Това е самата истина — съгласи се Роланд, — но можеш да си сигурен, че ще й разкажа за теб, без да пропусна как съм те заварил кипящ от енергия да сипеш огън и жупел…

— Кажете Госпот, кажете Госпот-Бомб! — прекъсна го беловласият мъж и удари с бастун по земята. — Кажи й го, братко! И гледай да не забравиш, ей!

— Гарантирам ти. — Стрелеца изпи последната глътка от чая си и остави чашата върху писалището на Мариан Карвър, след което се изправи на крака; ръката му машинално се стрелна към десния му хълбок, преди да се сети, че болката вече я нямаше. — Сега трябва да ви оставям. Има едно място недалеч оттук, където се налага да отида.

— Знаем къде — каза Мариан. — Има кой да те посрещне, когато стигнеш там. Охраняваме мястото специално за теб и ако вратата, която търсиш, все още е там и функционира, ще можеш да минеш през нея.

Роланд се поклони леко.

— Благодаря, сай.

— Би ли останал още съвсем мъничко, ако ти е угодно — продължи тъмнокожата жена. — Имаме дарове за теб, Роланд. Недостатъчно, за да ти се отплатим за всичко, което си направил — независимо дали това е било целта ти или не, — но се надяваме да ти харесат. Едната новина е от нашите „добромислещи“ приятели в Таос. Другата е от по… — тя се замисли — … по-нормални изследователи — хора, работещи за нас в тази сграда. Наричат се „калвинисти“, но не защото имат нещо общо с религиозната секта, а от уважение към Кал Тауър, който умря от сърдечен удар в новия си магазин преди девет години. Освен ако това не е шега.

— Егати лошата шега, ако е така — изсумтя Моузес Карвър.

— И още две неща… от нас. От Нанси, от мен, от татко и от един човек, който е починал. Ще останеш ли още малко?

Въпреки че времето го притискаше, Роланд постъпи тъй, както те искаха. За пръв път след смъртта на Джейк бе обзет от силно чувство, различно от скръбта.

Любопитство.

ЕДИНАЙСЕТ

— Първо, новините от хората в Ню Мексико — рече Мариан, щом Стрелеца седна обратно на мястото си. — Те ви наблюдават от известно време и макар и да не виждаха много добре какво се случваше в Тъндърклап, вярват, че Еди е казал нещо на Джейк Чеймбърс — нещо важно навярно, — малко преди да умре. Най-вероятно докато е лежал на земята и преди да… не знам — вдигна рамене жената.

— Преди да потъне в здрача? — подсказа й Роланд.

— Да — съгласи се Нанси Дипно, — така смятаме. По-точно, те така смятат. Нашият вариант на Разрушителите.

Мариан я изгледа навъсено — явно не обичаше да я прекъсват, — след което отново насочи вниманието си към Стрелеца:

— На нашите хора им е по-лесно да виждат какво се случва в този свят. Ето защо са почти сигурни, че Джейк в крайна сметка е успял да предаде посланието, преди самият той да издъхне. — Дъщерята на Карвър замълча за миг. — Тази жена, с която пътуваш — госпожа Таненбаум[4]…

— Тасенбаум — поправи я Стрелеца, без да се замисли.

— Тасенбаум — съгласи се Мариан. — Тя без съмнение ти е предала част от онова, което Джейк й е казал, преди да умре, но най-вероятно има и нещо друго. Не казвам, че го е премълчала — по-скоро го е сметнала за маловажно. Ще я накараш ли да си припомни всичко, което й е казал твоят приятел, преди всеки от вас да поеме по своя път?

— Да — обеща Роланд. Разбира се, че щеше да го направи, ала не вярваше, че Джейк би предал съобщението на Еди на нея. Мъжът си даде сметка, че почти не се е сещал за Ко, откакто паркираха колата на Айрийн, но рунтавелкото беше с тях, естествено; най-вероятно сега лежеше в краката й, докато тя го чакаше в малкия парк, обляна от топлите лъчи на юнското слънце.

— Добре — каза тя. — Това е хубаво. Да продължаваме нататък.

Тъмнокожата жена издърпа средното чекмедже на бюрото си и извади оттам подплатен плик и малка дървена кутийка. Сетне подаде плика на Нанси Дипно, а кутийката сложи пред себе си.

— Следващото нещо ще научиш от Нанси — обяви тя. — Бъди кратка, Нанси, защото както се вижда, този мъж гори от нетърпение да си тръгне.

— Давай! — тропна с бастун Моузес Карвър.

Девойката погледна първо към него, после към Роланд… или по-скоро някъде около Роланд. Руменината се завръщаше на лицето й и тя изглеждаше смутена.

— Стивън Кинг — започна тя, прочисти гърлото си и го каза отново. Явно не знаеше как да продължи. Страните й почервеняха.

— Поеми си дълбоко въздух — посъветва я Стрелеца — и го задръж.

Тя направи каквото й каза.

— Сега го издишай.

Девойката направи и това.

— Кажи ми сега това, което имаш да ми казваш, Нанси, племеннице на Арон.

— Стивън Кинг е написал към четирийсет книги — започна тя и въпреки че страните й бяха зачервени (Роланд предполагаше, че скоро ще разбере на какво се дължеше вълнението й), гласът й вече бе по-спокоен. — Голяма част от тях, включително и първите му произведения, са свързани с Тъмната кула по един или друг начин. Сякаш още от самото начало е мислел за нея.

— Според мен думите ти са верни — рече Роланд и стисна ръцете й. — Благодаря ти.

Това сякаш я успокои още повече.

— Сега за калвинистите — продължи Нанси. — Трима мъже и две жени с литературни познания четат творбите на Стивън Кинг всеки ден от осем сутринта до четири следобед.

— Не просто ги четат — обади се Мариан. — Слагат бележки относно мястото на действието, героите, тематиката… дори и според присъствието на популярни запазени марки и търговски продукти в текста.

— Част от работата им се състои в това да търсят препратки към хора, живели или умрели в Ключовия свят — каза Нанси. — Истински хора, с други думи. Както и да намират всичко, свързано с Тъмната кула, естествено. — Тя подаде подплатения плик на Роланд. Когато Стрелеца го взе, почувства, че вътре може да има само книга. — Ако Кинг изобщо е писал книга за Ключовия свят, Роланд — искам да кажа, извън поредицата за Тъмната кула, — според нас това е тя.

Стрелеца погледна въпросително към двете жени, те му кимнаха и той отвори плика. Вътре имаше доста дебел том с червено-бяла корица. На нея се виждаше името на Стивън Кинг, придружено от една-единствена дума.

„Червено за Краля, Бяло за Артур Елд — помисли си той. — Бяло над червеното, такава е волята на Ган завинаги.“

Или пък беше просто съвпадение?

— Какво пише тук? — попита Роланд, посочвайки заглавието.

— „Безсъние“ — отвърна Нанси. — Означава…

— Знам какво означава — прекъсна я Стрелеца. — Защо ми давате тази книга?

— Понеже историята е свързана с Тъмната кула — рече племенницата на Арон Дипно. — И защото в нея има един персонаж на име Ед Дипно. Той е главният злодей в романа.

„Главният злодей в романа — помисли си Роланд. — Ето защо бузите й пламнаха.“

— Имате ли някой роднина, който да се казва така? — попита мъжът.

— Имахме — уточни девойката. — В Бангор — града, за който всъщност пише Стивън Кинг, когато разказва за Дери, какъвто е случаят и с този роман. Истинският Ед Дипно е умрял през 1947 — годината, в която е роден Кинг. Бил е счетоводител — тих и кротък като агънце. Героят от „Безсъние“ е психопат, който попада под властта на Пурпурния крал. Той иска да превърне един самолет в бомба и да го взриви в небостъргач, избивайки хиляди хора.

— Молете се нивга да не се случи — продума мрачно престарелият мъж, докато се взираше замислено в назъбените очертания на Ню Йорк. — Бог знае, че не е невъзможно.

— В книгата планът му не успява — продължи Нанси. — Макар че някои хора са убити, главният герой на романа — един старец на име Ралф Робъртс — успява да предотврати най-лошото.

Роланд се взираше съсредоточено в племенницата на Арон Дипно.

— Пурпурният крал се споменава в тази книга? С истинското му име?

— Да — потвърди девойката. — Бангорският Ед Дипно — истинският Ед Дипно — се пада четвърти или пети братовчед на баща ми. Калвинистите могат да ти покажат родословното дърво, ако искаш, но връзката с чичо Арон изобщо не е силна. Според нас Кинг е използвал това име, за да привлече твоето — или нашето — внимание, без да осъзнава какво прави.

— Нещо като послание от подразсъдъка му — замисли се Стрелеца.

Нанси се оживи.

— От подсъзнанието му, да! Точно така смятаме.

Роланд обаче не смяташе точно така. Спомни си как бе хипнотизирал Кинг през седемдесет и седма, как му бе казал да се вслуша във Вес’-Ка Ган, Песента на Костенурката. Дали подразсъдъкът на писателя — онази част от него, която се подчиняваше на хипнотичната заповед — бе причината Песента на Костенурката да е в тази книга? В книгата, която Служителите на Краля сигурно бяха пренебрегнали, тъй като не бе част от „Цикъла за Тъмната кула“? Стрелеца смяташе, че това е напълно възможно и че името Дипно е нещо като сигул. Ала…

— Не мога да прочета това — каза Роланд. — Най-много да разбера по някоя дума тук-там, но не повече.

— Ти не можеш, но моето момиче може — обади се Моузес Карвър. — Моята Одета, която наричаш Сузана.

Стрелеца замислено кимна. Малко се съмняваше, че ще стане точно така, но въпреки това в съзнанието му се открои ярка картина — двамата седят край пращящия огън, който са запалили, защото нощта е студена, а Ко се е сгушил между тях. Високо в скалите вятърът вие злостните песни на зимата, ала на тях изобщо не им пука за това, защото стомасите им са пълни, телата им са облечени в кожите на животните, които собственоръчно са убили, а отгоре на всичко имат и история, която да ги забавлява.

Разказът на Стивън Кинг за безсънието.

— Тя ще ти го прочете по време на пътешествието — каза беловласият старец. — По време на последното ти пътешествие, кажете Госпот!

„Да — помисли си Стрелеца. — Последната история и последната пътека. Тази, която води до Кан’-Ка Но Рей и Тъмната кула. Би било чудесно, ако е така.“

— В романа Пурпурният крал използва Ед Дипно, за да убие едно дете — продължи Нанси, — момче на име Патрик Данвил. Малко преди нападението, докато Патрик и майка му чакат речта на една жена, момчето рисува картина, на която се виждаш ги, Роланд, както и Пурпурният крал, очевидно затворен на върха на Тъмната кула.

Стрелеца скочи на крака.

— На върха! Заточен на върха на Кулата?

— Спокойно — рече Мариан. — Спокойно, Роланд. Калвинистите анализират творчеството на Кинг от години — всяка дума и всяка препратка, която има някакво значение за нас, се изпраща на добромислещите ни приятели в Ню Мексико. И въпреки че членовете на тези два колектива никога не са се срещали, би било съвсем вярно да се каже, че работят перфектно заедно.

— Това обаче не означава, че винаги са съгласни едни с други — изтъкна племенницата на Арон.

— Много ясно! — отсече дъщерята на Моузес Карвър с гневен тон. — Това, за което са единодушни обаче, е, че препратките на Кинг към света на Тъмната кула почти винаги са замаскирани и понякога не означават нищо;

Роланд кимна и седна обратно на стола си.

— Той говори за нея, понеже подразсъдъкът му винаги си мисли за нея, ала понякога започва да дърдори пълни безсмислици.

— Да — каза Нанси.

— Но явно вие не смятате, че цялата тази книга е фалшива следа, защото в такъв случай едва ли бихте ми я дали.

— Така е — потвърди племенницата на Арон, — но това не означава, че Пурпурният крал със сигурност е затворен на върха на Кулата. Макар че според мен не е изключено.

Стрелеца си спомни за предчувствието си, че Червеният крал е заключен извън Кулата на нещо като тераса. Но дали това бе истинско предчувствие, или просто му се искаше да е така?

— Както и да е, смятаме, че трябва да се оглеждаш за този Патрик Данвил — рече Мариан. — Според нас той е истинска личност, но не успяхме да открием никаква следа от него в този свят. Навярно ще съумееш да го намериш в Тъндърклап.

— Или отвъд Тъндърклап — обади се Моузес.

Дъщеря му кимна.

— Според историята, която разказва Кинг в „Безсъние“ — както и сам ще видиш — Патрик Данвил умира съвсем млад. Това обаче може и да не е вярно. Разбираш ли?

— Не съм съвсем сигурен.

— Когато откриеш Патрик Данвил — или когато той те открие, — е напълно възможно все още да е детето, описано в книгата — заобяснява Нанси, — или пък да е стар като чичо Моуз.

— Много зле за него, ако е тъй! — подметна столетникът и се изкиска.

Стрелеца взе книгата, вгледа се в червено-бялата корица и проследи с показалец релефните букви, които не можеше да прочете.

— Значи сте сигурни, че това не е просто една история?

— От пролетта на седемдесета, когато Кинг написва изречението „Човекът в черно се носеше през пустинята, а Стрелеца го следваше“ — каза Мариан Карвър, — много малко от нещата, които Стивън Кинг е написал, са „просто истории“. Той може да не вярва в това, но ние го знаем.

„Явно годините, през които сте имали работа със служителите на Пурпурния крал, са ви подействали така, че сега подскачате при вида на всяка сянка“ — помисли си Роланд, но вместо това попита:

— Щом не са истории, какво са тогава?

Отговори му Моузес Карвър.

— Нещо като съобщения в бутилки — рече старецът. Начинът, по който произнесе последната дума — почти като „бтълки“ — му напомни за Сузана и внезапно му се прииска да я види, както и да се увери, че е добре. Това желание бе толкова силно, че остави горчив вкус в устата му.

— … великото море.

— Би ли повторил? — помоли го Стрелеца. — Бях се заплеснал нещо.

— Казах, че според нас Стивън Кинг хвърля своите бутилки във великото море. В морето, което наричаме Първоначалието. С надеждата, че те ще те достигнат и че съобщенията вътре в тях ще помогнат на теб и на моята Одета да достигнете целта си.

— Което ни води до последните ни дарове — рече Мариан. — Нашите истински дарове. Първо… — тя му подаде кутийката.

Капачето й бе закачено на панти. Роланд го докосна с пръстите на лявата си длан, възнамерявайки да го отвори, ала в последния момент явно се отказа и вдигна очи към събеседниците си. Те го наблюдаваха с надежда и някакъв напрегнат интерес, от който се почувства неловко. Внезапно го осени една безумна (и същевременно дяволски убедителна) идея — че тези хора всъщност са служители на Пурпурния крал и когато отвори кутията, последното нещо, което ще зърнат очите му, ще бъде жужащ снич, чийто брояч отбелязва последните секунди до нулата. А последното нещо, което ще доловят ушите му, преди светът около него да избухне, ще бъде дивият им смях и възгласът „Хайл на Червения крал!“. Не беше невъзможно, но просто нямаше как да не им се довери — в противен случай го грозеше пълна лудост.

„Щом ка повелява така, тъй да бъде“ — помисли си Роланд и отвори кутията.

ДВАНАЙСЕТ

Вътре върху тъмносиньо кадифе (събеседниците му едва ли знаеха, че това бе цветът на Кралския двор в Гилеад) бе положен часовник с намотана верижка. Върху златното му капаче бяха гравирани три предмета — ключ, роза и — помежду им и малко над тях — кула с мънички прозорчета, които опасваха фасадата й във възходяща спирала.

Стрелеца с изненада установи, че очите му отново се изпълниха със сълзи. Щом погледна към събеседниците си — две млади жени и един старец, мозъкът и вътрешностите на корпорация „Тет“, — ги видя шестима, а не трима. Когато примигна, призрачните им двойници изчезнаха.

— Отвори капачето и го разгледай — каза му Моузес Карвър. — И не крий сълзите си пред нас, сине на Стивън, защото ние не сме машините, с които другите биха ни заменили, ако имаха тази възможност.

Роланд знаеше, че думите му са верни, понеже сълзите му се стичаха по страните му. Нанси Дипно също плачеше. И въпреки че Мариан Карвър без съмнение се гордееше с това, че е доста по-корава, очите й също блестяха подозрително.

Той натисна винтчето в горната част на часовника и капачето се отвори. Изящни стрелки показваха часа и минутата — и то с перфектна точност; не се и съмняваше в това. Отдолу в мъничката си окръжност миниатюрна стрелчица отброяваше секундите. От вътрешната страна на капачето бе гравирано следното:

ЗА РЪКАТА НА РОЛАНД ДИСЧЕЙН

ОТ

МОУЗЕС АЙЗЪК КАРВЪР

МАРИАН ОДЕТА КАРВЪР

НАНСИ РЕБЕКА ДИПНО

С ДЪЛБОКА БЛАГОДАРНОСТ

БЯЛО НАД ЧЕРВЕНОТО, ТАКАВА Е ПОЛЯТА НА ГОСПОД ЗАВИНАГИ

— Благодаря, сай — изрече Стрелеца с дрезгав, разтреперан глас. — Благодаря ви. Сигурен съм, че и моите приятели биха ви благодарили, стига да можеха да говорят.

— Те говорят в сърцата ни, Роланд — каза Мариан — Освен това ги виждаме в лицето ти.

Моузес Карвър се усмихваше.

— В нашия свят, Роланд — започна той, — подаряването на златен часовник има особено значение.

— Какво? — попита Стрелеца. Вдигна часовника — безспорно най-красивия уред за измерване на времето, което беше виждал — към ухото си и се вслуша в нежното тиктакане на механизмите му.

— Подобен жест означава, че човекът, на когото се подарява часовникът, е свършил работата си и вече може да се отдаде на риболов или да играе с внуците си — поясни Нанси Дипно. — Ние обаче ти го подаряваме с други съображения. Нека отброява часовете до целта ти и ти каже, когато я достигнеш.

— Как може да стори това?

— Сред добромислещите ни приятели в Ню Мексико има един изключителен човек — започна Мариан Карвър. — Казва се Фред Таун. Той вижда страшно много неща и много рядко греши. Този часовник е „Патек Филип“, Роланд. Струва деветнайсет хиляди долара и създателите му гарантират пълно възстановяване на цената, ако избързва или изостава. Няма нужда да се навива, защото е с батерия — но не на „Норт Сентрал Позитроникс“ или някое тяхно протеже, мога да те уверя в това, която ще издържи сто години. Но според Фред, когато наближиш Тъмната кула, часовникът вероятно ще спре.

— Или ще започне да върви назад — каза Нанси. — Наблюдавай го.

Моузес Карвър се приведе напред.

— Ще го следиш, нали?

— Да — кимна Роланд. Той пъхна часовника в единия си джоб (след като дълго време не можа да откъсне поглед от гравюрите на капачето), а кутийката — в другия. — Ще бъда много внимателен.

— Трябва да внимаваш и за още нещо — намеси се Мариан. — За Мордред.

Стрелеца нищо не каза.

— Имаме основания да вярваме, че той е убил онзи, когото ти наричаше Уолтър. — Внезапно млъкна. — Виждам, че не си изненадан. Мога ли да попитам защо?

— Уолтър най-накрая напусна сънищата ми, също както болката напусна хълбока и главата ми — рече Роланд. — Последния път, когато се появи в сънищата ми, беше в Кала Брин Стърджис, в нощта на Лъчетръса. — Нямаше намерение да споделя колко ужасни бяха сънищата му — сънищата, в които се скиташе изгубен и сам из влажните подземни коридори на някакъв замък, а по лицето му полепваха паяжини; в които чуваше звуците от приближаването на някакво същество, бродещо в мрака зад него (а може би над него) и в които съзираше блясъка на червените очи и шепота на зловещия нечовешки глас — „Татко“ — точно преди да се събуди.

Тримата го гледаха мрачни и безмълвни. Накрая Мариан каза:

— Пази се от него, Роланд. Фред Таун, за когото ти споменах, рече: „Мордред е гладен.“ В буквалния смисъл. Фред е смел човек, но се бои от твоя… от твоя враг.

„Моя син, защо не го кажеш?“ — помисли си Стрелеца, но дълбоко в себе си знаеше защо. Мариан не искаше да нарани чувствата му.

Моузес Карвър се изправи и тропна с бастуна си по бюрото на дъщеря си.

— Имам още нещо за теб — рече, — само че то си е било твое през цялото време — твое да си го носиш и да го заровиш в земята, когато стигнеш там, закъдето си се запътил.

Роланд беше озадачен и се озадачи още повече, когато старецът започна да разкопчава ризата си. Дъщеря му се опита да му помогне, ала той я отблъсна. Отдолу носеше старомоден бял потник, а под него се открояваше предметът, който Стрелеца веднага разпозна и сърцето му спря да бие в гърдите му. Изведнъж бе запратен обратно в хижата на езерото — къщата на Бекхард, с Еди до него — и чу собствените си думи: „Сложи кръстчето на леля Талита на врата си и го покажи на Карвър, когато се срещнете. Не е изключено да мине доста време, докато го убедиш в правотата на думите си. Първата крачка обаче…“

Сега разпятието висеше на изящна златна верижка. Моузес Карвър го измъкна изпод потника си, погледна го за момент, сетне вдигна очи към Роланд, усмихна се и отново сведе поглед към кръстчето. После духна лекичко към разпятието. Косъмчетата по ръцете на Стрелеца настръхнаха, щом чу гласа на Сузана — едва доловим, сякаш идещ нейде от много, много далеч.

— Погребахме Пимси под ябълковото дърво…

В следващия миг изчезна и тишината увисна тежко между четиримата. Моузес Карвър се намръщи и тъкмо си пое дъх, за да духне отново, когато провлеченият говор на Джон Кълъм изпълни внезапно помещението, като че ли идваше не от разпятието, а от въздуха над тях.

— Дадохме всичко от себе си, партньоре — паартньоорее — и се надявам да е било достатъчно. Винаги съм знаел, че туй нивгаж не е било мою, затуй ги го връщам. Ти добре знайш де да го заровиш, тъй че… — в този момент гласът му, който заглъхваше още от „нивгаж“, стана недоловим дори за изключителния слух на Роланд. Той обаче беше чул достатъчно. Стрелеца взе кръстчето на леля Талита, което й бе обещал да зарови в подножието на Тъмната кула, и го сложи на врата си. Беше се върнало при него, и защо не? Нима ка не беше като колело?

— Благодаря ти, сай Карвър — рече. — Благодаря ти заради мен, заради ка-тета, който имах някога, и заради жената, която ми даде този кръст.

— Не благодари на мен — отвърна Моузес Карвър. — Трябва да благодариш на Джон Кълъм. Даде ми го на смъртния си одър. Яка гърбина имаше този човек.

— Аз… — започна Роланд и в продължение на няколко секунди не можа да каже нищо. Сърцето му преливаше. — Аз искам да благодаря на всички вас — продума накрая. След което наведе глава, допрял юмрук до челото си и затворил очи.

Когато отново ги отвори, видя, че Моузес Карвър е протегнал към него тънките си старчески ръце.

— Настана време ние да продължим по нашия път, а ти — по своя — заяви столетникът. — Прегърни ме, Роланд, целуни бузата ми за сбогом, ако ти е угодно, и си мисли за момичето ми, защото искам да кажа „сбогом“ и на нея, ако е възможно.

Стрелеца направи както му бе казано и в един друг свят, докато дремеше във влака, отнасящ я към Федик, Сузана докосна бузата си с ръка, защото изведнъж й се стори, че татко Моуз стои до нея, прегръща я силно и шепти: „Сбогом, късмет и на добър час.“

ТРИНАЙСЕТ

Когато Роланд излезе от кабинката на самокатерача във фоайето, никак не се изненада, че жената със сиво-зеления пуловер и панталоните с цвят на мъх стои пред градинката заедно с още неколцина мъже и жени и изпива с очи розата. Някакво животинче, което приличаше на куче, но не съвсем, бе приклекнало до лявата й обувка. Стрелеца се приближи до нея и тихомълком докосна лакътя й. Айрийн Тасенбаум трепна и се обърна към него с блеснали от възторг очи.

— Чуваш ли го? — попита тя. — Също като пеенето, което чухме в Ловъл, само дето е сто пъти по-хубаво.

— Чувам го — отвърна Стрелеца, след което се наведе, вдигна Ко и се вгледа в ярките, обрамчени в златисто очи на рунтавелкото. — Приятелю на Джейк — рече, — какво съобщение трябваше да ми предадеш?

Зверчето се опита да каже, но най-доброто, на което бе способно, прозвуча като „недей“. Стрелеца сложи длан на челото на Ко и затвори очи. Усещаше топлия дъх на рунтавелкото, както и далечния аромат на сламата, в която Джейк и Бени Слайтман бяха скачали не толкова отдавна. И внезапно, съчетан с омагьосващото пеене на гласовете, в съзнанието му прозвуча гласът на Джейк Чеймбърс… за последен път.

„Съобщи му, че Еди каза: «Пазете се от Дондейл.» Не забравяй!“

Ко не беше забравил.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Излязоха навън и тъкмо заслизаха по стълбите, когато един почтителен глас се обърна към тях:

— Сър? Мадам?

Принадлежеше на мъж с черен костюм и мека шапка в същия цвят. Той стоеше до най-дългата и черна кола, която Роланд бе виждал някога. Видът й буквално му действаше на нервите.

— Кой ни е изпратил тази катафалка? — попита той.

Айрийн Тасенбаум се усмихна. Розата я бе освежила — също така я беше развълнувала и повдигнала духа й, — но жената продължаваше да бъде уморена. И искаше да се чуе с Дейвид, който сигурно много се притесняваше за нея.

— Не е катафалка — поясни тя, — а лимузина. Кола за специални хора… или за хора, които си мислят, че са специални. — Сетне се обърна към шофьора: — Дали е възможно докато пътуваме, да се обадите на летището и да проверите някои неща?

— Разбира се, мадам. Само кажете къде искате да отидете и имате ли предпочитания към превозвача.

— Трябва да отида в Портланд, Мейн — отвърна тя. — Иначе бих била доволна да пътувам с „Ръбърбенд Еърлайнс“, стига да имат полети дотам този следобед.

Прозорците на лимузината бяха от опушено стъкло, а вътре цареше уютен полумрак, прорязван от светлината на изящни разноцветни лампички. Ко подпря лапички на едното стъкло и се загледа с интерес в големия град, който отминаваше покрай тях. Роланд беше удивен от зареденото с всевъзможни видове алкохол барче в купето и се изкуши от мисълта за една бира, ала сетне реши, че е по-добре да не рискува. Айрийн нямаше подобни притеснения — тя си наля някакъв алкохол, подобен на уиски, и вдигна чашата си към него.

— Нека пътят ти води все нагоре, а вятърът ти да е все попътен, мой скъпи каубой — каза тя.

Роланд кимна.

— Добър тост. Благодаря, сай.

— Това бяха трите най-удивителни дни от живота ми — продължи спътницата му. — Искам да кажа благодаря, сай, на теб. Задето ме избра. — „И задето ме изчука“ — помисли си жената, но не го изрече на глас. С Дейв също се търкаляха между чаршафите от време на време, но креватните им забавления нямаха нищо общо със случилото се предната нощ. Никога през живота си не бе преживявала нещо подобно. Ами ако Роланд не бе обсебен от скръбта си по момчето? Господи, тогава сигурно би я взривил като фойерверк за Четвърти юли!

Стрелеца кимна и се загледа в улиците на града — градът, който беше двойник на Луд, само дето бе по-млад и по-жизнен от него, — които се изнизваха пред очите му.

— Ами колата ти? — попита той.

— Ако ми потрябва, преди да се върнем в Ню Йорк, все ще се намери някой, който да я закара до Мейн. Според мен обаче биймърът на Дейвид ще ни бъде напълно достатъчен. Това е едно от предимствата да си богат… Защо ме гледаш така?

— Имате кола, която се нарича Биймър[5]?

— Това е сленг за беемве — обясни му тя. — Което означава „Баварски моторни заводи“ или нещо подобно.

— Аха — кимна спътникът й, давайки си вид, че разбира думите й.

— Мога ли да те попитам нещо, Роланд? — попита тя.

Той кимна.

— Когато спасихме писателя, не спасихме ли също така и света? Защото имам подобно чувство…

— Да — рече Стрелеца.

— Как така един автор, който дори не е кой знае колко добър — твърдя това, тъй като съм чела четири или пет от книгите му, — може да е свързан със съдбата на целия свят? Или със съдбата на вселената?

— Щом не е толкова добър, защо не си спряла на първата книга?

Госпожа Тасенбаум се усмихна.

— Гледай как ме заби. Не отричам, че пише увлекателно — историите му винаги са разказани много добре, — но няма никакъв усет за езика. Отговорих на въпроса ти, сега ти отговори на моя. Бог ми е свидетел, че има писатели, които смятат, че целият свят зависи от онова, което пишат. Веднага се сещам за Норман Мейлър, за Шърли Хазард и за Джон Ъпдайк. Но явно в конкретния случай това важи в буквалния смисъл. Можеш ли да ми кажеш защо е така?

Роланд вдигна рамене.

— Той чува верните гласове и пее верните песни. Ка, с други думи.

Беше ред на Айрийн Тасенбаум да си придаде разбиращ вид.

ПЕТНАЙСЕТ

Лимузината ги откара до някаква сграда със зелен навес над входа. Отпред стоеше мъж с елегантно ушит костюм, а стъпалата, водещи до вратата, бяха преградени с жълта лента. На нея бе написано нещо, което Роланд не можеше да прочете.

— „ПОЛИЦЕЙСКО РАЗСЛЕДВАНЕ. ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“ — прочете Айрийн Тасенбаум вместо него. — Струва ми се, че тази лента стои тук от доста време. Обикновено ги махат, след като свършат със снимките и отпечатъците. Трябва да имаш доста влиятелни приятели.

Стрелеца беше сигурен, че ограждението е стояло тук поне три седмици — приблизително преди толкова време Джейк и татко Калахан бяха влезли в „Дикси Пиг“. Макар да бяха сигурни, че ще намерят смъртта си, бяха продължили напред. Той видя, че в чашата на спътницата му е останал малко алкохол и го гаврътна; отначало парещият му вкус го накара да се намръщи, ала сетне му стана приятно от начина, по който затопли вътрешностите му.

— По-добре ли си? — попита жената.

— Да, благодаря. — Той намести торбата с оризиите на рамото си и излезе навън, следван от Ко. Айрийн остана още малко в лимузината, за да размени няколко думи с шофьора, който явно бе успял да й уреди билет за връщане. Междувременно Роланд се провря под жълтата лента и застина неподвижно за момент, заслушан в глъчката на мегаполиса в този слънчев юнски ден, наслаждавайки се на младежкия му плам. Бе почти сигурен, че никога вече няма да зърне подобен град, и това навярно бе хубаво, защото му се струваше, че всички щяха да бледнеят в сравнение с Ню Йорк.

Стражът — който очевидно работеше за корпорация „Тет“, а не за полицията на града — се приближи към него и каза:

— Ако искате да влезете, сър, трябва да ми покажете нещо.

Стрелеца бръкна в торбата, взе увития в тениската вързоп, разгъна го и извади бащиния си револвер от кобура. Този път обаче не го предложи на човека срещу себе си, нито пък той изяви желание да го докосне. Единственото, което направи стражът, бе да разгледа изящната резба в края на цевта, след което кимна почтително и отстъпи.

— Ще ви отключа вратата, но вътре ще влезете сам. Разбирате това, нали?

Роланд, който бе прекарал почти целия си живот в самота, кимна.

В този миг Айрийн го хвана за лакътя, завъртя го към себе си и го прегърна през врата. Тъй като си беше купила обувки с ниски токчета, сега трябваше да повдигне брадичката си, за да го погледне в очите.

— Пази се, мой скъпи каубой — рече жената и го целуна леко по устата, след което се наведе да погали Ко. — И се грижи и за малкия каубой.

— Ще дам всичко от себе си — каза Роланд. — Ти ще запомниш ли обещанието си за гроба на Джейк?

— Роза — промълви тя. — Няма да забравя.

— Благодаря, сай. — Той остана загледан в нея още известно време, докато се съветваше със своите инстинкти — и с предчувствията си — и взе решение. Ръката му изчезна в торбата с оризиите, а когато се появи отново, вече държеше плика с обемистата книга… книгата, която Сузана нямаше да му прочете по време на последното им пътешествие. Когато я подаде на Айрийн Тасенбаум, тя се намръщи.

— Какво е това? Някаква книга?

— Да. От Стивън Кинг. Казва се „Безсъние“. Чела ли си я?

Тя се усмихна.

— Не. А ти?

— Не съм и няма да я прочета. Изглежда ми опасна.

— Не те разбирам.

— Струва ми се… тънка. — Мислеше си за каньона Айболт в Меджис.

Жената я вдигна.

— На мен пък ми изглежда прекалено дебела. Определено е от Стивън Кинг. Той пише на килограм, Америка купува на тон.

Роланд поклати глава.

— Добре де, няма значение. Заяждам се, защото никога не съм можела да се сбогувам. Искаш да я задържа, нали?

— Да.

— Добре. Може би, когато големият Стив излезе от болницата, ще си взема автограф. Както гледам, дължи ми поне това.

— Или целувка — рече Стрелеца и си открадна още една. След като книгата вече не бе в ръцете му, се чувстваше по-лек. По-свободен. В по-голяма безопасност. Той притегли жената в обятията си и я прегърна силно. Айрийн Тасенбаум отвърна със същата жар.

Сетне Роланд я пусна, допря юмрук до челото си и се обърна към вратата на „Дикси Пиг“. Отвори я и пристъпи вътре, без да се обръща. От опит знаеше, че така е най-лесно.

ШЕСТНАЙСЕТ

Хромираната табелка, която бе стояла навън, когато Джейк и татко Калахан бяха дошли тук, сега беше прибрана във фоайето. Роланд се спъна в нея, ала рефлексите му бяха бързи както винаги и той успя да я хване, преди да падне на пода. Той прочете внимателно надписа, ала единствената дума, която успя да разбере, бе „ЗАТВОРЕНО“. Оранжевото сияние на факлите, озарявали ресторанта, го нямаше — то бе заменено от захранвано от акумулатори аварийно осветление, което изпълваше трапезарията и преддверието със стерилния си блясък. Вляво се виждаше някаква арка, зад която имаше друга трапезария; в тази част на „Дикси Пиг“ цареше абсолютен мрак. Светлината от голямата зала стигаше колкото да освети края на дългата маса

— метър, метър и нещо, — след което помръкваше. Гобленът, за който му бе разказал Джейк, беше изчезнал — навярно се намираше или в най-близкия полицейски участък, или в нечия зловеща колекция. Роланд усещаше далечния мирис на печено месо — едва доловим и противен.

Три-четири от масите в голямата зала бяха преобърнати. Стрелеца забеляза петната по червения килим — тъмните определено бяха от кръв, а онова, което приличаше на жълтеникава гной, най-вероятно бе… нещо друго.

„Ххх ’рррли я! Гадна дрънкулка па Госсс ’ода на оссцете, х ’рррли я, ако ти стисска!“

И непоколебимият глас на отеца, отекващ смътно в ушите на Роланд:

„Няма да подлагам на съмнение вярата си заради твар като теб, сай.“

Татко Калахан. Още един от тези, които паднаха по пътя.

Стрелеца се сети за миниатюрната костенурка, скрита в подплатата на чантата, която бяха намерили в празния парцел, но не смяташе да губи време в търсенето й. Ако беше тук, със сигурност щеше да чуе гласа й, зовящ го в тишината. Не, този, който си бе присвоил гоблена с хранещите се вампири, със сигурност бе взел и статуетката, без да знае какво представлява — просто защото бе странна, красива и сякаш не бе от този свят. Лошо. Можеше да му помогне за нещо.

Стрелеца продължи напред, а Ко го следваше неотлъчно.

СЕДЕМНАЙСЕТ

Когато влезе в кухнята, се зачуди как ли са реагирали полицаите при първото си влизане тук. Бе готов да се обзаложи, че никога не са виждали нещо подобно в този град на стерилни машини и ярки неонови светлини. Това бе кухня, в която Хакс, готвачът, когото помнеше от младостта си (и под чиито безжизнени нозе той и приятелят му бяха разпилели трохи за птиците), би се чувствал като у дома си. Печките не бяха палени от седмици, но мирисът на месото, печено тук — от онази разновидност, известна като „опърлено прасе“ — беше остър и гаден. Тук се виждаха още признаци на стълкновения — на зелените плочки на пода се търкаляше тава за кейкове, а върху една от плочите за готвене чернееха засъхнали кървави петна. Роланд си представи как Джейк си пробива път през кухнята, недосегаем за паниката, и как се спира пред ратайчето, за да се осведоми как да излезе оттук.

„Как се казваш, друже?“

„Джокабим ми викат, син съм на Хоса.“

Момчето му бе разказало тази история, но не паметта на Роланд я възкреси в съзнанието му, а гласовете на мъртвите. Беше чувал подобни гласове и преди и веднага ги разпозна.

ОСЕМНАЙСЕТ

Ко пое водачеството, както бе сторил и последния път, когато беше тук. Можеше да подуши мириса на Ейк — едва доловим и тъжен. Ейк бе отишъл напред, ала не беше много далеч; той беше добър, Ейк бе добър и когато времето му настъпеше — когато задачата, която Ейк му бе дал, бъдеше изпълнена — Ко щеше да го настигне и отново щяха да са заедно. Обонянието му бе силно и той щеше да намери по-прясна миризма от тази, щом му дойдеше времето. Ейк го бе спасил както от сигурна смърт, така и от самотата и срама, след като рунтавелкото беше прогонен от своя тет.

Междувременно трябваше да свърши тази работа. Той поведе мъжа Олан през кухненския склад. Тайната врата към стълбите беше затворена, но мъжът Олан започна търпеливо да опипва рафтовете с консерви и кутии и най-накрая намери начин да я отвори. Всичко си беше както преди — безкрайното стълбище с мъждукащите крушки и влажния мирис на плесен и пръст. Можеше да подуши плъховете, тичащи в стените; плъхове и други твари, като онези хлебарки, които бе убил последния път, когато бяха тук с Ейк. Тогава бе убил доста, ала с удоволствие щеше да схруска и още, ако се появяха отнякъде. Рунтавелкото искаше малките лечители отново да го предизвикат, но те, естествено, не го направиха; многокраките гадини се бояха от него, и то с пълно право, защото неговият род бе изконен враг на техния от незапомнени времена.

Ко заприпка надолу по стълбите, следван от мъжа Олан.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

Минаха покрай запустялата будка за сувенири с пожълтелите й обявления („ПОСЛЕДЕН ШАНС ЗА ПОКУПКА НА СУВЕНИРИ ОТ НЮ ЙОРК“ и „ПОСЕТЕТЕ 11 СЕПТЕМВРИ 2001 ГОДИНА!“) и петнайсет минути по-късно — Роланд погледна часовника си, за да е сигурен за времето — стигнаха до мястото, където прашният под на коридора бе осеян със счупени стъкла. Стрелеца вдигна Ко на ръце, за да не пореже лапичките си, и двамата продължиха. От двете страни на прохода се виждаха изпотрошените останки на покрити със стъкло овални шахти. Когато Роланд надзърна в една от тях, видя назъбените очертания на някакви сложни машинарии. Тук почти бяха хванали Джейк, бяха го впримчили в някакъв мозъчен капан, ала момчето бе проявило достатъчно интелигентност и храброст, за да се измъкне. „Той преживя всичко освен един прекалено глупав и безотговорен човек, който не можеше да кара возилото си по пустия път — помисли си Роланд с горчивина. — Както и човека, който го заведе там — да не забравяме и този човек.“ В този миг Ко рязко излая и Стрелеца си даде сметка, че в гнева си към Брайън Смит (и себе си) е стиснал горкото животинче прекалено силно.

— Извинявай, Ко — рече и го спусна на земята.

Рунтавелкото заприпка напред, без да каже нищо, и не след дълго Роланд стигна до разпръснатите трупове на опустошителите, които преследваха момчето му от „Дикси Пиг“. Тук върху покрития с прах древен коридор се виждаха и следите, които той и Еди бяха оставили, когато дойдоха. В същия миг отново чу призрачен глас — този път на предводителя на опустошителите:

„Дозедих зе за имедо ди од лицедо ди, а бознах лицедо ди заради уздада ди. Зъждада узда гадо на майга ди, гоядо е духала з гев на Джон Варзън, дордедо дой излее земе…“

Стрелеца обърна трупа (който принадлежеше на хум на име Флахърти, чийто баща му бе втълпил страх от дракони, ала Роланд и пет пари не даваше за това) с върха на ботуша си и се вгледа в безжизненото лице, което бе започнало да се покрива с плесен. До него лежеше тахийнът с лице на хермелин, чиито последни думи бяха: „Бъди проклет тогава, чари-ка.“ А зад труповете на двамата и на останалите им мъртви другари се намираше вратата, която щеше да го изведе завинаги от Ключовия свят.

Стига все още да функционираше.

Рунтавелкото изприпка до портала и седна пред него, поглеждайки назад към Роланд. Зверчето дишаше тежко, но неговата дяволито-приятелска усмивка бе изчезнала от муцуната му. Стрелеца се доближи до вратата и сложи длан върху гладката й повърхност от призрачно дърво. Все още работеше… но това едва ли щеше да продължи дълго.

Той затвори очи и си представи как майка му се навежда над малкото му легълце (не знае от колко време спи в истинско легло вместо в бебешка люлка, но едва ли е отдавна); лицето й е истинска мозайка от пъстри багри, идещи от разноцветните прозорчета на детската му стая и тя — Габриеле Дисчейн, която впоследствие ще умре от същите тези ръце, които гали тъй нежно и любящо със своите; дъщеря на Кандор Високия, съпруга на Стивън и майка на Роланд — му пее песничка, за да приспи детето си и да го изпроводи в царството на онези сънища, които само децата познават:

Рожбо мила, отиди

и малини набери.

Чъссит, чассит, чиссит,

кошничката напълни си.

„Колко дълъг път изминах — помисли си той, докато галеше гладката повърхност на призрачното дърво. — Колко дълъг път изминах и колко много хора дарих с болка или смърт, а малцината, които спасих, спасих по случайност и това едва ли ще помогне на душата ми, ако имам такава Остана последното ми пътешествие… и явно няма да го извървя сам, стига само Сузана да пожелае да дойде с мен. Дано онова, което намеря накрая, ми стигне да напълня кошничката си.“

— Чиссит — каза Роланд и отвори очи в същия миг, в който и вратата се отвори. Той зърна как Ко прескача прага, чу пронизителния писък на бездната между световете и пристъпи напред, като затръшна вратата зад гърба си, без да погледне назад.

[1] Саксийно растение (Spathiphyllum wallisii). — Б. пр. ↑

[2] Airy (англ.) — весел, забавен. — Б. пр. ↑

[3] Beam (англ.) лъч. — Б. пр. ↑

[4] Коледна елха (нем.). — Б. пр. ↑

[5] От англ. beam — лъч. — Б. пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ФЕДИК (ДВЕ ГЛЕДНИ ТОЧКИ)

ЕДНО

Вижте колко светло е тук!

Предния път, когато бяхме тук, Федик бе мрачен и сив, но това си имаше своето обяснение — все пак градът не беше истинският Федик, а негов тодашен заместител; място, което Мия познаваше добре, спомняше си добре (както си спомняше и замъка Дискордия, където бе ходила често, преди обстоятелствата — в лицето на Уолтър о’ Дим — да я дарят с физическо тяло) и можеше лесно да пресъздаде по памет. Днес обаче изоставеното селище е обляно от ярка светлина, която ни заслепява (въпреки че без съмнение ще виждаме по-добре, когато очите ни се адаптират след сумрака на Тъндърклап и прохода под „Дикси Пиг“). Всяка сянка е така ясно очертана, сякаш е изрязана от черен картон, а небето е безоблачно и кристално синьо. Въздухът е мразовит. Вятърът, който вие покрай стрехите на запустелите къщи и бойниците на замъка „Дискордия“, навява лъх на есен и на самота. На гарата във Федик е спрял атомен локомотив с думите „ДУХЪТ НА ТОПЕКА“, изписани от двете страни на куршумоподобната му муцуна. Гладките прозорци на кабината са станали почти непроницаеми заради пустинните песъчинки, които са ги обсипвали в продължение на столетия, но това няма никакво значение. „Духът на Топека“ вече е направил последното си пътуване, а дори когато се движеше редовно по маршрута си, е бил управляван не от хора, а от компютър. Зад локомотива се виждат само три вагона — когато пое за последен път от станция Тъндърклап, бяха дванайсет, както и когато пристигна в този призрачен град, но…

Да, това е историята на Сузана и ние ще я чуем, когато я разкаже на човека, когото нарича свой дин, след като той отново се сдобие с ка-тет, който да ръководи. Ето я и самата Сузана — седи на същото място, където сме я виждали и преди — пред бар „Кучешкия впряг“. До коневръза е паркиран нейният стоманен жребец, който Еди бе нарекъл „триколесния скутер на Сюзи“. Студено й е и няма дори и пуловер, който да облече, но сърцето й нашепва, че чакането почти е свършило. Тя се надява сърцето й да не се лъже, защото това място е призрачно. Воят на вятъра й звучи като ужасените писъци на децата, които служителите на Пурпурния крал докарваха тук, за да съсипят телата им и да погубят разсъдъка им.

До ръждясалата постройка с метални стени от другата страна на улицата (експериментална станция „Дъга 16“, ако сте забравили) се виждат сивите коне-киборги. След последния път, когато бяхме тук, още няколко са се катурнали; още няколко клатят неспир глави напред-назад, сякаш се опитват да видят ездачите, които ще дойдат и ще ги развържат. Това обаче никога няма да се случи, защото Разрушителите вече са освободени и не се нуждаят от детски мозъчета, които да увеличават способностите на надарените им глави.

А сега погледнете натам! Най-накрая дойде моментът, който жената очакваше търпеливо през целия ден, както и през вчерашния, и предишния, когато Тед Бротиган, Динки Ърншоу и неколцина други (без Шийми, който стигна до полянката в края на пътя, кажете „сбогом“) се разделиха с нея. Вратата на Когана се отваря и оттам излиза един мъж. Първото нещо, което Сузана забелязва, е, че накуцването му е изчезнало. Сетне вижда новите му дънки и риза. Добре му стоят, но иначе е също толкова неподготвен за студеното време, както и тя. Новодошлият носи пухкаво зверче с остри ушички. Дотук добре, ала къде е момчето, което по принцип трябва да носи животинчето? Момчето го няма и сърцето й се изпълва с мъка. Обаче не е кой знае колко изненадана, защото дълбоко в сърцето си знае това, също както този мъж (този прокълнат мъж) веднага би узнал, ако с нея се случеше нещо подобно.

Тя се плъзга на земята и започва да пълзи на ръце и колене по тротоара. Когато стига до прашната улица, вдига ръка във въздуха и извиква:

— Роланд! Хей, Стрелецо! Тук съм!

Мъжът я вижда и й махва в отговор, след което се навежда и пуска зверчето на земята. Ко се втурва към нея, привел глава и прилепил уши към черепа си. Тича с бързината и грацията на невестулка, носеща се над снежните преспи. Когато е на два метра от нея (най-малко два метра), рунтавелкото скача във въздуха и прелита над прашната улица. Тъмнокожата жена го улавя като самоотвержен защитник, готов на всичко, за да спаси отбора си — силата на удара изкарва въздуха от дробовете й и я запраща в праха, ала първото нещо, което тя прави, след като отново си поема дъх, е да избухне в смях. Сузана продължава да се смее, когато рунтавелкото опира късичките си предни крачка върху гърдите й, а задните — на корема й, и започва да ближе бузите, носа и очите й, докато маха радостно с опашка.

— Стига! — вика тя, останала без дъх от смях. — Стига, миличко! Спри, преди да си ме убило!

В мига, в който чува думите си, изплъзнали се от устата й, смехът й внезапно секва. Ко слиза от нея, вдига муцунка към празното синьо око на небето и надава протяжен вой, който й съобщава всичко, което жената трябва да узнае (ако случайно не го е разбрала досега). Защото рунтавелкото може да се изразява доста по-красноречиво от няколкото думи, които обича да повтаря.

Безногата жена се надига и изтупва праха от ризата си. В същия миг върху нея надвисва сянка. Тя поглежда нагоре, ала отначало не може да види лицето на Роланд, защото главата му е точно пред слънцето и то е сътворило ослепителен ореол около него. Чертите му са изгубени в чернотата.

Той протяга ръце към нея.

Част от нея изобщо не иска да ги докосне — и нима не я разбирате? Част от нея иска да зареже всичко още тук и да го изпрати сам в Ужасните земи. Без значение какво би искал Еди. Без значение какво би искал Джейк. Този тъмен силует със заслепяващ ореол я бе изтръгнал от уютния й живот (о, да, и тя си имаше своите демони — сред които имаше един особено зъл, — но нали всички сме така?) и я бе запознал първо с любовта, после с болката и накрая с ужаса и загубата. Сделката определено не се развиваше в нейна полза, казано с други думи. Тази даряваща с гибел ръка бе отговорна за скръбта й, този странстващ рицар, дошъл от стария свят със старите си ботуши и смъртоносните си оръжия, поклащащи се на хълбоците му. Това обаче са сълзливи заблуди, наивни мечти и някогашната Одета без съмнение би им се присмяла. Ала тя се е променила — той я е променил — и сега си дава сметка, че ако някой има право да се поддава на сълзливи заблуди и наивни мечти, то това е Сузана, дъщеря на Дан.

Част от нея искаше да го отпрати — но не да сложи край на странстването му или да сломи духа му (само смъртта би била способна на това), а да отнеме искрицата светлина, останала в очите му, и да го накаже за безмилостната му, несъзнателна жестокост. Ка обаче е колелото, към което всички ние сме привързани, и когато то се завърти, ние също се завъртаме с него — първо се издигаме към небесата, а после се спускаме към ада, а мозъците ни кипят в черепите ни. Ето защо вместо да му обърне гръб…

ДВЕ

Вместо да му обърне гръб (както жадуваше част от нея), Сузана пое ръцете на Роланд. Той я притегли в обятията си и когато се опита да я целуне по бузата, обърна лицето си така, че устните му се притиснаха в нейните. „Нека му покажа, че съм направила своя избор — помисли си тя. — Нека му покажа, че щом съм тук, значи съм тук до края. Господ да ми е на помощ, ще бъда с него до края.“

ТРИ

В магазинчето „Шапки и дамски облекла“ имаше дрехи, ала I е се разпаднаха в мига, в който ги докоснаха — молците и годините си бяха казали думата. В странноприемницата на Федик („Тихи стаи, дубри легла“) Роланд откри ракла, пълна с одеяла, и чвамата се увиха с тях. Те миришеха на мухъл и застояло, но следобедният ветрец разсейваше донякъде неприятната миризма. Решена да изтръгне наведнъж болката от душата си, Сузана попита своя дин какво се е случило с Джейк.

— Пак този писател значи — горчиво въздъхна тя, докато бършеше сълзите си. — Господ да го прокълне.

— Хълбокът ми отказа и… Джейк изобщо не се поколеба. — Стрелеца за малко да каже „момчето“, както бе свикнал да мисли за сина на Елмър, когато почти бяха настигнали Уолтър. Ала след като беше получил втори шанс, се бе зарекъл никога вече да не прави това отново.

— Типично за него. — Сузана се усмихна. — Никога не би се поколебал. Смелостта му беше безгранична. Ти погрижи ли се за него? Направи ли всичко, както трябва? Не си ми разказал за това.

И ето, че сега й разказа, като не пропусна да спомене и за обещанието на Айрийн Тасенбаум за розата. Тъмнокожата жена кимна, след което каза:

— Ще ми се да бяхме сторили същото и за твоя приятел Шийми. Той умря във влака. Ужасно съжалявам, Роланд.

Стрелеца кимна. Искаше му се да има тютюн, но за съжаление нямаше. Поне револверите му бяха отново при него, както и седемте оризии, но като цяло положението им никак не бе добро и щеше да се влошава.

— Отново се е наложило да ви телепортира, нали? — попита той. — Знаех си, че още един опит ще го довърши. Сай Бротиган също знаеше това, както и Динки.

— Не беше това, Роланд — поклати глава Сузана. — Кракът му. Нейният дин я изгледа неразбиращо.

— Порязал се е на парче счупено стъкло по време на битката за „Синия рай“, а много добре знаеш, че въздухът и мръсотията на това място бяха отровни! — последната дума бе изплюта от Дета, и то с толкова силен акцент, че Стрелеца едва успя да я разбере: „Утроуни!“ — Проклетият му крак се поду… пръстите му заприличаха на наденици… сетне бузите и гърлото му потъмняха, като че ли бе пребит от бой… хвана го треска… — Тя си пое дълбоко дъх и се уви още по-плътно с двете одеяла. — Започна да бълнува, но към края главата му се проясни. Говореше за теб и за Сюзан Делгадо. Думите му бяха пропити с толкова любов и съжаление… — замълча за миг, после извика: — Ще отидем дотам, Роланд, ще отидем до Тъмната ти кула и ако това, което открием там, не си струва, ще направим така, че усилията ни да не останат невъзнаградени.

— Ще отидем — потвърди той. — Ще открием Тъмната кула и нищо няма да застане между нас. И преди да влезем вътре, ще изречем имената им. На всички изгубени.

— Твоят списък ще бъде по-дълъг от моя — въздъхна безногата жена, — но и моят няма да е кратък.

Стрелеца нищо не каза, но гласовитият робот-сводник внезапно пропя, навярно разбуден от звука на гласовете им:

— Момичета, момичета, момичета! — кресна той иззад летящите врати на кръчмата. — Някои са човешки, други са киборги, ала на кой му пука, нали участват в оргии! Те ще сторят всичко, дет’ ви се прииска, щото искат само да ви се натискат… — Кратка пауза, след която той изведнъж изстреля последното изречение: — ВЕДНАГА ТИ ЕЛА ПРИ НАС, ЩОМ ТЕ ЗАСЪРБИ! — след което замлъкна окончателно.

— Колко тъжно е това място — въздъхна Стрелеца. — Ще пренощуваме тук и след утрешния ден няма да го видим никога повече.

— Поне грее истинско слънце, което е голям кеф след Тъндърклап — добави Сузана, — но пък е толкова студено!

Той кимна, сетне я попита за останалите.

— Всички заминаха — отвърна тя, — макар по едно време да си мислех, че единственото място, където ще отидем, е дъното на онази пропаст.

Посочи към оня край на главната улица на Федик, който се намираше най-далеч от крепостната стена.

— В някои от вагоните има телевизионни монитори, които все още работят, и когато пристигнахме в града, видяхме прекрасното състояние, в което се намира мостът. Двата му края си бяха непокътнати, ала в средата липсваха поне стотина метра от него. Добре, че подпорите още стояха. Влакът намали ход, но не достатъчно, че да можем да скочим от него; ако някой бе опитал, със сигурност щеше да загине. Движехме се с около осемдесет километра в час. Когато наближихме пропастта, шибаните подпори започнаха да скърцат и да стенат, а във вагоните зазвуча музика. Също като при Блейн, нали си спомняш?

— Да.

— Но нищо не можеше да заглуши скърцането на подпорите. В следващия момент всичко започна да се тресе, а някакъв глас — дълбок и успокояващ — каза: „В момента имаме малък проблем, моля, останете по местата си.“ Динки прегърна малкото рускинче Дани, а Тед ме хвана за ръцете и рече: „Искам да ви кажа, госпожо, че за мен бе истинско удоволствие да ви познавам.“ После вагонът изведнъж се наклони толкова рязко, че за малко да падна от седалката си — точно това и щях да направя, ако Тед не ме държеше здраво — и си казах: „Това е, всичко свърши, моля те, Господи, нека умра, преди онова, което живее там долу, да е забило зъбите си в мен“, след което в продължение на няколко секунди се движехме назад. Назад, Роланд! Целият вагон — ние се намирахме в първия вагон след локомотива — се изкриви нагоре и се чу звук от раздиращ се метал. Сетне добрият стар „Дух на Топека“ се хвърли мълниеносно напред. Да казват каквото щат за древните, Роланд — признавам, че доста неща са объркали, — ала не може да се отрече, че машините им определено имат кураж.

Стрелеца я слушаше мълчаливо.

— Следващото нещо, което си спомням, е, че пристигаме на гарата. Онзи успокояващ глас отново се обади — този път ни каза да се огледаме наоколо и да се уверим, че всичките ни принадлежности са на мястото си. Все едно пътувахме с „Транс Уърлд Еърлайнс“ и кацахме в „Айдълуайлд“[1]! Едва когато слязохме на перона, видяхме, че последните девет вагона ги няма! Слава Богу, бяха празни! — Хвърли намръщен (и същевременно уплашен) поглед към далечния край на улицата и добави: — Надявам се онова там долу да се е задавило с тях!

Сетне се оживи.

— Сещам се за нещо хубаво — при скорост от четиристотин и петдесет километра в час (както обяви онзи успокояващ глас) Момченцето-паяк едва ли ще ни настигне скоро.

— Не бих разчитал на това — поклати глава Роланд.

Тъмнокожата жена наклони уморено глава настрани.

— Не говори така.

— Не мога да те лъжа — рече й Стрелеца. — Не се притеснявай — ще се разправим с Мордред, когато му дойде времето… и ти гарантирам, че няма да е днес.

— Добре.

— Минавала ли си скоро под Когана? Защото имам чувството, че е така.

Очите на Сузана се разшириха.

— Голяма плетеница е, нали? — попита тя. — В сравнение с това място „Гранд Сентрал“ прилича на селска гаричка в най-затънтения американски пущинак. Лесно ли намери пътя?

— Ако бях сам, сигурно още щях да се лутам там долу — призна Роланд. — Ко намери верния път. Предположих, че е надушил следите ти.

Безногата жена се замисли.

— Възможно е. Или пък е надушил следите на Джейк. Прекосихте ли широк коридор с надпис „ПОКАЖЕТЕ ОРАНЖЕВ ПРОПУСК, СИНИЯТ ПРОПУСК Е НЕВАЛИДЕН“ на стената?

Нейният дин кимна, макар и да не бе разбрал всички думи. Бе разпознал прохода, по който тръгваха Вълците при всеки свой набег, по наличието на двата сиви коня, застинали до стената, и една от озъбените маски. От погледа му не бе убягнала и саморъчно изработената от гума мокасина, принадлеждаща най-вероятно на Тед или на Динки; Шийми Руиз без съмнение бе погребан със своите.

— И така — започна Стрелеца, — колко души слязохте от влака?

— Пет, без Шийми — отвърна му тя. — Аз, Тед, Динки, Дани Ростов и Фред Уъртингтън — помниш ли го?

Роланд кимна. Мъжът с вид на банкер.

— Разведох ги из Когана — каза събеседничката му — и им показах доста неща. Леглата, където изтръгваха мозъчетата на децата и където Мия роди своето чудовище; еднопосочната врага между Федик и „Дикси Пиг“ в Ню Йорк, която все още функционира; апартамента на Найджъл.

Стрелеца кимна.

— Тед и приятелите му бяха поразени от ротондата с множеството врати, особено от онази, водеща към Далас 1963 година, когато е бил убит президентът Кенеди. Два етажа по-надолу открихме друг портал, отвеждащ в театър „Форд“, където е бил убит президентът Линкълн през 1865. Имаше дори и плакат за пиесата, която са играли, когато Бут го застрелва. „Нашият американски братовчед“. Що за хора биха искали да отидат и да гледат такова нещо?

Роланд си каза, че навярно доста хора биха проявили подобни желания, ала си замълча.

— Всичко е много старо — продължи Сузана. — И много нагорещено. И много страшно, ако трябва да кажа истината. Повечето машини са спрели да работят и навсякъде има локви вода, мазут и бог знае още какво. Някои от тях излъчват слабо сияние и според Динки това се дължи на радиоактивното им съдържание. Хич не искам да ми окапе косата и нещо да започне да ме разяжда отвътре. Имаше и врати, покрай които се чуваха онези ужасни камбанки… тези, които карат зъбите ти да изтръпнат.

— Тодашните камбанки.

— Мдам. И съществата зад някои от вратите. Слузести същества. Не помня кой ми разказа за създанията в тодашния мрак — ти или Мия?

— Сигурно аз — рече. Боговете знаеха, че беше така.

— В онази пропаст отвъд пределите на Федик също живеят кошмарни създания. Мия ми каза. „Чудовища, които лъжат, мамят, увеличават броя си и търсят начини да се измъкнат оттам“, гласяха думите й. Тогава Тед, Динки, Дани и Фред се хванаха за ръце и направиха това, което Тед нарече „малка добромисъл“. Можех да го почувствам, въпреки че не бях част от техния кръг, и ми бе приятно да го усетя, защото там долу си беше наистина страшниучко. — Тя се загърна още по-плътно в одеялата. — Нямам никакво желание да се връщам отново там.

— Но си убедена, че трябва.

— Под замъка има проход, който минава дълбоко под него и излиза от другата страна, в Дискордия. Тед и приятелите му определиха местонахождението му, като уловиха някои стари мисли — „мисли-призраци“, както каза Тед. Фред имаше парче тебешир в джоба си и го отбеляза за мен, но въпреки това ще ми е трудно да го открия. Онова там долу е като лабиринта от стария гръцки мит, в който бродело онова подобно на бик същество. Предполагам, че ще съумеем да го открием отново…

Стрелеца се наведе и погали острата козина на Ко.

— Ще го намерим — кимна. — Този момък ще проследи дирята ни. Нали, Ко?

Рунтавелкото го погледна с обрамчените си в златисто очи, но нищо не каза.

— Както и да е — продължи жената. — Тед и останалите докоснаха съзнанията на съществата, живеещи в бездната извън града. Не искаха да го правят, но го сториха. Тези чудовищни твари не са нито на страната на Пурпурния крал, нито против него — те са сами за себе си, — но могат да мислят. И са телепати. Знаеха, че сме тук и след като веднъж вече установихме контакт, нямаха нищо против едно съвещание. Тед и приятелите му казаха, че тези създания са си пробивали път през катакомбите под Експерименталната станция от много дълго време и че съвсем малко им остава, докато излязат навън. А стане ли това, ще могат да отидат където си поискат.

Роланд се замисли над това, докато се люлееше на изтърканите токове на вехтите си ботуши. Надяваше се, че двамата със Сузана ще се махнат оттук, преди чудовищата да излязат навън… и че това ще се случи преди появата на Мордред. Паяколакът срещу древните същества от дълбините на земята — нямаше ли да е страхотна гледка?

Той даде знак на Сузана да продължи.

— Чухме тодашните камбанки и от някои от проходите — разказа тя. — Не зад вратите, а от тунелите, където няма никакви врати, които да ги задържат! Разбираш ли какво значи това?

Много добре разбираше. Ако тръгнеха по грешния коридор — или ако Тед и приятелите му бяха сгрешили за отбелязания от тях проход, — той, Сузана и Ко не само че нямаше да излязат от другата страна на замъка „Дискордия“, ами щяха да изчезнат завинаги.

— Не искаха да ме оставят там — рече безногата жена. — Отнесоха ме чак до лечебницата, преди да продължат по пътя си, за което съм им страшно благодарна. Не очаквах, че ще намеря обратния път сама, ала явно съм успяла.

Нейният дин я прегърна през рамото, притискайки я към себе си.

— Какъв беше планът им? — поинтересува се той. — Да минат през вратата, използвана от Вълците?

— Да, тази в края на коридора с ОРАНЖЕВИЯ ПРОПУСК — потвърди Сузана. — Ще излязат на същото място, където излизаха и Вълците, след което прекосяват река Уай и отиват в Кала Брин Стърджис. Жителите на Кала ще ги приемат, нали?

— Да.

— И след като чуят цялата история, няма да ги… линчуват или нещо подобно?

— Сигурен съм в това — заяви Стрелеца. — Хенчик веднага ще разбере, че казват истината, и ще се застъпи за тях, дори и никой друг да не го стори.

— Те се надяват, че Пещерата на портала ще ги върне обратно в Америка — въздъхна тъмнокожата жена. — Надявам се, че вратата ще проработи за тях, макар и силно да се съмнявам в това.

Роланд също се съмняваше. Четиримата от тях владееха могъщи сили, а и Тед беше човек с изключителна воля, който умееше да се справя с най-различни критични ситуации. Манихейците също бяха могъщи по свой начин, а славата им на големи пътешественици между световете се носеше навсякъде. Стрелеца си каза, че рано или късно сай Бротиган и неговите приятели най-вероятно ще успеят да се върнат в Америка. Зачуди се дали да каже на Сузана, че това ще се случи, ако ка пожелае, ала сетне се отказа. В момента ка не беше любимата й дума и едва ли можеше да я обвинява за това.

— Сега ме чуй много добре и помисли добре, Сузана. Думата „Дондейл“ говори ли ти нещо?

Ко погледна нагоре с блеснали очи.

Жената се замисли.

— Имам чувството, че съм го чувала някъде — намръщи се тя, — но не мога да се сетя нищо повече. Защо?

Тогава Стрелеца й каза това, в което вярваше; че когато Еди е лежал на смъртния си одър, е бил озарен от видение за някакво същество… място… или човек. Нещо, наречено Дондейл. Еди бе предал това на Джейк, Джейк го бе предал на Ко, а той го беше предал на Роланд.

Сузана смръщи вежди.

— Ами ако думата изобщо не е тази? — попита скептично тя.

— Като деца играехме на една игра, наречена „развален телефон“. Сядахме един до друг, първото хлапе си намисляше някаква дума или фраза и я прошепваше на другарчето си. Само веднъж — без никакво повтаряне. Следващото дете предаваше нататък думата — или по-скоро онова, което си мислеше, че е чуло — и така до края на редичката. Когато стигнеше до последното хлапе, в повечето случаи тя нямаше нищо общо с първоначално измислената фраза и падаше голям смях. Само дето ако сега сме объркали нещо, едва ли ще ни е до смях.

— Ами — рече Стрелеца — да се надяваме, че сме я чули правилно. Може пък да не означава нищо — добави, макар че се съмняваше в това.

— Какво ще използваме за дрехи, ако стане още по-студено? — попита Сузана.

— Не се притеснявай за това; все ще измисля нещо — успокои я нейният дин. — Проблемът ни е друг — откъде да намерим нещо за ядене. Предполагам, че ако се наложи, ще можем да открием склада за продукти на Найджъл…

— Не искам да се връщам под Когана, докато не стане наложително — отсече жената. — Не може да няма някаква кухня близо до лечебницата; все с нещо са ги хранели горките деца, нали?

Стрелеца обмисли тази идея, сетне кимна. Никак не беше лоша.

— Да отидем още сега — предложи той. — Не ми се иска да стоя дори на най-горното ниво на това място след залез слънце.

ЧЕТИРИ

На „Търтълбек Лейн“ през август 2002 година Стивън Кинг внезапно се пробужда от съня си за Федик. „Не ми се иска да стоя дори на най-горното ниво на това място след залез слънце“ — напечатва той и думите веднага се появяват на екрана пред него. Това е краят на една от „подглавите“, както ги нарича, ала това не означава, че е приключил с работата си за деня. Приключването на работата за деня зависи от онова, което чува. Или по-точно казано — от онова, което не чува. Това, за което се ослушва, е Вес’-Ка Ган, Песента на Костенурката. Този път музиката, която понякога е едва доловима, а друг път е направо оглушителна, секва. Утре пак ще се появи. Поне така е ставало винаги досега.

Той натиска едновременно „CONTROL“ и „S“ и се чува тихо прозвънване, сигнализиращо, че написаният днес материал е записан. Сетне писателят се надига от стола, мръщейки се заради болката в хълбока си, и отива до прозореца на кабинета си. Той гледа към алеята, спускаща се под стръмен ъгъл към пътя, където вече рядко се разхожда (а на главния път — шосе № 7 — никога не излиза). Тази сутрин хълбокът го боли особено много, а мускулите на бедрата му направо пламтят. Той потрива болното място, докато се взира навън.

„Роланд, мръснико, как ми върна ми обратно болката!“ — мисли си Кинг. Тя пронизва десния му крак като пламтящо въже, можете ли да кажете Госпот, можете ли да кажете Госпот-Бомб, и той е този, при когото тя се спира накрая. Изминаха три години от инцидента, който едва не отне живота му, ала болката още не си е отишла. Е, не може да отрече, че е намаляла — човешкото тяло разполага с изумителни ресурси за изцеляване, но понякога е просто нетърпима. Единствено когато пише, не се сеща за нея — писането е нещо като добър тодаш, — ала щом прекара няколко часа на бюрото си, хълбокът му разпраща болезнените си импулси по цялото му тяло.

Мисли си за Джейк. Ужасно съжалява, че момчето умира, и предполага, че когато последният том бъде публикуван, читателите просто ще побеснеят. И защо не? Та някои от тях познават Джейк Чеймбърс от двайсет лета, почти два пъти повече от годините, които момчето всъщност е изживяло. О, да, ще побеснеят и още как, и когато им признае, че на него му е също толкова мъчно, колкото и на тях, че е не по-малко изненадан от тях, дали изобщо някой ще му повярва? Не го виждам на снимката, както обичаше да казва собственият му дядо. Мисли си за „Мизъри“ за Ани Уилкс, която нарича Пол Шелдън дърт мръсник, задето се е опитал да се отърве от тъпата, празноглава Мизъри Частейн. Ани, която крещи, че Пол бил писателят и че писателят е нещо като Господ за героите си — не би могъл да убие който и да е от тях, ако наистина не го иска.

Ала той не е Господ. Знае дяволски добре, че нито Джейк Чеймбърс беше тук в деня на катастрофата, нито пък Роланд Дисчейн — самата идея е абсурдна, та те не са нищо повече от рожби на въображението му, за бога! — но също така знае, че песента, която слуша, докато седи пред скъпарския си „Макинтош“, в един момент се превърна в гибелната песен на Джейк и той не може да си затвори ушите за нея, защото това би означавало да прекъсне всякаква връзка с Вес’-Ка Ган, а никак не му се иска да направи това. Не и ако държи да завърши историята си. Тази песен е единствената нишка, която има, дирята трохички, която трябва да следва, ако иска някога да излезе от този непроходим сюжетен лес, който е засадил, и…

„Сигурен ли си, че ти си го засадил?“

Ами… не. Всъщност не. Бързо извикайте хората с белите престилки.

„И напълно ли си сигурен, че Джейк не е бил тук в деня на катастрофата? В края на краищата каква част от инцидента изобщо си спомняш?“

Не много. Помни как покривът на буса на Брайън Смит се появява на хоризонта и осъзнава, че не се движи по шосето, където трябва да бъде, а по банкета на пътя. След това си спомня как Брайън Смит го наблюдава, седнал на каменния зид, и му казва, че кракът му е счупен най-малко на шест-седем места. Ала между тези два спомена — приближаването на синия бус и последствията от появата му — филмът на паметта му е напълно изгорял.

Или почти.

По някое време през нощта, когато се събужда от сънищата, които не може да си спомни съвсем…

Понякога чува… ами…

— Понякога чувам гласове — изрича Стивън Кинг на себе си.

— Защо просто не го кажеш? — След което се засмива и добавя: — Май че току-що го казах.

Той чува приближаващия се тропот на кучешки стъпки по коридора и Марлоу подава дългия си нос в кабинета. Той е уелско корги[2] с къси крака и големи уши и вече е доста възрастен — има си предостатъчно болежки, да не говорим за окото, което изгуби заради тумор предната година. Ветеринарят беше казал, че едва ли ще се възстанови, ала животното се оправи. Добро момче. Жилаво момче. Когато надига глава, за Да погледне към писателя, на муцуната му е изписана старата му дяволита усмивка. „Как си бе, пич? — сякаш казва кучето. — Успя ли да натракаш няколко хубави думи днес? Добре ли си?“

— Бива — споделя Кинг на Марлоу. — И по-зле съм бил. Ти как я караш?

Марлоу (познат още и като Муцунестия господар) весело размахва опашка.

„Пак се срещаме.“ Ето какво му казах. А той ме попита: „Помниш ли ме?“ Или може би пък каза: „Помниш ме.“ Казах му, че съм жаден. Той ми рече, че нямал нищо за пиене, за което съжалявал, а аз го нарекох лъжец. И бях напълно прав да го нарека лъжец, защото никак не съжаляваше. Изобщо не му пукаше дали съм жаден, защото Джейк беше мъртъв и той се опитваше да си го изкара на мен, кучият му син искаше да ме обвини за смъртта на момчето…

— Но нищо от това не се е случило наистина — казва Кинг, докато гледа как Марлоу се отдалечава към кухнята, където ще завре отново нос в чинийката си, преди да се отдаде на някоя от ужасно дългите си дремки. В къщата са само двамата и в подобни случаи писателят често си говори сам. — Знаеш добре това, нали така? Че нищо подобно не се е случвало?

Най-вероятно е така, ала е толкова странно Джейк да умре по този начин. Момчето фигурира във всичките му бележки и в това няма никаква изненада, защото Кинг смяташе, че Джейк ще бъде с Роланд до самия край. Както и всички от ка-тета му всъщност. Естествено, никоя история, с изключение на лошата — тази, която пристига мъртвородена на белия лист — не е напълно под контрола на писателя, ала тази е до такава степен извън властта му, че ситуацията е просто абсурдна. Стивън Кинг има чувството, че по-скоро наблюдава нещо, което се случва — или слуша някаква песен, — вместо да пише проклетата измишльотина, родена от въображението му.

Писателят решава да си намаже филия с фъстъчено масло и конфитюр за обяд и да забрави за тези дяволски неща поне до утре. Тази вечер ще ходи да гледа новия филм на Клинт Истууд — „Кръв“ — и се чувства доволен, че може да иде някъде и да прави нещо различно. Утре обаче отново ще седне пред компютъра и нищо чудно нещо от филма да се промъкне в книгата — все пак в Роланд има нещо от Клинт Истууд и Човека без име на Серджо Леоне.

И… като стана дума за книги…

На масичката му за кафе лежи книгата, която пристигна с „Федерал Експрес“ от бангорския му офис тази сутрин. „Пълно събрание на поетическите съчинения на Робърт Браунинг“. Естествено, тухлата съдържа „Чайлд Роланд Кулата достигна“, епическата поема, залегнала в основата на дългата (и изнурителна) сага на Кинг за Тъмната кула. Внезапно го осенява една идея и той едва се сдържа да не избухне в смях. Сякаш прочел мислите и чувствата му (напълно възможно; писателят винаги е подозирал, че кучетата са дошли при нас от великата знам-точно-как-се-чувстваш страна Емпатика[3]), Марлоу се ухилва още по-широко.

— Има само едно място за тази поема, старче — заявява Кинг и хвърля книгата обратно на масичката за кафе. Дебелата тухла тежко тупва върху полираната повърхност. — Знам точно къде й е мястото — мърмори си писателят, докато се разполага по-удобно в стола си и затваря очи. „Само ще поседя така минута-две“ — мисли си той, ала прекрасно знае, че се заблуждава и че ще заспи почти веднага. Така и става.

[1] Старото име на нюйоркското летище „Джон Ф. Кенеди“ — една от най-големите аерогари в света. Преименуват го през 1963 г. — Б. пр. ↑

[2] Дребно куче ирландска порода. — Б. пр. ↑

[3] От емпатия — способност за съпричастие. — Б. пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

БЯЛАТА ШИР НА ЕМПАТИКА

ДОНДЕЙЛ

ПЪРВА ГЛАВА

НЕЩОТО ПОД ЗАМЪКА

ЕДНО

Успяха да намерят доста големичка кухня с прилежащ склад на приземното ниво на експериментална станция „Дъга 16“, недалеч от лечебницата. Преди това обаче откриха нещо друго — кабинета на сай Ричард П. Сейър, който едно време беше нещо като изпълнителен директор на Пурпурния крал, а сега вече се намираше на полянката в края на пътя, благодарение на светкавично бързата дясна ръка на Сузана Дийн. Върху бюрото на Сейър имаше четири папки, които се оказаха изумително пълните досиета на Роланд, Еди, Сузана и Джейк. Тъмнокожата жена побърза да ги изхвърли в машината за унищожаване на документи — снимките на Джейк и Еди й причиняваха нетърпима болка. По-добре да останеше със спомените си.

На стената висяха две маслени картини — покрити със стъкло и снабдени с масивни дървени рамки. Едната показваше силно и красиво момче. Беше босо, носеше дънки и имаше рошава коса и кобур под мишницата си. Изглеждаше на възрастта на Джейк. Картината излъчваше някаква нездрава, отблъскваща чувственост — Сузана си каза, че художникът, сай Сейър или и двамата навярно принадлежаха към хората от Лавандуловия хълм[1], както често наричаха хомосексуалистите във Вилидж. Косата на момчето беше черна, очите му бяха сини, а устните — аленочервени. На единия му хълбок имаше синкав белег, а на лявата му пета се виждаше рожденото му петно, чийто цвят бе същият като на устните му. Пред него лежеше снежнобял жребец с окървавени зъби — момчето бе стъпило с левия си крак върху шията на коня, а лицето му бе изкривено в тържествуваща усмивка.

— Това е Ламрей, конят на Артур Елд — обясни Роланд. — Образът му е изрисуван на бойните флагове на Гилеад и представлява сигул на целия Вътрешен свят.

— Значи според тази картина Пурпурният крал побеждава? — попита Сузана. — Или ако не той, то Мордред, неговият син?

Стрелеца повдигна вежди.

— Благодарение на Джон Фарсън хората на Пурпурния крал победиха във Вътрешния свят преди доста време — рече той. Сетне се усмихна. Лицето му внезапно придоби лъчезарен вид, толкова различен от обичайното му изражение, че тъмнокожата жена усети как главата й се замайва. — Ала си мисля, че ние спечелихме единствената битка, която има значение. Това, което е показано на тази картина, не е нищо повече от нечия измишльотина. — След тези думи той стовари юмрука си върху стъклото на рамката с изненадваща свирепост и изтръгна картината, раздирайки я по средата Ала преди да я накъса на парчета, както очевидно възнамеряваше, жената го спря и посочи към долния й край. Там, изписано с малки, ала изящни букви, се виждаше името на художника: Патрик Данвил.

Другата картина изобразяваше Тъмната кула — огромен черен цилиндър, устремен нагоре към небето. Тя се издигаше в далечния край на Кан’-Ка Но Рей, полето с розите, В сънищата им Кулата изглеждаше по-висока и от най-високия небостъргач в Ню Йорк (което означаваше Емпайър Стейт Билдинг за Сузана). На картината обаче височината й едва ли надхвърляше сто и осемдесет метра; въпреки това приказното й величие не изглеждаше накърнено. Тесните прозорци се издигаха във възходяща спирала по фасадата й също като в сънищата им. На върха й имаше еркерен прозорец с множество разноцветни стъкла, всяко от които отговаряше на някоя от магическите сфери. Най-вътрешната концентрична окръжност беше розова като кристалното кълбо, оставено за съхранение у една вещица на име Рия, а в центъра се виждаше мъртвешкият абанос на Черната тринайсетица.

— В стаята зад този прозорец ще отида — каза Роланд, почуквайки по стъклото, покриващо картината. — Тук ще завърши моят поход. — Говореше с нисък, изпълнен с благоговение глас. — Тази картина не е нарисувана по нечий сън, Сузана. Имам чувството, че мога да докосна грапавата повърхност на всяка тухла. Съгласна ли си?

— Да. — Това бе всичко, което можа да каже. Картината в кабинета на покойния Ричард Сейър я бе оставила без дъх. Изведнъж всичко изглеждаше възможно. Краят на мисията им се виждаше, буквално казано, пред очите им.

— Човекът, който е нарисувал това, трябва да е бил там — рече Стрелеца. — Навярно стативът му е бил разположен сред розите.

— Патрик Данвил — промърмори тя. — Същият подпис като на картината с Мордред и мъртвия кон.

— Виждам го много добре.

— А виждаш ли пътеката сред розите, която води до стълбите в подножието?

— Да. Деветнайсет стъпала. Сигурен съм в това. Чиссит. А облаците отгоре…

Тя също ги виждаше. Образуваха нещо като водовъртеж, преди да се отдалечат от Кулата и да се насочат към Портала на Костенурката на другия край на Лъча, който следваха Роланд и неговия ка-тет (вече разрушен, кажете „сбогом“). Тогава Сузана забеляза и нещо друго — балконите с парапети от ковано желязо, разположени на петнайсетина метра един от друг. На втория от тях се виждаше червеникаво петно с три бели петънца до него — лице, което бе твърде малко, за да се различат чертите му, и вдигнати във въздуха ръце.

— Това Пурпурният крал ли е? — попита тя, посочвайки фигурката. Боеше се да доближи прекалено пръста си до стъклото над нея, сякаш очакваше тя внезапно да се съживи и да я дръпне в картината.

— Да — отговори нейният дин. — Заключен извън единственото, което нявга е желал.

— Значи можем да се изкачим по стълбите и да минем покрай него, като пътьом му покажем старата малинка. — Роланд я изгледа озадачено и Сузана му се изплези, илюстрирайки нагледно какво искаше да каже.

Той се усмихна, ала усмивката му бе уморена и разсеяна.

— Не мисля, че ще бъде толкова лесно — каза.

Сузана въздъхна.

— Честно казано, и аз.

Бяха намерили онова, за което бяха дошли — както и нещо повече, — ала още не им се тръгваше оттук. Не можеха да откъснат очи от картината. Тъмнокожата жена попита Стрелеца не би ли искал да я вземат със себе си. Навярно не би представлявало никаква трудност да я изрежат от рамката с ножа за писма на бюрото на Сейър и да я навият на руло. Роланд обмисли тази идея и поклати глава. В нея пулсираше някакъв зъл живот, който можеше да привлече неподходящо внимание, както нощните пеперуди биваха привличани от ярката светлина. Дори случаят да не бе такъв, Стрелеца си мислеше, че и двамата можеха да прекарат твърде много време в съ-зерцаване на нарисуваното. Картината можеше да отвлече вниманието им или — нещо още по-лошо — дори да ги хипнотизира.

„Накрая нищо чудно да се окаже поредният капан за ума — помисли си Роланд. — Като «Безсъние».“

— Ще я оставим — каза гой. — Съвсем скоро — след няколко месеца, а може би и седмици — ще гледаме оригинала, а не рисунката му.

— Сигурен ли си? — въодушеви се Сузана. — Роланд, сигурен ли си?

— Истина ти казвам.

— И тримата? Или двамата с Ко също ще трябва да умрем, за да стигнеш до Кулата? В крайна сметка ти започна пътешествието си сам, нали така? Навярно трябва и да го завършиш по този начин. Писателят не би ли искал точно това?

— Това не означава, че може да го направи — заяви Роланд. — Стивън Кинг не е водата, Сузана — той е само улеят, по който тя тече.

— Разбирам какво казваш, макар и да не съм напълно сигурна, че ти вярвам.

Нейният дин също не беше напълно сигурен. Мислеше да посочи на спътницата си, че Кътбърт и Алан бяха с него в началото на похода му — в Меджис, — и когато потеглиха от Гилеад, Джейми Де Къри се бе присъединил към тях, превръщайки трито в квартет. Ала пътешествието му бе започнало дълго преди битката при Джерико Хил и наистина по онова време беше съвсем сам.

— Започнах диренето й сам, но това не значи, че сам ще я достигна — рече мъжът. Безногата жена се бе разположила в един стол на колелца и се движеше чевръсто из помещението. Роланд я вдигна и я сложи на десния си хълбок, който вече не го болеше. — Ти и Ко ще бъдете с мен, когато изкача стълбите, ще бъдете с мен, когато се разправя с този червен таласъм, и ще бъдете с мен, когато вляза в стаята на върха.

Тези думи прозвучаха като лъжа на Сузана, ала тя реши да си замълчи. Всъщност прозвучаха като лъжа и на двама им.

ДВЕ

Запасиха се с консервирани храни, един тиган, две тенджери, две чинии и два комплекта прибори, които замъкнаха до хотел „Федик“. Роланд изнамери някакво фенерче, чиято бледа светлина свидетелстваше за почти изтощените му батерии, кухненски нож и удобна малка брадвичка с гумена дръжка. Сузана откри две мрежести торби, в които сложиха малко пресни припаси, както и три кутии с някаква желеподобна субстанция, наредени на най-високата полица в склада до лечебницата.

— Това е „Стърно“[2] обясни тя на Стрелеца, когато видя въпросителния му поглед. — Добро е. Можем да го запалим. Гори бавно и създава син пламък с достатъчно висока температура, че да можеш да готвиш на него.

— Мислех си, че ще запалим огън зад хотела — каза мъжът. — Мога да се справя прекрасно и без тази миризлива гадост — добави презрително.

— Сигурна съм, че можеш — кимна тъмнокожата жена. — Обаче си казах, че може и да ни свърши работа.

— Как?

— Не знам, но… — Вдигна рамене.

До вратата към улицата имаше нещо като килерче, пълно с всевъзможни вехтории. На Сузана й бе втръснало от Когана и искаше час по-скоро да се махат оттук, ала Роланд реши да хвърли едно око. Той не обърна никакво внимание на кофите и метлите — насочи се към купчината върви и ремъци, издигаща се в ъгъла. От дъските, върху които лежаха, Сузана заключи, че най-вероятно са били използвани за сглобяване на временни скелета. Също така й бе пределно ясно за какво искаше да ги използва Роланд и сърцето й се сви. Нещата се връщаха към началото си.

— Мислех си, че дундуркането на гръб е останало в историята — рязко изрече тя, а в гласа й ясно се усещаше присъствието на Дета Уокър.

— Според мен няма друг начин — рече Стрелеца. — Да се благодарим, че хълбокът ми е добре и мога да те нося.

— И този подземен проход е единственият изход? — попита тя. — Сигурен ли си?

— Не е изключено да има и път през замъка… — започна нейният дин, ала жената поклати глава.

— Не забравяй, че бях горе с Мия — изтъкна спътницата му. — Пропастта от далечната страна на Дискордия е дълбока сто и петдесет метра, ако не и повече. Дори и в миналото да е имало стълби, вече ги няма.

— Значи подземният проход е единствената ни възможност — заключи Роланд. — Може и да открием нещо подходящо за теб, когато минем от другата страна. В някой град или селце.

Ала Сузана отново поклати глава.

— Мисля, че тук цивилизацията свършва, Роланд. И трябва да се навлечем колкото се може по-дебело, защото се задава адски студ.

Но за разлика от хранителните припаси, нещата, които биха могли да им свършат някаква работа срещу студа, бяха в доста ограничени количества. На никого не му е дошло наум да пакетира няколко дебели пуловера и подплатени якета във вакуумирани кутии. Единственото, което успяха да открият, бяха няколко одеяла, ала безмилостният ход на времето ги бе направил тънки и трошливи — с две думи, почти безполезни.

— Да ги натикам в бръмбарски гъз — въздъхва уморено Сузана. — Хайде да се махаме по-бързо оттук.

— Точно това и ще направим — успокоява я нейният дин.

ТРИ

Сузана е в Сентрал Парк и е толкова студено, че вижда дъха си. Небето над главата й е бяло — типично зимно небе. Тъкмо разглежда бялата мечка (която се търкаля по скалистото си островче, очевидно наслаждавайки се на мразовитото време), когато някаква ръка я прегръща през кръста, а до ледената й буза се докосват топли устни. Тя се обръща и вижда Еди и Джейк, които стоят до нея. На лицата им греят усмивки, а на главите им се мъдрят еднакви червени шапки. Единствената разлика е в надписите — на тази на Еди пише „ВЕСЕЛА“, а на тази на Джейк — „КОЛЕДА“. Сузана отваря уста, за да им каже: „Не можете да сте тук, момчета, вие сте мъртви“, ала в следващия миг осъзнава с неизмеримо облекчение, че всичко е било само сън. И как да не е? Няма никакви говорещи зверчета, наречени рунтавелковци, нито пък тахийни с тела на хора и глави па животни, да не говорим за места с имена като Федик или замъкът „Дискордия“.

И най-важното — няма никакви стрелци. Джон Кенеди беше последният стрелец и шофьорът й Андрю е напълно прав за това.

— Донесох ти горещ шоколад — казва Еди и й подава чашата. Напитката изглежда невероятно — идеалната чаша горещ шоколад, mit schag[3] отгоре и мънички точици индийско орехче; усеща изкусителния му аромат и докато поема чашата, докосва за миг ръкавицата му. Първите снежинки на тази зима се сипят нежно покрай тях и тя си мисли колко е хубаво да си жив в добрия стар Ню Йорк, колко е хубаво, че реалността е реалност, че са заедно в Лето Господне…

Кое Лето Господне?

Сузана се намръщва, защото това е сериозен въпрос, нали? В края на краищата Еди принадлежи на осемдесетте години, а тя самата не стига по-далеч от 1964 (или не беше ли шейсет и пета?). Що се отнася до Джейк, Джейк Чеймбърс с думата „КОЛЕДА“, изписана на смешната му шапка, той не беше ли от седемдесетте? И ако те тримата представят три десетилетия от втората половина на двайсети век, кое е времето, което ги обединява? Коя година е тази?

— ДЕВЕТНАЙСЕТ — изрича някакъв глас от въздуха (навярно това е гласът на Банго Сканк, Великият изгубен герой). — Това е ДЕВЕТНАЙСЕТ_, това е ЧИССИТ. Всичките ти приятели са мъртви._

С всяка следваща дума светът става все по-нереален. Вече може да вижда през Еди и Джейк. Когато поглежда към бялата мечка, забелязва, че лежи мъртва на островчето си, вирнала лапи във въздуха. Сладостният аромат на горещия шоколад започва да чезне, заменен от мирис на мухъл — стара мазилка и старо дърво. Миризма на хотелска стая, където никой не е спал от години.

„Не — простенва съзнанието й. — Не, аз искам Сентрал Парк. Искам господин ВЕСЕЛА и господин КОЛЕДА, искам аромата на горещ шоколад и първите колебливи снежинки, до гуша ми дойде от Федик, от Вътрешния свят, от Средния свят и от Крайния свят. Искам Моя свят. Изобщо не ме интересува дали някога ще зърна Тъмната кула.“

Устните на Еди и Джейк се движат в синхрон, сякаш пеят песен, която тя не може да чуе, но това не е песен; думите, които оформят устните им, точно преди сънят да изчезне, са…

ЧЕТИРИ

„Пазете се от Дондейл.“

Тя се събуди, изричайки тези думи, разтреперана под призрачната утринна светлина. Поне онази част от съня й, в която виждаше дъха си, бе истинска — ако не друго. Сузана докосна бузата си и изтри хладната влага, която откри там. Кожата й не беше достатъчно студена, за да превърне сълзите й в ледени кристалчета, ала малко й оставаше.

Тя се огледа в сумрачната стая в хотел „Федик“, жадувайки с цялото си сърце сънят й за Сентрал Парк да е бил истина. Тъй като бе спала на пода — леглото представляваше ръждясала скулптура, която щеше да се разпадне всеки момент, — сега целият й гръб беше схванат и мускулите я боляха. Одеялата, които бе използвала, за да си направи легло (и да се завие), се бяха разпаднали на прах и парцали, докато се бе въртяла насън. Този прах гъделичкаше носа и облепяше гърлото й, карайки я да се чувства така, сякаш бе хванала най-ужасната настинка на света. И като стана дума за настинка, цялата трепереше. И имаше дяволска нужда да се изпикае, което означаваше, че трябваше да се замъкне до коридора на вкочанените си ръце и остатъци от крака.

Ала не това бяха причините Сузана-Одета Холмс да се чувства толкова ужасно тази сутрин. Проблемът беше в това, че се бе озовала от един прекрасен сън в свят,

(това е ДЕВЕТНАЙСЕТ, всичките ти приятели са мъртви)

където се чувстваше толкова самотна, та й се струваше, че ще полудее. Проблемът беше в това, че онази част от небето, която изсветляваше най-напред, не беше непременно източната. Проблемът беше в това, че беше уморена, тъжна и потисната, а сломеното й сърце преливаше от носталгия и болка. Проблемът беше в това, че в този ранен час, в тази вехта и мумифицирана хотелска стая, където въздухът бе просмукан с мухлясалите влакънца на одеялата, тя имаше чувството, че всичко, без последните две капчици живот, бе изстискано от нея. Искаше съня си обратно.

Искаше Еди.

— Виждам, че и ти си станала — изрече един глас и Сузана се извърна толкова бързо, че някаква тресчица от дъските на пода се заби в дланта й.

Стрелеца се бе облегнал на вратата между коридора и стаята й. Бе изплел от ремъците нещо, което й изглеждаше твърде познато — сега то висеше на лявото му рамо, а на другото се поклащаше кожената торба с новите им придобивки и останалите оризии. Ко стоеше до краката на Роланд и я наблюдаваше със сериозно изражение.

— Изкара ми ангелите, сай Дисчейн — възкликна тя.

— Плакала си.

— Дали съм плакала или не, си е изцяло мой проблем.

— Излезем ли веднъж оттук, ще се почувстваме по-добре. „Федик“ е прокълнат.

В това спор нямаше. През нощта вятърът бе станал още по-свиреп и докато пищеше покрай стрехите на хотела и бара в съседство, Сузана имаше чувството, че чува писъците на малки деца — деца, изгубени в пространството и времето, които се лутат безнадеждно, търсейки пътя към къщи.

— Добре, Роланд, но преди да пресечем улицата и да отидем в този Коган, искам да ми обещаеш нещо.

— Слушам те.

— Ако някое чудовище ни спипа — нещо излязло от Дяволския гъз или от тодаша между световете, — искам да ме простреляш в главата, преди това да се случи. За себе си решавай както щеш, но… какво правиш?

Стрелеца й подаде единия си револвер.

— Вземи — каза той. — Напоследък мога да си служа само с единия. Освен това не съм в състояние да отнема живота ти. Ако толкова държиш да умреш, можеш и сама да…

— Роланд, твоите шибани скрупули непрекъснато ме изумяват — рече Сузана, сетне взе пистолета с едната си ръка и посочи към „хамута“ с другата. — Що се отнася до това, ако си мислиш, че ще се кача в него, преди да стане абсолютно наложително, значи си луд.

Едва забележима усмивка плъзна на устните му.

— Не е ли гот, когато и двамата сме луди?

Тя въздъхна и кимна с глава.

— Да, но винаги може да се желае още. Хайде, каубой, да се махаме оттук. Задникът ми замръзна, а тая воня направо ми разяде синусите.

ПЕТ

Когато отново се озоваха в Когана, той я сложи на стола с колелца и я бута до първите стълби, които се изпречиха на пътя им. Сузана държеше в скута си провизиите им и торбата с оризиите. Щом стигнаха стълбището, Стрелеца вдигна жената на хълбока си и блъсна стола надолу по стъпалата. Лицата и на двамата се изкривиха в гримаси, докато отгласите от стръмното му спускане кънтяха болезнено в ушите им.

Това е краят му — промълви тъмнокожата жена, когато оглушителният шум най-накрая престана. — Можеше да го оставиш тук горе като отплата за добрините, които ми стори.

— Не бързай с преценките — рече й нейният дин, загледан в подножието на стълбите. — Може пък да се изненадаш.

— Т’ва нещо веч’ за нищо не ста’а и двамата ’ного добре го знаем — обади се Дета, а Ко изджавка отривисто, сякаш за да каже: „Точно така.“

ШЕСТ

Ала ето че столът оцеля след първото екстремно спускане. Както и след второто. Третото стълбище обаче (което бе и най-дългото) явно му дойде в повече — когато Роланд се наведе да разгледа разнебитената мебел, видя, че едно от колелцата й е счупено. Видът й му напомни за изоставения инвалиден стол на Сузана, който бяха намерили след края на битката с Вълците на Източния път.

— Ето, нали ти казах! — възкликна тя и се изкикоти. — Май стана време да ме мяташ на хамута, Роланд! Аре, каубой, готов ли си да те пояздя, а?

Той я стрелна с поглед.

— Можеш ли да накараш Дета да се разкара?

Тя го изгледа изненадано, след което смръщи чело, сякаш се опитваше да си спомни последното нещо, което беше казала. Бузите й внезапно пламнаха.

— Да — смутолеви. — Съжалявам, Роланд.

Стрелеца я вдигна, разположи я в хамута и закрачи напред. Колкото и неприятно да беше под Когана — колкото и страшничко да беше тук — Сузана бе доволна, че оставяха „Федик“ зад гърба си. Защото това означаваше, че и други места оставаха зад гърба им — Луд, Калите, Тъндърклап. „Алгул Сиенто“, както и Ню Йорк и Западен Мейн. Е, вярно, че замъкът на Пурпурния крал бе някъде пред тях, ала не смяташе, че трябва да се притеснява за това — в края на краищата най-известният му обитател бе откачил и бе офейкал към Тъмната кула.

Външният свят чезнеше малко по малко. Наближаваха края на дългото си пътешествие и нямаше много неща, за които да се тревожат. И това бе добре. Ами ако тя също трябваше да умре, за да може нейният дин да се добере до Кулата? Е, в случай че отвъд имаше само мрак (както бе вярвала през по-голямата част от съзнателния си живот), значи нищо не беше изгубено — стига само да нямаше тодашен мрак, мрак, из който пълзяха древни чудовища. Пък и… Навярно имаше живот след смъртта, рай, прераждане, а може би дори и възкресение в полянката в края на пътя. Последната идея й хареса — и без друго бе видяла достатъчно изумителни неща, за да знае, че не беше невъзможно. Навярно Еди и Джейк я очакваха — облечени в дебели дрехи, със снежинки във веждите и еднакви червени шапки с надписи „ВЕСЕЛА“ и „КОЛЕДА“, предлагащи й чаша горещ шоколад. Mit schlag.

Горещ шоколад в Сентрал Парк! Можеше ли изобщо Тъмната кула да се сравнява с това?

СЕДЕМ

Преминаха през ротондата с множеството врати, водещи къде ли не, след което стигнаха до широк коридор, на чиято стена имаше табела с надпис: „ПОКАЖЕТЕ ОРАНЖЕВ ПРОПУСК, СИНИЯТ ПРОПУСК Е НЕВАЛИДЕН“. Малко по-нататък под светлината на една от все още функциониращите флуоресцент ни лампи (и близо до захвърлена гумена мокасина) някой бе написал следното на покритата с плочки стена:

Отдолу се виждаха имената им: Фред Уъртингтън, Дани Ростов, Тед Бротиган и Динки Ърншоу. Под тях имаше още два реда, написани с по-различен почерк — Сузана си помисли, че най-вероятно авторът им беше Тед, и едва успя да сдържи сълзите си.

— Господ да ги поживи — промълви тъмнокожата жена. — Господ да ги поживи и да ги опази живи и здрави.

— Здрави — рече едно тихичко гласче откъм краката на Роланд. Двамата веднага погледнаха надолу.

— Реши да проговориш отново, а, сладурче? — попита Сузана, по рунтавелкото не каза нищо. Щяха да минат седмици, преди щ наруши безмълвието си.

ОСЕМ

На два пъти се изгубиха. Първия път Ко беше този, който намери верния маршрут сред плетеницата от проходи и тунели, някои от които бяха огласяни от воя на въздушните течения, а пз други се долавяха странни звуци, сякаш от приближаването на неведоми същества, а втория път заслугата бе на Сузана. Тъмнокожата жена забеляза опаковката от десертчето „Маундс“, изхвърлена от Дани Ростов — „Алгул Сиенто“ бе добре зареден със сладки неща и момичето се бе запасило за из път. „Сладки колкото искаш, но не и дрехи“ — помисли си Сузана, след което се засмя и поклати глава. По някое време, тъкмо когато минаваха покрай една старинна врата от желязно дърво (досущ като онези, които Роланд бе намерил на плажа), до ушите им достигнаха зловещи мляскащи звуци. Тя се опита да си представи какво ли би могло да ги издава, ала единственият образ, който изникна в съзнанието й, бе на огромна уродлива паст с дълги жълти зъби, по които се стичаше слуз. На вратата се виждаше някакъв неразгадаем символ. Само видът му бе достатъчен, за да я накара да се почувства зле.

— Знаеш ли какво означава? — обърна се тя към своя дин. Ала Роланд поклати глава, въпреки че говореше шест-седем езика и поназнайваше поне още толкова. Тъмнокожата жена въздъхна облекчено. Мислеше си, че ако човек знаеше смисъла на написаното, щеше да се опита да го прочете на глас. Дори ще се почувства задължен да го стори. Тогава вратата щеше да се отвори. Дали щеше да се опита да побегне, когато видеше съществото, дъвчещо от другата страна? Сигурно. Но дали щеше да е в състояние да помръдне от мястото си?

Навярно не.

Скоро след като оставиха тази врата зад гърба си, се спуснаха по друго — доста по-късо — стълбище.

— Явно съм забравила за това, когато си говорехме вчера, ала сега си спомням — каза Сузана и посочи към покритите с хилядолетен прах стъпала. — Виж, ето ги нашите следи. Фред ме носеше, докато слизахме, а Динки — докато се качвахме. Почти стигнахме, Роланд — гарантирам ти.

Ала щом се спуснаха долу, неизбродимият лабиринт от проходи и тунели отново я обърка и добре, че рунтавелкото бе с тях, за да ги поведе по един сумрачен коридор, който беше толкова нисък, че Стрелеца трябваше да върви приведен, за да не удари главата на Сузана в тавана.

— Не знам… — започна спътницата му, когато Ко заприпка по един по-светъл коридор (сравнително по-светъл — половината лампи бяха изгорели, а повечето плочки бяха паднали от стените разкривайки тъмната, сълзяща почва отдолу). Рунтавелкото приседна пред една невъобразима плетеница от стъпки и погледна към Роланд и Сузана, сякаш питаше: „Това ли искахте?“

— Да — изрече безногата жена, очевидно облекчена. — Точно така. Гледай, точно както ти казах. — Посочи към вратата с надпис „ТЕАТЪР «ФОРД», 1865, ВИЖТЕ УБИЙСТВОТО НА ЛИНКЪЛН“. До него под стъклена витрина се виждаше плакат на „Нашият американски братовчед“, който сякаш бе отпечатан предния ден. — Това, което търсим, е съвсем наблизо, след два завоя наляво и един надясно. Както и да е, ще го позная, щом го видя.

Роланд не каза нищо. В ума му се въртеше една ужасна идея, която не искаше да сподели със Сузана — че лабиринтът от проходи и тунели тук долу може би се местеше също като посоките на компаса в онова, което наричаше „света отгоре“. И ако наистина бе така, здравата я бяха загазили.

Долу бе горещо и скоро и двамата започнаха обилно да се потят. Ко хриптеше тежко и равномерно, но все така неотклонно подтичваше покрай лявата пета на Стрелеца. По земята вече нямаше прах и следите, които им служеха за ориентир, също изчезнаха. Неведомите звуци зад вратите обаче ставаха все по-силни и по-силни и докато минаваха покрай една от тях, нещо от другата страна се блъсна в нея с такава сила, че за малко да я изкърти от рамката. Рунтавелкото изджавка, прилепил уши към черепа си, а Сузана нададе сподавен вик.

— Спокойно, Ко — каза Роланд. — Не може да премине отвъд. Никой от тях не може да премине отвъд.

— Сигурен ли си? — сбърчи вежди спътницата му.

— Да — категорично отсече Стрелеца, ала всъщност изобщо не беше сигурен. Той се сети за един от лафовете на Еди — „Край на залаганията — който заложил, заложил“.

Те заобикаляха локвите, като внимаваха да не докосват снега, които излъчваха вещерско сияние, защото това бе недвусмислено свидетелство за радиоактивност. Когато наближиха една спукана тръба, бълваща зеленикави изпарения, Сузана предложи да не дишат, докато минават покрай нея, и нейният дин одобри идеята й.

Трийсет-четирийсет метра по-нататък тя го накара да спрат.

— Не знам, Роланд… — започна неуверено. Спътникът й усещаше паниката, стаена в гласа й. — Мислех си, че съм се ориентирала, когато видях онази врата към убийството на Линкълн, но сега… Вече всичко… — Гласът й потрепери и Роланд чу как тя си поема дълбоко дъх, напрягайки всичките си сили, за да възвърне самообладанието си. — Всичко ми изглежда различно. А тези звуци… как само влизат в главата ти…

Стрелеца прекрасно знаеше какво имаше предвид Сузана. Вляво от тях се виждаше необозначена врата, зловещо изкривена на пантите си; в горната й част имаше процеп и оттам се разнасяше онзи дисхармоничен звън на тодашните камбанки, толкова противен и неустоим едновременно. Звукът бе придружен от отвратителното зловоние, което сякаш извираше на талази от пролуката. Роланд очакваше всеки момент жената да му предложи да се върнат обратно, докато все още можеха, и да преосмислят идеята за минаване под замъка, ето защо каза:

— Нека видим какво има там. Поне е малко по-светло в сравнение с тук.

Ала щом наближиха звездообразната ротонда, където се съединяваха множество проходи и покрити с плочки коридори, той усети как Сузана се размърда и тялото й се опъна като струна.

— Погледни натам! — извика тя. — Оная купчина отломки! С Тед и Динки минахме оттук! Минахме оттук, Роланд, много добре си спомням!

Таванът явно се беше продънил и се бе натрупала цяла планина от изпотрошени плочки, стъкла и купища жици, покрити с дебел слой прах. Съвсем наблизо се виждаха следи от стъпки.

— Точно тук! — продължаваше да се вълнува Сузана. — Помня как Тед измърмори: „Май това е било нещо като главна улица“, а Динки се съгласи с него. Дани Ростов каза, че преди много време, навярно когато Пурпурният крал е направил онова, с което е помрачил Тъндърклап, хората използвали точно този път, за да се махнат от това място. Само че оставили част от мислите си тук. Попитах я какво е усещането и тя ми рече, че било като остатъците от сапунена пяна по стените на ваната, след като си източил водата. „Не е хубаво“, каза ми Дани. Фред го маркира и продължихме към лечебницата. Не искам да се изхвърлям, но мисля, че нещата се наредиха.

И така беше — поне за известно време. Осемдесет крачки по-нататък тунелът се разшири до голям сводест проход, от чийто таван висяха искрящи бели сфери. На стената се виждаха четири линии, надраскани с тебешир, които вече бяха започнали да избледняват поради влагата, процеждаща се между плочките. Това бе последното послание от освободените Разрушители:

Починаха си малко и похапнаха стафиди, които загребваха направо с шепи от вакуумираната кутия. Дори Ко излапа няколко, макар да си личеше, че ги гълта някак си по навик. Когато заситиха глада си, Роланд прибра кутията в кожената чанта и се обърна към спътницата си.

— Готова ли си да продължиш? — попита той.

— Да — кимна Сузана. — И то веднага, преди да изгубя… Боже Господи, Роланд, какво беше това?

Някъде зад тях — най-вероятно от някой от проходите, пресичащи звездообразната ротонда с продънения таван — отекна отвратителен примлясващ звук. Стрелеца имаше чувството, че някакъв великан с пълни с вода ботуши току-що е направил една-единствена стъпка.

— Не зная — отвърна той.

Безногата жена се вгледа съсредоточено в мрака, но можа да различи единствено сенки. Някои от тях се движеха, ала това най-вероятно се дължеше на потрепването на част от лампите.

Навярно.

— Знаеш ли — започна тя, — май няма да е зле да си ометем крушите оттук възможно най-бързо.

— Мисля, че си права — съгласи се Стрелеца, като застана на едно коляно, подпирайки се с върховете на пръстите си на земята — подобно на спринтьор, очакващ стартовия сигнал. Когато Сузана се напъха отново в хамута, той се изправи и пое в указаната от стрелката посока с бързи и енергични крачки.

ДЕВЕТ

След петнайсетина минути се натъкнаха на скелет с останки на военна униформа. Черепът му бе покрит с оскъдни рехави кичури, а ухилената му физиономия сякаш ги приветстваше в подземния свят. На пода до него се виждаше пръстен, който най-вероятно бе паднал от разложената дясна ръка на трупа. Сузана попита Роланд дали може да го разгледа по-внимателно, при което Стрелеца го вдигна и й го подаде. Жената го повъртя в ръцете си, колкото да се убеди в правотата на предположението си, след което го захвърли настрана. Той звънна и се изгуби в тъмнината. Когато ехото заглъхна, капещата вода и тодашните камбанки останаха единствените звуци, нарушаващи безмълвието на тази подземна гробница.

— Точно както си мислех — рече Сузана.

— Тоест? — повдигна вежди нейният дин.

— Този човек е бил Лос[4]. Баща ми имаше същия проклет пръстен.

— Лос ли? — намръщи се Роланд. — Не разбирам.

— Това е вид братство — нещо като голям ка-тет. Но какво, по дяволите, ще прави тук един Лос? Ако беше Кивотник[5], разбирам, но Лос… — Тя се засмя малко пресилено.

Висящите над главите им глобуси бяха пълни с някакъв светещ газ, който пулсираше ритмично, макар и не съвсем равномерно. Тъмнокожата жена се загледа съсредоточено в тях и не след дълго разгада тайната им. Когато Роланд вървеше бързо, светлината им потрепваше в унисон с движенията му, а щом забавеше ход (без да спира — умереното темпо му бе достатъчно, за да възстанови силите си), светещият газ също се успокояваше. Не й се вярваше лампите да реагират на неговата (или нейната) сърдечна дейност, ала фактът си беше факт. (Ако Сузана знаеше термина „биоритъм“, навярно щеше да се вкопчи в него като в спасителна сламка.) Петдесетина метра по-напред главната улица бе потънала в мрак, но с приближаването им лампите постепенно светваха една по една. Тук бе доста по-светло в сравнение със сводестия портал, обозначаващ началото на някогашната улица, и жената предположи, че тукашните лампи са захранвани от друг, по-мощен източник на енергия. Изведнъж забеляза, че една от тях е тъмна, независимо от обстоятелството, че глобусите от двете й страни светеха. Когато минаха под нея обаче, безногата жена видя, че лампата не е съвсем мъртва — дълбоко в сърцевината й блещукаше едва доловимо сияние, потрепващо в унисон с ритъма на телата и мозъците им. Стотина метра по-нататък се натъкнаха на друг изгорял глобус, сетне на още един, а след още известно време — на две съседни лампи, потънали в мрак.

— Както гледам, май съвсем скоро ще останем на тъмно — навъсено изрече Сузана.

— Зная — отвърна Роланд.

Вече започваше да се задъхва. Въздухът бе влажен и Стрелеца усещаше как топлината малко по малко си отива, заменена от нахлуващия студ. По стените се виждаха плакати, изгнили до такава степен, че едва ли някой би могъл да разчете какво бе написано на тях. Единственият постер в що-годе запазено общо състояние показваше мъж, току-що изгубил битката с тигър на древна арена. Голямата котка тъкмо изтръгваше кървава плетеница черва от разпорения корем на пищящия боец, а зрителите като че ли щяха да полудеят от възторг. Под плаката имаше надпис на десетина езика, вторият от които бе на английски. „ПОСЕТЕТЕ ЦИРК «МАКСИМУС»! ЩЕ УМРЕТЕ ОТ КЕФ!“, гласеше той.

— Господи, Роланд! — въздъхна жената. — Господи боже мой, що за хора са живели тук?

Стрелеца нищо не каза, въпреки че прекрасно знаеше отговора — това бяха хора, изгубили разсъдъка си.

ДЕСЕТ

През стотина метра се натъкваха на неголеми стълбища, които ги отвеждаха все по-надълбоко в земните недра. След като изминаха около половин километър (според пресмятанията на Сузана), стигнаха до порта, разбита на трески (най-вероятно от някакво голямо превозно средство). Тук имаше още скелети — толкова много, че Роланд трябваше да стъпи върху някои от тях, за да продължи напред. Вместо да изхрущят, костите им се чупеха с мляскащ звук, отделяйки противна миризма на мухъл и разложение. Повечето от плочките над труповете бяха изпопадали, а тези, които стояха още по местата си, бяха нашарени с дупки от куршуми. „Престрелка, значи“, помисли си Сузана и тъкмо понечи да го каже, когато онзи глух, тътнещ звук се разнесе отново — този път бе по-силен и сякаш се чуваше от по-близо. Жената погледна през рамо, ала не видя нищо. На петдесетина метра зад тях лампите изгасваха една след друга.

— Не искам да ме смяташ за параноичка, Роланд, но мисля, че ни следят.

— Знам, че е така — отвърна нейният дин.

— Искаш ли да изпратя един куршум в тунела? — попита тя. — А може би оризия? Свистенето на чинията може да ги изплаши.

— Не.

— Защо не?

— Може би все още не знае какви сме. Стреляш ли обаче… ще разбере.

Трябваха й няколко секунди, докато осъзнае смисъла на думите му; Роланд не беше сигурен, че куршумите — или оризиите — ще могат да спрат онова, което вървеше по дирите им. Или — още по-лошо — навярно бе сигурен в това.

Когато проговори отново, тя положи всички усилия гласът й да звучи спокойно и според нея се справи сравнително добре.

— Мислиш ли, че е нещо от процепа в земята?

— Възможно е — отвърна нейният дин. — Може и да е пришълец от пространствата на тодаша. Сега мълчи.

Стрелеца продължи да ускорява хода си и накрая се затича. Безногата жена бе изумена от издръжливостта му, след като болката в хълбока му бе изчезнала. Гърбът му се издигаше равномерно в унисон с дишането му — късите вдишвания се редуваха с дрезгави издишвания, напомнящи сподавени викове. Сузана би дала всичко, за да може да тича до него на собствените си крака — на силните си крака, които Джак Морт й бе отнел завинаги.

Глобусите над тях пулсираха енергично. Сега й бе по-лесно да наблюдава трептенето им, защото броят на функциониращите непрекъснато оредяваше. Двойната им сянка се простираше огромна напред, след което се скъсяваше, докато минаваха под следващата лампа. Осезаемо захладня, а керамичните плочи, покриващи пода на коридора, ставаха все по-неравни. На места назъбените им краища стърчаха подобно на грозен капан за непредпазливите. Ко обаче отбягваше тези препятствия с лекота, както и Роланд (поне засега).

Тъкмо щеше да каже, че от известно време не е чувала преследвача им, когато незнайното същество зад тях си пое хрипливо дъх. Тъмнокожата жена почувства как косата й се развява назад, сякаш въздухът в тунела бе засмукан с чудовищна сила. После се чу отвратително мляскане, което едва не я накара да изпищи. Каквото и да беше това зад тях, определено беше голямо.

Не.

Огромно.

ЕДИНАЙСЕТ

Спуснаха се по още едни стълби. Петдесет метра по-нататък се виждаха още три глобуса, ала отвъд тях цареше непрогледен мрак. Излющените стени на прохода и неравният, разлагащ се под свършваха в толкова дълбока бездна, че изглеждаше почти като плътна субстанция — сиви облаци сплъстена черна материя. Щяха да се гмурнат в нея, помисли си Сузана, и в началото силата на инерцията им щеше да ги понесе напред… После обаче черната субстанция щеше да ги отблъсне като пружина и те щяха да попаднат в лапите на онова, което се носеше зад тях. Навярно щеше да го зърне за миг — нещо толкова чудовищно и различно, че съзнанието й едва ли щеше да го възприеме, което можеше да се разгледа като проява на милосърдие, — след което съществото щеше да се хвърли напред и…

Роланд се хвърли в мрака, без да забави ход и, естествено, нищо не ги отблъсна назад. Отначало светлината беше доста оскъдна — няколко глобуса зад тях и два-три над главите им, — но се оказа напълно достатъчна за Стрелеца да различи поредното стълбище, чийто горен край бе осеян с разпадащи се скелети с прогнили дрехи. Мъжът преодоля стъпалата — девет на брой — на един дъх, а Ко тичаше до него, прилепил уши към черепа си. Когато стигнаха в подножието им обаче, се озоваха в пълен мрак.

— Лай, Ко, за да не те стъпча! — извика Роланд. — Лай!

Рунтавелкото излая. Трийсет секунди по-късно Стрелеца повтори заповедта си и зверчето отново изджавка.

— Роланд, ами ако стигнем до друго стълбище? — попита изплашено Сузана.

— Точно това и ще направим — отвърна нейният дин и след като преброи до деветдесет, думите му се превърнаха в реалност. Тъмнокожата жена усети как тялото му се накланя напред, а краката му потреперват. Сетне мъжът протегна напред ръце и мускулите на гърба му се обтегнаха; Сузана очакваше всеки миг да паднат, ала това не се случи. Рефлексите му бяха изумителни. Ботушите му безпогрешно откриваха стъпалата. Колко ли бяха този път? Дванайсет? Четиринайсет? Преди да успее да ги преброи, вече бяха поели по равна повърхност. Безногата жена въздъхна облекчено. Слизането по стълби в пълен мрак явно бе поредното умение на нейния дин, за което не бе и подозирала. Ала какво ли щеше да стане, ако кракът му пропаднеше в някоя дупка? Бог знаеше, че това не бе невъзможно, като се вземеше предвид ужасното състояние на пода на проходите. Ами ако се натъкнеха на купчина скелети? На равен участък това би означавало най-малко доста сериозно натъртване, но я си представи, че костите са струпани в горния край на някое стълбище? Тя размаха ръце пред очите на Роланд, за да види дали очите му щяха да реагират на движението, и не бе кой знае колко изненадана от липсата на такава. Колко ли кости щяха да си счупят при евентуално „принудително приземяване“ от високо стълбище? „Мамка му, сладурче, избери си някое число“, навярно би казал Еди в подобен случай. Този бяг на сляпо беше абсолютно безумие.

Ала нямаха никакъв избор. Вече чуваше съвсем ясно преследвача им — и то не само хриптящото му, мокро дишане, но и противния стържещ шум, сякаш някакво огромно туловище се търкаше в стените на прохода. От време на време някоя плочка се откъртваше и издрънчаваше на пода. Беше невъзможно тези звуци да не провокират появата на определени картини в съзнанието ти и това, което Сузана започна да вижда, бе огромен черен червей, чието сегментирано, желеподобно тяло изпълваше прохода, събаряше плочките и ги натрошаваше под тежестта си, докато се носеше стремително напред.

Разстоянието помежду им бързо се топеше и безногата жена предполагаше, че знае защо. Преди се движеха в островче от светлина — каквото и да представляваше това създание, очевидно не обичаше светлината. Помисли си за фенерчето, което Роланд бе сложил при припасите им, ала без нови батерии то нямаше да им свърши кой знае каква работа. Двайсет секунди след като натиснеше бутона на продълговатия му ствол, то щеше да изгасне.

Освен… почакай минутка.

Стволът му.

Продълговатият му ствол!

Сузана бръкна в кожената торба, поклащаща се на рамото на Стрелеца, и напипа консервите с храна, ала това не бяха кутиите, които й трябваха. Най-накрая намери онова, което търсеше — позна го по улея около капака. Нямаше време да се зачуди как го разпозна толкова бързо; Дета си имаше своите тайни и явно „Стърно“ беше една от тях. Безногата жена поднесе кутията към лицето си, за да я помирише, след което тя внезапно я удари по носа, когато Роланд се спъна в нещо — откъртена плочка или поредния скелет — и се олюля, опитвайки се да запази равновесие. В крайна сметка успя да остане на крака и този път, ала късметът все щеше да му изневери и онова щеше да се нахвърли отгоре им, преди да са успели да се изправят. Сузана почувства как по лицето й започва да се стича топла кръв и в същия миг нещото зад тях нададе смразяващ рев, който сякаш излизаше от пълна с водорасли уста — явно и то я бе подушило. Жената си представи огромен алигатор в някое мочурище във Флорида, който надига люспестата си паст и изревава към луната. Беше толкова близо.

„О, мили Боже, дай ми време — помисли си тя. — Не искам да си отида така — да ме застрелят е едно, но да ме изядат жива в тъмното…“

Това бе съвсем друго нещо.

— По-бързо! — извика на Роланд и стегна бедрата си около кръста му, досущ като ездач, пришпорващ уморен кон.

Неизвестно как, но Стрелеца успя. Дишането му напомняше предсмъртно хриптене. Дробовете му не бяха свирили така, откакто бе танцувал комала. Ако продължеше в същия дух, сърцето му щеше да експлодира в гърдите му. Но…

— По-бързо, Текс! Напрегни всичките си сили, мамка му! Мисля, че имам един фокус в ръкава си, но ми трябва малко време, докато го измъкна оттам!

И там, в мрака под замъка Дискордия, Роланд направи точно това.

ДВАНАЙСЕТ

Сузана бръкна отново в торбата, извади фенерчето и го затъкна под мишницата си (давайки си сметка, че ако го изтърве, е свършено с тях), след което отвори кутията „Стърно“ и въздъхна облекчено, когато чу познатото изсъскване. Бе облекчена, но не и изненадана — ако вакуумният печат бе пробит, запалителният гел вътре щеше да се е изпарил отдавна и кутията да е доста по-лека.

— Роланд! — извика тя. — Роланд, трябват ми кибритени клечки!

— Джоба… на ризата! — изстреля задъхано той. — Вземи си ги сама!

Ала преди да го направи, тя изпусна фенерчето и то се търкулна между слабините й и гърба му; в същия миг ръцете й се изстреляха със светкавична бързина и тя успя да го хване точно преди да полети на земята. Сузана го сграбчи здраво и потопи дългата му дръжка в кутията „Стърно“. За да вземе една от клечките обаче й трябваше трета ръка, ето защо тя захвърли горивото. В торбата имаше още две кутии, но ако сега не станеше нищо, нямаше да има никакъв шанс да се добере до тях.

Съществото изрева отново — звучеше така, сякаш се намираше точно зад тях. Вече можеше да го подуши — миришеше на развалена риба, оставена на слънце.

Безногата жена се протегна над рамото на Роланд и извади една клечка от джоба му. Предполагаше, че има време само за една; в никакъв случай за две. Роланд и Еди можеха да ги възпламеняват върху ноктите на палците си, ала Дета Уокър владееше още по-ефектен номер и често го бе използвала, за да впечатлява белите момченца по евтините мотели, където се подвизаваше. Тя се ухили в тъмното, оголвайки зъби, и допря върха на клечката до горните си резци. „Еди, ако си тук, помогни ми, сладурче — помогни ми да го направя както трябва.“

Драсна клечката. Пламъчето опари устата й и тя почувства вкуса на сяра на езика си. Главата на клечката за малко да ослепи привикналите й към мрака очи, ала все пак виждаше поне дотолкова, че да я доближи до покрития с гел ствол на фенерчето. Горивният препарат пламна на секундата, превръщайки фенера във факла. Пламъкът й не беше особено силен, но и това бе нещо.

— Обърни се! — викна тя на своя дин.

Стрелеца мигновено се закова на място — без да задава въпроси или да протестира — и се завъртя. Сузана вдигна импровизираната си факла пред себе си и за миг и двамата зърнаха главата на нещо лигаво и осеяно с розови албиносови очички. Под тях се виждаше уста с размерите на врата, изпълнена с гърчещи се пипала. Пламъкът не бе твърде ярък, ала явно и това бе достатъчно в тези адски дълбини, за да накара съществото да се отдръпне. Преди да потъне в мрака, Сузана забеляза как многобройните му очички се затвориха и това я наведе на мисълта колко чувствителни навярно са, след като дори пламъче като това можеше да…

Треперливото сияние им позволи да видят, че от двете страни на коридора се издигат купчинки кости. Фенерчето в ръката й ставаше все по-горещо, а Ко лаеше като обезумял, вперил взор в тъмнината. Главата му беше наведена, той бе разкрачил късичките си крака и всяко косъмче по тялото му бе щръкнало в различна посока.

— Клекни, Роланд! — нареди тъмнокожата жена и нейният дин веднага се подчини, а тя побърза да му подаде пламтящото фенерче. Съществото в мрака отново нададе смразяващ рев и Сузана различи очертанията му в мрака. Светлината отслабваше и то малко по малко се приближаваше към тях.

„Ако подът е мокър, свършено е с нас“, помисли си Сузана, ала бедрената кост, която напипа, беше суха. Възможно бе осезанието й да я е подвело — все пак тя ясно чуваше капещата вода от тавана, — но не й се вярваше да е така.

Безногата жена се протегна и извади още една кутия „Стърно“, но халката за отваряне бе прекалено стегната и не можеше да отвори кутията. Нещото се приближаваше и тя видя за пръв път късичките му уродливи крачка под огромната безформена глава. Не беше червей, а по-скоро нещо като гигантска стоножка. Ко пристъпи пред нея, без да спира да лае, оголил зъби. Рунтавелкото щеше да е първата жертва на чудовището, ако не успееше да…

Тогава пръстът й най-накрая успя да надигне халката и се чу познатият съскащ звук. Роланд размахваше горящото фенерче, опитвайки се да влее малко живот в чезнещите пламъци (които можеха и да живнат малко, стига да имаше достатъчно гориво), и Сузана гледаше как отблясъците им танцуват бясно по излющените, гниещи стени.

Диаметърът на костта бе твърде голям за кутията. Наполовина измъкнала се от хамута, тъмнокожата жена бръкна вътре, извади шепа гел и започна да го маже по костта. Ако тя бе мокра, само щяха да удължат ужаса с няколко секунди, ала ако бе суха… Тогава…

Съществото бе пропълзяло още по-близо. Сузана забеляза, че сред пипалата, гърчещи се в устата му, се виждат и остри зъби. Всеки момент можеше да се нахвърли върху Ко, сграбчвайки го с бързината на гекон, улавящ летяща мушичка. Вонята на развалена риба беше станала нетърпима. Какво ли обаче се криеше зад нея? Какви ли гадости, за които дори не подозираха, ги очакваха?

Ала сега нямаше време да мисли за това.

Тя допря бедрената кост до пламъците, облизващи дръжката на фенерчето. Лумналият огън бе по-силен, отколкото очакваше — доста по-силен — и нещото изпищя от болка и изненада. Разнесе се отвратителен жвакащ звук — сякаш някой бе стиснал топка кал в гумена ръкавица — и чудовището отстъпи назад.

— Дай ми още кости — каза Сузана, когато Роланд захвърли фенерчето настрани. — И гледай да са сухи, чаткаш ли? — добави с гласа на Дета.

Все още дишайки тежко, Роланд изпълни заръката й.

ТРИНАЙСЕТ

Те продължиха напред по коридора — както и преди Роланд носеше Сузана, с тази разлика, че сега жената бе с гръб към него. Това бе трудно, но не и невъзможно; гърбът й щеше да я боли поне два дена след това, но само в случай че се измъкнеха оттук. „Тогава ще се наслаждавам на всяко пробождане“, каза си Сузана. Стрелеца още носеше тениската със стародавните дни на Бриджтън, която Айрийн Тасенбаум му беше купила. Сега я подаде на спътницата си, която я уви около основата на костта, а сетне вдигна факлата толкова високо, колкото можеше, стараейки се да не загуби равновесие. Сега Роланд не можеше да тича — Сузана щеше да се изхлузи от хамута, ако се опиташе да побегне — и вместо това поддържаше бърз ход, като от време на време се спираше, за да вдигне някоя подходяща кост. Ко съвсем скоро схвана идеята и започна да носи костите в устата си. Съществото продължаваше да ги следва и слузестата му кожа проблясваше пред погледа на тъмнокожата жена на определени интервали. Отвратителният жвакащ звук, който напомняше великански стъпки с пълни с кал ботуши, съпровождаше движенията му дори когато гнусното създание отстъпваше назад от колебливата светлина. Сузана предполагаше, че се дължеше на опашката му.

„Не може да няма опашка! — пищеше съзнанието й. — Опашка, която издава такива звуци, сякаш е пълна с вода, желе или полусъсирена кръв! Господи! Боже мой! Господи!“

Според безногата жена не само светлината ги предпазваше от атаката на чудовището, но и страхът му от огъня. Навярно съществото се бе прокрадвало след тях, докато бяха в онази част от прохода, където светещите глобуси все още работеха, мислейки си (ако можеше да мисли), че ще изчака и ще ги нападне, щом се озоват на тъмно. Сузана предполагаше, че ако то знаеше за достъпа им до огъня, навярно би затворило част от очите си (или всички) и би ги нападнало, докато разполагаха единствено с фенерчето. Сега късметът временно му бе изневерил, защото от костите бяха излезли изненадващо добри факли (идеята, че възстановяващият се Лъч им помага, изобщо не й дойде наум). Единственият въпрос бе дали запасите им от „Стърно“ щяха да са достатъчни. Сузана се опитваше да пести скъпоценното гориво, тъй като костите горяха от само себе си, щом ги запалиш — с изключение на тези, които бяха прекалено влажни, — ала нали все пак трябваше да ги запалиш, което бе почти невъзможно без „Стърно“. Вече бе отворила третата — и последна — кутия. В момента горчиво съжаляваше за първата, която бе захвърлила, когато съществото щеше да се хвърли отгоре им, но просто не знаеше какво друго би могла да стори. Искаше й се Роланд да се движи по-бързо, макар и да се досещаше, че нейният дин не можеше да тича с предишното си темпо, дори и Сузана да бе обърната с лице към него. Навярно бе способен на кратък спринт, но не и на нещо повече. Тъмнокожата жена усещаше как мускулите му под ризата потрепват — мъжът бе на границата на пълното изтощение.

Пет минути по-късно, докато загребваше с шепа от гела, за да намаже ставната ябълка на един пищял, пръстите й докоснаха дъното на тенекиената кутия. В същия момент от тъмнината се разнесоха онези жвакащи звуци (опашката на многокраката гадина, настояваше съзнанието й). Преследвачът им изчакваше да свършат горивото си и светът отново да потъне в мрак. Тогава щеше да ги връхлети.

Тогава щеше да ги изяде.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Трябваше да спечелят време — ето какво си каза Сузана, когато пръстите й докоснаха дъното на кутията. След десет минути (които се равняваха на три факли) тъмнокожата жена тъкмо понечи да каже на Стрелеца да спре, когато — и ако — стигнат до друга голяма костница. Можеха да запалят голям огън от парцали и кости и след като се разгори хубаво, да побягнат с всички сили. Когато — и ако — чуят, че създанието е преодоляло огненото препятствие, Роланд можеше да се освободи от товара си и да си плюе на петите, изоставяйки я под земята. Сузана възприемаше тази идея не като саможертва, а като единствената логична — нямаше смисъл стоножката да изяде и двамата, когато можеха да го избегнат. Пък и безногата жена нямаше никакво намерение да се остави на чудовището. Не и жива. Имаше си оръжие и щеше да го използва. Пет изстрела за сай Стоножко; преживееше ли ги, шестият куршум бе за нея.

Ала преди да каже каквото и да е от тези неща, Роланд произнесе три думички, които я оставиха безмълвна.

— Светлина — изхъхри той. — Пред нас.

Тя се опита да погледне през рамо и не видя нищо, най-вероятно заради факлата, която държеше. Сетне постепенно различи едва доловимо бяло сияние.

— Още глобуси? — попита Сузана. — Които работят?

— Възможно е — рече нейният дин. — Макар че не мисля така.

Пет минути по-късно тя разбра, че може да види пода и стените на светлината от последната си факла. Земята бе покрита с дебел слой прах, под който се виждаха големи речни камъни, със сигурност дошли отвън. Безногата жена вдигна ръце над главата си (в едната продължаваше да държи горящата кост, увита в част от тениската на Стрелеца) и изкрещя тържествуващо. Многокракото чудовище й отвърна с оглушителен рев, изпълнен с такава ярост и безсилие, че кожата й настръхна, а сърцето й за малко да изхвръкне от гърдите.

— Чао, сладурче! — извика тя. — Чао, многозъркелесто копеле!

Съществото изрева отново и се хвърли напред. За миг Сузана го зърна в целия му отвратителен блясък — грамадната овална буца, която в никакъв случай не можеше да бъде наречена лице, въпреки зейналата паст; сегментираното туловище, ожулено и разранено от търкането в грапавите стени; четирите подобни на ръце придатъци, по два от всяка страна, всеки от които завършваше със страховити щипки. Безногата жена изкрещя и захвърли пламтящата кост по уродливата твар, която побърза да отстъпи назад, надавайки поредната си доза оглушителен рев.

— Майка ти никога ли не те е учила, че не трябва да дразниш животните? — попита Стрелеца, а тонът му бе толкова безизразен, че Сузана не можеше да каже дали се шегува, или не.

Пет минути по-късно вече бяха навън.

[1] „Хората от Лавандуловия хълм“ — класическа британска комедия от 1952 г, с участието на сър Алек Гинес. „Лавандулов хълм“ впоследствие се превръща в название на летните лагери за деца на хомосексуални (включително лесбийки и гейове), бисексуални и транссексуални родители. — Б. пр. ↑

[2] Популярна марка желиран горивен материал, състоящ се от денатуриран спирт, вода и тел. — Б. пр. ↑

[3] С бита сметана (нем.). — Б. пр. ↑

[4] Братски орден, основан през 1868 в Ню Йорк, чиято благотворителна дейност е насочена към подпомагане на здравеопазването, колежите и ветераните. Членовете й наброяват над милион и триста хиляди. — Б. пр. ↑

[5] Кивотниците или кивотните масони (shrine masons) принадлежат към древноарабския орден на благородниците на мистичния кивот за Северна Америка, носят фесове и се занимават с благотворителност. — Б. пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

НА БЕДЛЕНДС[1] АВЕНЮ

ЕДНО

Излязоха навън през сводест проход в ерозиралия склон. В съседство се издигаше сглобяема военна постройка, сходна по форма, но далеч по-малка от експериментална станция „Дъга 16“. Целият й покрив бе ръждясал, а около фасадата в полукръг бяха разпръснати купчинки кости. Повърхността на околните скали бе почерняла и напукана; една канара с размерите на сградата, където държаха Разрушителите в „Алгул Сиенто“, бе разцепена на две, разкривайки искрящите минерали, блещукащи в недрата й. Въздухът бе студен и воят на вятъра пронизваше ушите им, ала скалите им правеха завет. Роланд и Сузана вдигнаха глави и се вгледаха в кристалносиньото небе с безмълвна благодарност.

— Тук е имало някаква битка, нали? — попита жената.

— Да, така е — кимна нейният дин. Беше изтощен. — Голяма битка преди доста време.

Някакъв знак лежеше с табелата надолу на земята пред военната постройка. Сузана настоя Роланд да я спусне долу, за да може да го преобърне и да го разгледа. Стрелеца изпълни молбата й, след което седна с гръб към една скала и се загледа в замъка Дискордия, който вече се намираше зад тях. Две кули се издигаха в синевата — едната изглеждаше непокътната, докато горната част на другата бе напълно разрушена. Роланд си пое дълбоко дъх, опитвайки се да нормализира дишането и пулса си. Земята под краката им бе страшно студена и той нямаше никакви илюзии, че пътешествието им през Ужасните земи ще бъде лесно.

Междувременно Сузана завъртя знака и избърса от него древния слой прах. Думите, които се показаха отдолу, бяха на английски и й подействаха смразяващо:

КОНТРОЛНО-ПРОПУСКАТЕЛНИЯТ

ПУНКТ Е ЗАТВОРЕН.

ЗАВИНАГИ.

Под този надпис бе нарисувано Окото на Краля — червено и вперено в нея.

ДВЕ

В главната зала на сглобяемата военна постройка нямаше нищо друго освен купища изгнило оборудване и планини от скелети, никой от които не беше цял. В близкия склад обаче откриха страхотни изненади — десетки рафтове с консервирана храна — повече, отколкото можеха да носят — и още кутии „Стърно“. (Сузана не смяташе, че Роланд ще погледне скептично на горивото, и се оказа права.) Тя подаде глава през задната врата на склада, без да очаква, че ще намери друго освен още скелети, ала това, което зърна, надхвърли очакванията й. Върху купчината кости я очакваше количка, предназначена за кучешки впряг, подобна на онази, в която бе седяла по време на съвещанието й с Мия на върха на замъка. Тази тук бе по-малка и в много по-добро състояние. Вместо от дърво колелата бяха изработени от метал и бяха покрити с някаква синтетична материя. От двете страни стърчаха удобни за хващане ръчки и тъмнокожата жена си даде сметка, че това не е кучешка каручка, а някакъв вид рикша.

„Кефиш ли са да та впрягат, а, дърто? Щот, както гледам, май ша трябва да ма теглиш.“

Това си бе типична за Дета Уокър реплика, ала изненадващо за самата нея безногата жена се засмя.

— Какво толкова смешно има? — попита Роланд.

— Ще разбереш — рече Сузана, опитвайки се да изтика Дета Уокър от гласа си (доста неуспешно). — Съвсем скоро ще разбереш.

ТРИ

В задната част на рикшата имаше малко моторче, но и на двамата им стигаше само един поглед, за да разберат, че са минали векове, откакто е бръмчало за последен път. В склада Стрелеца откри и няколко простички инструмента, сред които и френски ключ. Той бе замръзнал с отворени челюсти, но малко смазка веднага реши проблема. Мъжът демонтира мотора с помощта на ключа и го захвърли настрани. Докато той работеше, а Сузана оглеждаше наоколо, Ко се разположи на около четирийсет крачки пред свода, от който бяха излезли, заставайки на стража срещу съществото, преследвало ги в мрака.

— Не повече от осем килограма — каза Роланд, след като избърса ръцете си в дънките си и огледа захвърления мотор, — но предполагам, че никак няма да съжалявам за липсата му, когато започна да я тегля.

— Кога потегляме? — попита тя.

— Веднага щом натоварим количката с колкото храна издържи — отвърна нейният дин и въздъхна дълбоко. Наболата му брада изпъкваше на фона на бледото му лице. Под очите му се виждаха тъмни кръгове, а страните му бяха набраздени от нови бръчки, които се спускаха от ъгълчетата на устата му към челюстта му. Изглеждаше слаб като вейка.

— Роланд, не можеш! Не и толкова скоро! Та ти си изтощен!

Той посочи към Ко, който седеше търпеливо и се взираше в зейналата тъмна паст.

— Искаш ли да бъдеш толкова близо до тази дупка, когато се спусне мрак?

— Можем да запалим огън…

— Онова може да има приятели — каза Стрелеца, — които не се боят от огъня. Докато бяхме в тунела, тази твар ни искаше само за себе си, защото си мислеше, че сме лесна плячка. Сега обаче навярно хич не го е грижа за това, особено ако е настроено отмъстително.

— Подобно същество не може да мисли — поклати глава безногата жена. — Сигурна съм. — Тя си даде сметка, че сега, след като бяха излезли навън, бе доста лесно да повярва в това. Ала щом сенките се издължат и сгъстят, навярно щеше да промени решението си.

— Според мен това е риск, който не можем да си позволим — заключи Роланд.

Макар и с неохота, Сузана реши, че мъжът беше прав.

ЧЕТИРИ

За техен късмет началото на тясната пътечка, лъкатушеща към Ужасните земи, беше равна и когато поеха нагоре по хълма, Стрелеца не възрази, щом Сузана излезе навън и заподскача зад каручката (наречена от нея „Луксозното такси на Хо Фат“), докато стигнаха до билото. Замъкът Дискордия оставаше все по-далеч зад тях и когато двете кули се скриха от погледа му, той посочи към скалната ниша до пътеката и каза:

— Тук ще лагеруваме, освен ако нямаш някакви възражения.

Така и направиха. Носеха достатъчно кости и парцали от униформи, за да запалят огън, ала Сузана знаеше, че горивото им няма да издържи дълго. Дрипите щяха да изгорят като вестник, а костите щяха да се превърнат на пепел, преди стрелките на новия часовник на Роланд (който той й показа с нещо като благоговение) да посочат полунощ. А през нощта най-вероятно нямаше да могат да запалят какъвто и да е огън и трябваше да се задоволят със студена храна от консервите. Тъмнокожата жена знаеше, че нещата можеха да бъдат далеч по-зле — според нея дневната температура бе около седем градуса, а и да не забравяме, че все пак имаха храна, — но какво ли не би дала за някой пуловер, да не говорим пък за наполеонки!

— Най-вероятно по-нататък ще намерим още неща, които да използваме за гориво — каза обнадеждено жената, когато огънят се разгоря (пламтящите кости миришеха ужасно и двамата бяха седнали откъм страната на вятъра). — Бурени… храсти… още кости… може би дори мъртво дърво.

— Едва ли — рече нейният дин. — Не и от тази страна на замъка на Пурпурния крал. Та тук няма дори дяволска трева, а тя расте навсякъде из Средния свят.

— Не можеш да си сигурен в това — изгледа го скептично тъмнокожата жена. Не беше в състояние да понесе мисълта за мразовитите дни, които ги очакваха, при положение, че най-дебелите им дрехи бяха за пролетен ден в Сентрал Парк.

— Мисля, че той е умъртвил земята, когато е помрачил Тъндърклап — въздъхна Роланд. — Тя и преди не е била кой знае колко плодородна, ала сега е направо ялова. Но човек трябва да е благодарен и за малкото. — Той се протегна и докосна пъпката, която бе избила на кожата й до долната й устна. — Преди сто години това можеше да се разпространи по цялото ти лице и да прояде кожата ти чак до костите, след което да проникне в мозъка ти и да те накара да обезумееш, преди да умреш.

— Рак? Радиация?

Стрелеца вдигна рамене, сякаш за да покаже, че нямаше никакво значение.

— От другата страна на замъка на Пурпурния крал можем да се натъкнем на пасища и гори, но тревата ще бъде погребана под снега, когато се доберем дотам, защото сезоните са обезумели. Усещам го във въздуха и го виждам в бързината, с която здрачът се спуска над деня.

Тя изстена, опитвайки се да имитира страх, ала това, което се получи, беше толкова истинско, че се изплаши. Ко наостри уши и се огледа наоколо.

— Защо не кажеш нещо по-приятно, Роланд? — попита безногата жена.

— Защото трябва да узнаеш истината — рече той. — Ще продължим напред, Сузана, ала няма да е никак лесно. В количката има достатъчно храна за цял месец… или повече, ако намалим дажбите си, което и ще сторим. Когато стигнем отново до земя, която е жива, ще потърсим животни, дори и да има сняг. Точно това ще ни трябва. И не защото ще се нуждаем от прясно месо, а защото ще ни трябват кожите им. Надявам се да не се стигне дотам, че да не можем без тях, но…

— Но се боиш, че ще стане точно така.

— Да — кимна Стрелеца. — Боя се, че ще стане точно така. Малко неща в живота действат по-обезсърчаващо от постоянния студ — не достатъчно силен, че да те убие, но неизменен, отнемащ по мъничко от енергията и телесните ти мазнини с всеки изминал миг. Боя се, че ни предстои наистина тежък преход. Ще видиш.

И тя наистина видя.

ПЕТ

„Малко неща в живота действат по-обезсърчаващо от постоянния студ.“

Дните не бяха толкова ужасни. Все пак се движеха, а движението раздвижваше кръвообращението им и напрягаше мускулите им. Откритите площи обаче изпълваха Сузана с ужас дори и денем — особено когато вятърът фучеше из необятните плата, покрити единствено с голи скали, щръкнали към синьото небе като червените пръсти на погребани каменни великани. Когато поеха под вихрушките от облаци, обозначаващи Пътя на Лъча, вятърът се усили още повече. Тя закриваше с длани лицето си, мразейки начина, по който усещаше пръстите си — вместо да се вкочанясат и да станат напълно безчувствени, те я щипеха като отворени рани. Очите й се пълнеха с вода и сълзите се стичаха по страните й. Тези следи никога не замръзваха, защото температурите не бяха толкова ниски, ала същевременно студът бе достатъчно жесток, за да превърне съществуването им в истински кошмар. За какво бе готова да продаде безсмъртната си душа по време на тези отвратителни дни и ужасни нощи? Понякога си казваше, че един пуловер би бил напълно достатъчен, а друг път си мислеше: „Не, скъпа, трябва да имаш малко самоуважение, дори сега. Готова ли си да прекараш цяла вечност в Ада — или в тодашния мрак, — само за някакъв си въшлив пуловер? Определено не!“

Добре де, може би не. Но ако дяволът-изкусител й подхвърлеше пухкава ушанка…

Толкова малко им трябваше, за да се почувстват добре. Не спираше да си мисли за това. Имаха храна, имаха и вода, защото на всеки двайсетина километра приблизително се натъкваха на помпи, които все още работеха и вадеха на повърхността струи ледена вода с минерален вкус от дълбините на Ужасните земи.

Ужасните земи. Имаше часове, дни и седмици, през които да размишлява над това словосъчетание. Какво бе направило тези земи ужасни? Отровената вода? Тукашната вода нямаше приятен вкус, ала не беше и отровна. Липсата на храна? Имаха храна, макар че впоследствие препитанието им щеше да се превърне в проблем, ако не откриеха повече. Междувременно на нея й дойде до гуша от телешката яхния с царевица, да не говорим за стафидите за закуска и стафидите за десерт. Ала поне разполагаха с храна. Гориво за тялото. Кое правеше Ужасните земи ужасни, при положение че не страдаш от липса на кльопачка и вода? Да наблюдаваш как небето се обагря в златисто и после в червеникавокафяво на запад; как става пурпурно и черно като катран на изток? Всеки ден мисълта за поредната безкрайна нощ, в която тримата щяха да се сгушат един до друг, докато вятърът фучи около скалите под студения взор на звездите, я изпълваше с нарастващ ужас. Вредом се простираше безкрайната пустош на леденото чистилище и ти си мислиш: „Само ако имах пуловер и ръкавици, щях да се чувствам добре. Само това ми трябва — пуловер и ръкавици. Защото всъщност не е чак толкова студено.“

Колко ли студено всъщност ставаше след залез слънце? Никога под нулата, беше сигурна тя, тъй като водата, която сипваше за Ко, нито веднъж не бе замръзвала. Тъмнокожата жена смяташе, че температурата пада до около пет градуса по Целзий в часовете между полунощ и разсъмване; а някои нощи сигурно бе нулева, защото виждаше тънички ледени висулки по ръба на гърнето, служещо вместо чиния на рунтавелкото.

Тя започна да наблюдава козината му. Отначало си казваше, че прави това само за да убие времето — любопитно й беше как протича метаболизмът на зверчето и до каква степен тази козина (тази разкошна козина, тази изключително пухкава козина) го топли. Постепенно обаче разпозна истинската същност на интереса си и завистта, криеща се в гласа на Дета: „На мънзъркия рунтавелник му няма нищо, кат’ падне нощта, нал’ тъй? Не, че как! Не мислиш ли, че кожата му ша стигне баш за два чифта ръкавици?“

Сузана мигновено прогонваше тези мисли, чудейки се дали човешкият дух можеше да падне още по-ниско в своя чудовищен егоизъм, ала в крайна сметка си казваше, че не иска да узнае.

С всеки изминал ден (и нощ) студът проникваше все по-дълбоко в тях, подобно на треска, която се забива все по-навътре в пръста ти. Спяха сгушени един до друг с Ко между тях, след което се завъртаха, за да стоплят и тези си страни, които бяха изложени на хапещия хлад. Възстановителният им сън никога не продължаваше дълго, без значение колко уморени се чувстваха. Когато луната започна да се топи, озарявайки мрака, те прекараха две седмици в нощни преходи, като спяха през деня. Така бе малко по-добре.

Единствените живи същества, които зърнаха, бяха едни големи черни птици, които летяха на фона на югоизточния хоризонт или се събираха по високите плата. Ако вятърът бе подходящ, Роланд и Сузана чуваха пискливите им, бъбриви разговори.

— Смяташ ли, че тези птици стават за ядене? — попита веднъж безногата жена. Луната почти бе изчезнала и те бяха възобновили дневните си преходи, за да могат да забележат навреме опасностите (на няколко пъти се натъкваха на дълбоки пукнатини, пресичащи пътеката им, а веднъж дори попаднаха на яма, която изглеждаше бездънна).

— Ти как мислиш? — попита Роланд.

— Вероятно не, ала нямам нищо против да опитам една и сама да разбера. — Тя замлъкна за момент. — Според теб с какво се хранят?

Стрелеца поклати глава. Тук пътеката лъкатушеше през фантастична вкаменена градина от остри като игли скални образувания. По-нататък стотина или повече черни, подобни на врани птици кръжаха над плоското плато или стояха кацнали на ръба му. Вперили светещите си очички в Роланд и Сузана, те ги наблюдаваха изпитателно като група съдебни заседатели.

— Може би трябва да заобиколим — предложи безногата жена. — Дали ще успеем?

— Изгубим ли пътеката, може да не я намерим отново — рече нейният дин.

— Това са глупости! Ко ще.

— Сузана, не искам да чуя нито дума повече! — сопна й се Стрелеца с такъв разгневен тон, какъвто тя не бе чувала никога преди. Гневът не беше нещо необичайно за Роланд, ала сега в тона му се долавяше някаква злоба, която едновременно я притесни и изплаши.

Следващия половин час двамата не продумаха — Роланд теглеше луксозното такси на Хо Фат, а Сузана се возеше. После тясната пътечка (тя вече я наричаше „Бедлендс Авеню“) се насочи нагоре и безногата жена скочи от количката и запълзя по земята. За подобни изпълнения бе разкъсала неговата тениска със стародавните дни на две и я бе увила около дланите си. Платът я предпазваше от острите камъни и стопляше пръстите й (макар и мъничко).

Роланд погледна към нея, след което отново се обърна към пътеката. Беше нацупен и Сузана си каза, че спътникът й със сигурност не знаеше как изглежда отстрани — като тригодишно хлапе, на което не му дават да ходи на плаж. Тя обаче за нищо на света нямаше да му каже. Навярно по-късно, когато можеха да погледнат на този кошмар от дистанцията на времето и да се засмеят. Когато вече не можеха да си спомнят какво й бе толкова ужасното на нощта с температура пет градуса, в която лежиш буден и трепериш на студената земя, докато наблюдаваш как някоя падаща звезда прорязва черното небе и си мислиш: „Само един пуловер, ето какво ми трябва. Само един пуловер и ще бъда щастлива като току-що нахранен папагал.“ И си мислиш дали кожата на Ко би стигнала за долни гащи за всеки от тях и дали като го убият, всъщност няма да направят услуга на бедното зверче; и без друго то беше толкова тъжно след смъртта на Джейк.

— Сузана — рече Роланд, — бях груб с теб и те моля за извинение.

— Няма нужда — отвърна тя.

— Напротив. Имаме си достатъчно проблеми, за да си създаваме допълнителни.

Тя мълчеше. Погледът й беше вперен в мъжа до нея, който пък от своя страна се взираше в югоизточна посока, към кръжащите там птици.

— Тези врани — промълви той.

Тъмнокожата жена продължаваше да мълчи.

— Когато бях дете, понякога ги наричахме черните птици на Ган. Разказвал съм на теб и на Еди как поръсихме трохи, след като обесиха готвача, нали?

— Да.

— Онези птици бяха същите като тези — наричаха ги крепостни врани или нещо подобно. Никога не са им казвали кралски врани, защото се хранят с мърша. Нали ме попита какво ядат… Вероятно си намират по нещичко в дворовете и улиците на замъка му, след като го е изоставил.

— Le Casse Roi Russe или Roi Rouge[2], или както там му казваш.

— Да — кимна мъжът. — Не съм съвсем сигурен, но…

Стрелеца не завърши, ала и нямаше нужда. Сузана продължи да наблюдава птиците и й се стори, че идват и отлитат в югоизточна посока. Навярно птиците означаваха, че все пак бележеха някакъв напредък. Това не беше много, но се оказа напълно достатъчно, за да повдигне духа й през остатъка от деня и да й вдъхне кураж да посрещне смело поредната мразовита нощ.

ШЕСТ

На следващата сутрин, докато ядяха студената си закуска в поредния бивак, без да запалят огън (Роланд бе обещал, че следващата нощ щяха да използват малко „Стърно“ и да си приготвят храна, която поне да е топла), Сузана попита дали може да разгледа часовника, подарен на спътника й от корпорация „Тет“. Стрелеца веднага й го подаде. Жената се вгледа в трите сигула, изобразени на капачето, неспособна да отдели взор от Кулата с възходящата й спирала от прозорчета; сетне го отвори и надзърна вътре.

— Разкажи ми отново какво ти казаха — промълви тя, без да откъсва очи от подаръка.

— Думите им се основаваха на това, което им казал един от техните добромислещи приятели — изключително талантлив човек, макар че не си спомням името му. Според него часовникът можел да спре, когато наближим Тъмната кула, или дори да тръгне назад.

— Трудно ми е да си представя „Патек Филип“, който върви назад — подметна тъмнокожата жена. — Според този часовник сега в Ню Йорк е осем и шестнайсет сутринта или вечерта. При нас ми изглежда да е около шест и половина сутринта, но май това няма особено значение, както гледам. Как можем да разберем дали тази джаджа закъснява или избързва?

Роланд спря да пълни торбата си и се замисли над въпроса.

— Виждаш ли мъничката стрелка в долния му край? Тази, която се върти самичка?

— Секундарникът, да.

— Кажи ми, когато застане отвесно.

Безногата жена се загледа в стрелката и щом тя стигна до горната част на циферблата, каза:

— Сега!

Роланд приклекна — сега, след като болката в хълбока му бе изчезнала, това вече не го затрудняваше особено. Той затвори очи и обгърна коленете си с ръце. Всяко негово издишване се превръщаше в ефирна мъгла. Сузана се опита да не го гледа — сякаш омразният студ бе станал толкова могъщ, че вече се материализираше пред тях, призрачен, но видим.

— Роланд, какво пра…

Стрелеца вдигна ръка във въздуха, без да отваря очи, и тя замълча.

Секундарникът припкаше по малката си орбита — първо надолу, а после нагоре, — докато не наближи горната част на циферблата. И точно когато стигна там…

Стрелеца отвори очи и каза:

— Това е една минута. Истинска минута, тъй както живея под Лъча.

Долната й челюст увисна.

— Как, по дяволите, направи това?

Ала нейният дин само поклати глава. Нямаше никаква представа. Единственото, което знаеше, бе, че Корт им бе казал винаги да държат времето вътре в главата си, защото не могат да разчитат на механични приспособления за неговото измерване, а и никой слънчев часовник няма да им помогне в облачен ден. Или в полунощ. Едно лято ги бе изпратил в Детската горичка западно от замъка след една тежка нощ (а там си беше доста страшничко, особено когато си сам, макар че никой от тях не се осмели да каже това на глас) със задачата да останат там и да се върнат в двора зад Голямата зала точно в минутата, определена от наставника им. Бе странно как този часовник вътре в главата му функционираше. Тоест, не функционираше (поне в началото). Не работеше. Не работеше. И не работеше. Мазолестата ръка на Корт се спускаше отново и отново, сипейки тежки удари, а самият учител ръмжеше: „Арррр, червей такъв, марш в гората утре вечерта! Сигурно много ти харесва там!“ Ала веднъж след като този часовник започна да тиктака, беше безпогрешен. Роланд го бе изгубил за известно време, тъй както светът бе изгубил посоките на компаса, но ето че си го бе възвърнал и това го караше да се чувства изключително радостен.

— Броеше ли? — попита тъмнокожата жена. — Мисисипи-едно, Мисисипи-две… нещо такова?

Той поклати глава.

— Просто зная. Кога свършва една минута или един час.

— Разправяй ги на баба си! — възкликна Сузана. — Признай си, че налучка!

— Ако съм налучкал, щях ли да се обадя точно на минутата?

— Мой да си извадил късмет — обади се Дета и го изгледа лукаво, притворила едното си око; изражение, което Роланд ненавиждаше. (Ала за нищо на света нямаше да каже това — по този начин само щеше да накара Дета Уокър да го дразни всеки път, когато се показваше навън.)

— Искаш ли да опитам отново? — попита.

— Не — отвърна Сузана и въздъхна. — Вярвам ти, което значи, че часовникът е точен до секунда. А това на свой ред означава, че не сме близо до Тъмната кула. Не още.

— Навярно не сме достатъчно близо, за да се отрази това на часовника, ала сме по-близо, отколкото някога съм бил — каза тихо Стрелеца. — Вече сме почти в сянката й. Повярвай ми, Сузана — зная го.

— Но…

В този момент над главите им се разнесе силно грачене, което бе едновременно дрезгаво и странно приглушено: Гррраа-гррраа! вместо Гаа-гаа!. Безногата жена погледна нагоре и видя една от големите черни птици — от онези, които Роланд бе нарекъл крепостни врани — летяща толкова ниско, че чуваха пляскането на крилете й. От дългия й закривен клюн висеше нещо дълго и жълтеникавозелено, което й заприлича на мъртво водорасло. Само дето май не беше съвсем мъртво.

Жената се обърна към Стрелеца и го изгледа с блеснали очи.

— Дяволска трева — кимна той. — Навярно са я донесли тук за гнездото си — определено не е за да нахрани пиленцата си. Не и с това. Дяволската трева винаги изчезва последна, когато вървиш към Затънтените земи, и винаги се появява първа, когато се връщаш от тях (какъвто е нашият случай). Сега ме изслушай, Сузана — искам добре да ме чуеш и да изтикаш тази досадна кучка Дета колкото се може по-далеч. Не ми губи времето, като ми разправяш, че не е тук, защото виждам как танцува комала в очите ти.

Тъмнокожата жена изглеждаше първо изненадана, а сетне засегната, сякаш всеки момент щеше да възрази, ала нищо не каза. Просто завъртя глава настрани, а когато отново погледна към своя дин, дори тя не почувства присъствието на онази, която Стрелеца бе нарекъл „тази досадна кучка“. Явно и Роланд бе престанал да я вижда, защото продължи:

— Мисля, че съвсем скоро ще напуснем Ужасните земи, но за твое добро е да не вярваш на очите си — няколкото сгради и оскъдно павираните пътища, на които вероятно ще се натъкнем, не означават нито сигурност, нито цивилизация. Не ни дели голямо разстояние и от замъка му, Le Casse Roi Russe. Пурпурният крал почти със сигурност се е омел оттам, но може да ни е оставил капан. Искам да отвориш добре очите и ушите си, а ако възникне необходимост от съвещание, остави на мен да говоря.

— Какво знаеш ти, което да не знам? — попита го Сузана. — Какво премълчаваш?

— Нищо — отвърна той. Беше пределно искрен. — Просто усещам нещо, Сузана. Вече сме близо до целта си, без значение какво казва този часовник. Съвсем малко ни остава да победим в похода си. Ала моят учител Корт обичаше да казва, че има едно правило без никакви изключения — „преди победата идва изкушението“. И колкото по-голяма е победата, толкова по-силно е изкушението, с което трябва да се пребориш.

Безногата жена потръпна и обгърна тялото си с ръце.

— Всичко, което искам, е да съм на топло — каза тя. — Ако никой не ми предложи купчина сухи дърва и дебел памучен костюм, за да се откажа от Кулата, навярно ще сме заедно още известно време.

Роланд си припомни една от най-важните максими на Корт — „Никога не изговаряй най-лошото на глас!“ — ала предпочете да си замълчи. Той прибра внимателно часовника и се надигна, готов да продължат нататък.

Ала Сузана явно имаше да каже още нещо:

— Сънувах онзи другия. — Нямаше никаква нужда да уточнява кого имаше предвид. — Вече три дни поред. Как се движи по следите ни. Възможно ли е да е така?

— О, да — въздъхна Роланд. — И си мисля, че стомахът му е празен.

— Гладен, Мордред е гладен — изведнъж рече безногата жена. Беше чувала тези думи в съня си.

Отново потрепери.

СЕДЕМ

Пътеката, по която вървяха, се разшири и този следобед за пръв път видяха древните плочи на пътната настилка, подаващи се тук-там под каменистата почва. Пътят ставаше все по-широк и малко преди здрачаване стигнаха до място, където друга пътека (която вероятно също е била павирана в далечното минало) се сливаше с него. Сузана забеляза ръждивия стълб, който навярно бе поддържал уличен знак навремето, ала сега на върха му нямаше нищо. На следващия ден зърнаха и първата сграда от тази страна на Федик — полусрутена съборетина с някаква преобърната табела на останките от онова, което някога е било веранда. Зад нея се издигаше разхлопан хамбар. С помощта на Стрелеца тъмнокожата жена завъртя табелата и двамата прочетоха единствената дума — „КОНЮШНЯ“, под която се мъдреше до болка познатото им червено око.

— Мисля, че пътеката, по която вървим, навремето е била дилижансов път между замъка Дискордия и Le Casse Roi Russe. — каза Стрелеца. — Почти съм убеден в това.

Преминаха покрай още сгради и още пресичащи се пътища. Това бяха покрайнините на някогашен град или село — а може би и на голям мегаполис, разпрострял се около замъка на Пурпурния крал. Но за разлика от Луд например много малко бе останало от него. Пространството между порутените сгради беше обрасло с дяволска трева, но това бе единственият признак на живот. Студът беше по-силен от всякога. На четвъртата нощ след като бяха видели враните, се опитаха да лагеруват сред останките на една по-запазена постройка, ала и двамата доловиха шепнещите в тъмнината гласове. С безразличие, което се стори стряскащо на Сузана, Роланд веднага ги определи като „домашници“ и предложи да се върнат на улицата.

— Не смятам, че могат да ни сторят нещо, ала могат да наранят малкото ни приятелче — каза Стрелеца и погали Ко, който се бе сгушил в скута му с нетипична за него боязливост.

Тъмнокожата жена бе страшно доволна, че се махат. Сградата, където се бяха опитали да лагеруват, излъчваше някакъв хлад, който й се струваше по-непоносим от физическия студ. Съществата, чийто шепот бяха чули, можеха да са древни, но това изобщо не омаловажаваше факта, че умираха от глад. Ето защо тримата за пореден път се сгушиха един в друг по средата на Бедлендс Авеню, до луксозното такси на Хо Фат и зачакаха изгревът да повиши температурата с няколко градуса. Опитаха се да запалят огън от дъските на една от съборетините, но само изхабиха две шепи „Стърно“. Гелът се стичаше по нацепените крака на древните столове, които използваха като подпалки, след което се изпаряваше. Дървото просто отказваше да се запали.

— Защо? — попита жената, докато гледаше как последните струйки дим се разсейват във въздуха. — Защо?

— Изненадана ли си, Сузана от Ню Йорк?

— Не, но искам да знам защо. Може би е твърде старо? Или е вкаменено?

— Не гори, защото ни мрази — отвърна Стрелеца с такъв тон, сякаш това бе повече от ясно. — Това е неговото място и продължава да е негово, въпреки че си е тръгнал. Всичко тук ни мрази. Ала… слушай, Сузана… Какво ще кажеш да възобновим нощните преходи? Ще се опиташ ли?

— Определено — кимна тя. — Всичко е по-добро от това да лежим на студа и да треперим като котенца, които някой току-що се е опитал да удави в бидон леденостудена вода.

Така и сториха — през остатъка от тази първа нощ, през цялата следваща и двете след нея. Тъмнокожата жена не спираше да си мисли: „Ще се разболея. Не мога да продължавам така, без да ми се лепне нещо“, ала организмът й издържа. Никой от тях не се разболя, като се изключи пъпката вляво отделната й устна, която от време на време се пукаше и от нея изтичаше малко кръв, след което раничката хващаше коричка. Единствената им болест беше постоянният студ, който ги прояждаше все по-надълбоко и по-надълбоко. Луната отново бе започнала да пълнее и една нощ Сузана си даде сметка, че вече цял месец пътуват югоизточно от Федик.

Постепенно фантастичната градина от подобни на игли скали бе заменена от някакво запустяло селище. Тъмнокожата жена нямаше никакви илюзии, че вече са напуснали Ужасните земи — дори знакът, който ги уведоми, че тази пътека някога се е наричала „КРАЛСКИЯТ ДРУМ“ (под надписа се мъдреше неизменното червено око), не успя да я убеди в това.

Селището, в което се озоваха, имаше изключително зловещ вид и Сузана се зачуди какви ли са били хората, живели тук преди. Страничните улички бяха застлани с калдъръм. Къщите бяха сгърчени и схлупени, със заострени покриви, а портите — тесни и неимоверно високи, сякаш обитателите им бяха като удължените изображения в панаирджийските огледала. Тези къщи изглеждаха като излезли от творчеството на Хауърд Филипс Лъвкрафт, Кларк Аштън Смит и Уилям Хоуп Ходжсън, събрани под зловещия лунен сърп на Лий Браун Кой[3]; къщите бяха накацали по полегатите склонове на хълмовете, по които вървяха. Тук-там някоя от тях бе рухнала под собствената си тежест — руините й имаха неприятно органичен вид, сякаш представляваха разкъсана и разложена плът, а не купчина изгнили дъски и изпотрошени стъкла. Пред погледа на Сузана отново изплуваха мъртви лица, които се взираха в нея от дъските и сенките; лица, които се обръщаха след тях и следяха пътя им с кръвожадните си мъртвешки очи. Тя внезапно си спомни за Портиера от Дъч Хил и неволно потрепери.

На четвъртата нощ, откакто бяха поели по Кралския друм, стигнаха до място, където пътят завиваше рязко на юг, напускайки Пътя на Лъча. Пред тях на по-малко от една нощ вървене (или возене, ако човек се намираше в луксозното такси на Хо Фат) се издигаше висок хълм с огромен черен замък, увенчаващ билото му. На фона на оскъдната лунна светлина Сузана си каза, че във вида му има нещо ориенталско. Кулите се удебеляваха в горната си част подобно на минарета. Те бяха свързани с фантастични мостчета, които се пресичаха над вътрешния двор. Част от тези мостчета бяха рухнали, ала повечето още стояха. В този миг Сузана си даде сметка за приглушеното боботене, което достигаше до слуха й. Не, тя бе сигурна, че не се дължеше на някакви машини… ала бе най-добре да попита Роланд за това.

— Вода — каза той.

— Каква вода? — смръщи вежди жената. — Сигурен ли си?

Той кимна.

— Абсолютно. Но за нищо на света не бих пил от нея, дори да умирам от жажда.

— Това място е лошо — промълви тя, имайки предвид не само замъка, но и безименното селище с изкорубените

(втренчени)

къщи, сред които вървяха. — И… Роланд, това място не е пусто.

— Сузана, ако усещаш, че някои духове искат да влязат в главата ти, кажи им да се разкарат.

— Това ще свърши ли работа?

— Не съм сигурен — призна нейният дин, — ала съм чувал, че подобни твари трябва да получат разрешение, за да влязат, и са готови на какви ли не хитрости, за да го сторят.

Тъмнокожата жена бе чела „Дракула“ и бе слушала разказа на татко Калахан за Джирусълъмс Лот, ето защо разбра какво има предвид Стрелеца.

Той я хвана за раменете и внимателно я обърна с гръб към замъка — който в крайна сметка можеше изобщо да не се окаже черен, а само потъмнял от времето. Денят щеше да каже. В момента пътят им бе осветен от скрития зад облаците лунен сърп.

На мястото, където бяха спрели, се пресичаха няколко пътя, повечето от които бяха криви като изпотрошени пръсти. Този, към който Роланд насочи вниманието й обаче, бе идеално прав — и Сузана си даде сметка, че това е първата напълно права улица, която вижда, откакто влязоха в изоставеното селище. Настилката й бе гладка (и не от калдъръм) и тя водеше на югоизток — по протежението на Пътя на Лъча. Високо в небето позлатените от лунните лъчи облаци се носеха като процесия от лодки.

— Забелязваш ли онова тъмно петно на хоризонта? — попита Роланд.

— Да. Тъмно петно с някаква белееща се ивица пред него. Какво е това? Знаеш ли?

— Имам едно предположение, но не съм съвсем сигурен — отвърна Стрелеца. — Да си направим кратка почивка. Слънцето ще изгрее скоро и тогава въпросите ни ще получат отговор. Освен това не искам да се приближаваме до онзи замък посред нощ.

— Щом Пурпурния крал го няма и Пътят на Лъча се простира натам — посочи с ръка, — защо изобщо трябва да се отбиваме в проклетия му замък?

— Най-малкото за да се уверим, че наистина си е отишъл. А и току-виж успеем да погодим капан на този след нас. Не крия, че се съмнявам в това — той никак не е глупав, — ала е млад, а младите често са небрежни.

— Ще го убиеш ли?

Усмивката на Стрелеца изглеждаше смразяваща на сиянието на лунните лъчи.

— Без капка колебание — гласеше отговорът му.

ОСЕМ

На сутринта Сузана се събуди от трескавата си дрямка сред провизиите, струпани в задната част на рикшата, и видя Роланд, който стоеше прав и се взираше в Пътя на Лъча. Тя се надигна, движейки се извънредно внимателно, защото беше схваната и не й се искаше да падне. Имаше чувството, че костите й са като ледени висулки под плътта й, готови да се натрошат като стъкло.

— Какво виждаш? — попита я той.

На дневната светлина бялата ивица се оказа сняг, което не я изненада особено — все пак местността ставаше все по-планинска. Това, което я изненада обаче (и изпълни сърцето й с възторг), бяха дърветата, издигащи се отвъд този снежен пояс. Зелени дървета. Живи същества.

— О, Роланд, та те изглеждат прекрасно! — възкликна жената. — Дори и стъпили в снега, изглеждат прелестно! Не мислиш ли?

— Да — отвърна той, след което я вдигна високо и я обърна с гръб към посоката, от която бяха дошли. Отвъд мрачните предградия, осеяни със зловещи къщи, се виждаше част от Ужасните земи, които бяха прекосили — каменистите плата, сред които се издигаха възлестите закривени пръсти на високите скали.

— Помисли над това — рече Стрелеца. — Там, накъдето гледаш сега, се намира Федик. Отвъд Федик е Тъндърклап. Зад Тъндърклап са Калите и гората, която бележи границата между Средния и Крайния свят. По-нататък се намира Луд, а още по-нататък — Ривър Кросинг; нейде отвъд тях се намират Западното море и голямата пустиня Мохейн. Още по-далеч, изгубени в левгите и времето, лежат руините на онова, което е останало от Вътрешния свят. Баронствата. Гилеад. Места, където дори сега има хора, които помнят любовта и светлината.

— Да — кимна Сузана, без да го разбира.

— Това бе пътят, по който пое Пурпурният крал, за да излее злото, което носеше — каза Роланд. — Той възнамеряваше да тръгне по другия път, към Тъмната кула, ала дори в безумието си бе достатъчно благоразумен да не унищожи земята, през която трябваше да премине заедно със следовниците си. — Мъжът я притегли към себе си и я целуна по челото с такава нежност, че тя едва не заплака. — Тримата ще посетим този замък и ще поставим капан на Мордред, ако късметът се усмихне на нас и се намръщи на него. Сетне ще продължим към живите земи. Там ще има дърва за огрев и достатъчно дивеч, за да си набавим прясно месо и кожи, с които да се стоплим. Можеш ли да продължиш още малко, скъпа? Можеш ли?

— Да — промълви Сузана. — Благодаря ти, Роланд.

Тя го прегърна и в същия момент погледът й се спря на червения замък. На бледата светлина от настъпващия ден можеше да види, че камъните, от които бяха изградени стените му, макар и потъмнели с течение на годините, някога бяха имали цвета на току-що пролята кръв. Това пробуди спомена за съвещанието, което бе провела с Мия на върха на замъка Дискордия — както и за пурпурната светлина, пулсираща в далечината. Там, където се намираха сега.

„Ела при мен, ако изобщо имаш намерение да поговорим, Сузана от Ню Йорк! — беше й казала ничията дъщеря. — Идвай веднага при мен, защото Кралят може да те омае дори и от голямо разстояние.“

Именно за това пулсиращо червено сияние бе говорила Мия, но…

— Изчезнало е! — извика тъмнокожата жена на Роланд. — Алената светлина от замъка — Ковачницата на Краля, както я нарече! Няма я! Дори веднъж не сме я зърнали, откакто сме тук!

— Така е — кимна нейният дин и този път усмивката му беше по-топла. — Мисля, че е изчезнала тогава, когато прекратихме работата на Разрушителите. Ковачницата на Краля вече не съществува, Сузана! И то завинаги, ако такава е волята на боговете. И заслугата за това е наша, макар че платихме жестока цена.

Този следобед достигнаха до Le Casse Roi Russe, който — както се оказа в крайна сметка — изобщо не беше обезлюден.

[1] Букв. „ужасни земи“ (англ.). — Б. пр. ↑

[2] Първото словосъчетание всъщност означава „Замъкът на руския цар“, а второто — „на червения крал“ (фр.). — Б. пр. ↑

[3] Кларк Аштън Смит (1893–1961) — американски белетрист, поет и художник, последовател на X. Ф. Лъвкрафт; Уилям Хоуп Ходжсън (1877–1918) — американски хорър класик; Лий Браун Кой (1907–1981) — американски художник, илюстрирал редица класики в жанра, сред които книгите на Лъвкрафт и списанието „Уиърд Тейлс“. — Б. пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

ЗАМЪКЪТ НА ПУРПУРНИЯ КРАЛ

ЕДНО

Оставаше им повече от километър до замъка, когато зърнаха плакатите и вимпелите по стените на сградите. Те се състояха от червени, бели и сини ленти и напомниха на Сузана за знамената от парадите по случай Деня на загиналите във войните и Четвърти юли. Сега обаче на фасадите на тези схлупени къщурки и отдавна затворените, изпразнени до шушка магазинчета подобна украса изглеждаше като руж по бузите на разложен труп.

Лицата от плакатите също й бяха познати. Ричард Никсън и Хенри Кабът Лодж[1], показващи знака на победата, с ослепителни усмивки на продавачи на коли на лицата си, а под снимката им пишеше „НИКСЪН / ЛОДЖ, ЗАЩОТО РАБОТАТА НЕ Е СВЪРШЕНА“. Джон Кенеди и Линдън Джонсън стояха един до друг, прегърнати през рамо, вдигнали свободните си ръце, а под краката им се четеше дръзкото заявление „СТОИМ НА РЪБА НА ЕДНА НОВА ГРАНИЦА[2]“.

— Имаш ли представа кой е спечелил? — попита Роланд. Сузана, която седеше в луксозното такси на Хо Фат и попиваше с очи всичко наоколо (и си мечтаеше за пуловер; дори и лека жилетка би й свършила чудесна работа, за Бога), каза:

— О, да. Кенеди, естествено.

— Той ли стана ваш дин?

— Дин на целите Съединени щати. А когато го застреляха, Джонсън пое работата му.

— Застреляха? — Стрелеца бе заинтригуван. — Истина ли казваш?

— Да. Беше убит от засада от един страхливец на име Осуалд.

— Съединените щати ли бяха най-могъщата държава в твоя свят?

— Ами, когато ме сграбчи за яката и ме издърпа в Средния свят, Русия беше най-големият ни съперник, но по принцип да.

— И хората от твоята страна избират сами своя дин, така ли? — продължаваше да разпитва Роланд. — Той не наследява трона по бащинство?

— Да — отвърна Сузана с известна загриженост. Почти очакваше Стрелеца да направи на пух и прах демократичната система. Или да й се присмее.

Ала вместо това той я изненада, като каза следното:

— Ако ми позволиш да цитирам Блейн Моно, това звучи доста добре.

— Направи ми услуга, Роланд, и не го цитирай. Нито сега, Нито когато и да било. Разбрахме ли се?

— Както кажеш — рече спътникът й, след което продължи без никаква пауза (ала с доста по-тих глас): — Дръж револвера ми в готовност, ако ти е угодно.

— Угодно ми е — отвърна също толкова тихо. Думите й прозвучаха като „уодномие“, защото тя почти не помръдна устни. Усещаше, че от сградите в тази част на Кралския друм (предимно дюкянчета и странноприемници, които сякаш бяха излезли от филмов декор за средновековно селище), ги наблюдават. Не знаеше дали става въпрос за хора, роботи или телевизионни камери, но го почувства още преди Роланд да потвърди страховете й. Трябваше само да погледне към Ко — главата на рунтавелкото се полюшваше напред-назад като махалото на часовника на дядо й, — за да разбере, че и той го усеща.

— А този Кенеди беше ли добър дин? — попита Стрелеца с обичайния си тон. Думите му увиснаха в тишината. Сузана внезапно осъзна нещо изключително приятно: за пръв път, откакто бяха напуснали Федик, не й беше студено, въпреки че се намираха съвсем близо до реката и въздухът бе влажен и вледеняващ. Бе съсредоточена до такава степен върху света около нея, че беше престанала да обръща внимание на студа. Поне засега.

— Ами, не всички смятаха така — вземи например този, който го застреля, — но според мен беше добър дин — рече. — Преди още да го изберат, казваше на хората, че има намерение да промени нещата. Вероятно по-малко от половината избиратели са повярвали в искреността му, защото повечето политици лъжат по същата причина, поради която маймуната се люлее на опашката си — защото го може. Веднага след като го избраха обаче, той започна да върши нещата, които беше обещал. Когато възникна голям проблем около едно място, наречено Куба[3], той действа толкова храбро, че… добре де, да кажем, че за теб би било удоволствие да яздиш редом с него. Когато всички разбраха колко сериозни са били намеренията му, шибаните копелета наеха тази откачалка, която го застреля.

— Оз-уалт.

Тя кимна, без да го поправя, мислейки си, че всъщност нямаше какво да поправя. Оз-уалт. Оз. Всичко се бе завъртяло, нали?

— И този Джонсън е поел властта, когато Кенеди е загинал?

— Да.

— Как се справи той?

— Когато ме отмъкна, беше малко рано да кажа, но имам чувството, че беше стар и опитен играч. „Стар хитрец“, обичахме да казваме. Разбираш ли?

— Напълно — кимна нейният дин, след което добави: — Мисля, че пристигнахме, Сузана. — С тези думи той спря луксозното такси на Хо Фат и се загледа в Le Casse Roi Russe, стиснал ръкохватките на количката.

ДВЕ

Тук Кралският друм свършваше, преливайки в широк, застлан с калдъръм преден двор, който без съмнение навремето бе охраняван толкова старателно от стражите на Пурпурния крал, както гвардията на кралица Елизабет пазеше Бъкингамския дворец. Върху паважа бе нарисувано алено око, което почти не беше избледняло с течение на времето. То не се различаваше особено добре от земята, ала Сузана предполагаше, че от горните етажи на замъка изглежда съвсем другояче, доминирайки над всичко останало в североизточна посока.

„Сигурно тая проклета гадост е нарисувана във всички други точки на компаса“ — помисли си тъмнокожата жена.

Над този външен двор, опънато между две опустели стражеви кули, се виждаше знаме, на което пишеше (с червени, бели и сини букви) следното:

„ДОБРЕ ДОШЛИ, РОЛАНД И СУЗАНА!

(а също и Ко!)

ПРОДЪЛЖАВАЙТЕ ДА СЕ ЗАБАВЛЯВАТЕ

В СВОБОДНИЯ СВЯТ!“

Замъкът отвъд вътрешния двор (и реката, която изпълняваше ролята на крепостен ров) всъщност бе изграден от тъмночервени каменни блокове, които с годините бяха придобили почти черен цвят. Кулите се удебеляваха по такъв начин в горната си част, сякаш отричаха законите на гравитацията; ако човек ги наблюдаваше по-дълго време, очите го заболяваха. Самият замък имаше строг вид и бе лишен от каквито и да е орнаменти, с изключение на окото, гравирано над арката на главния му вход. Две от мостчетата, свързващи отделните кули, бяха рухнали, обсипвайки вътрешния двор с множество каменни отломки, но шест други си стояха непокътнати, пресичайки се на различни нива по начин, който накара Сузана да си мисли за входовете и изходите на някоя пътна детелина. Също както и при къщите, вратите и прозорците бяха необичайно тесни. Дебели черни врани бяха накацали по первазите и мостчетата, взирайки се в пътешествениците с блестящите си очички.

Сузана се смъкна на земята, готова всеки миг да извади револвера на Роланд, който бе затъкнат в колана й, и пропълзя до своя дин, който се взираше в голямата порта от тяхната страна на рова. Тя бе отворена и зад нея се виждаше изгърбен каменен мост, простиращ се над реката, широка най-малко дванайсетина метра. Тъмните й води отделяха неприятна миризма и там, където се завихряха около назъбените черни скали, пяната бе жълтеникава вместо бяла.

— Какво ще правим сега? — попита безногата жена.

— За начало предлагам да чуем какво ще ни кажат тези хора — рече Стрелеца и посочи към портата в далечния край на покрития с калдъръм преден двор на замъка. Крилата й бяха разтворени и сега там се появиха двама мъже — съвсем нормални мъже, а не някакви високи и възслаби панаирджийски изроди, както бе очаквала. Когато прекосиха половината двор, зад тях изникна още един човек и забърза по петите им. Никой от тримата не беше въоръжен и щом първите двама наближиха моста, Сузана забеляза, че си приличат като еднояйчни близнаци. Този зад тях изглеждаше по същия начин — бял мъж, сравнително висок, с дълга черна коса. Значи тризнаци — двама за съвет и един за късмет, както се казваше. Бяха облечени с дънки и дебели якета, за които жената веднага им завидя. Първите двама носеха големи плетени кошове с кожени дръжки.

— Представи си ги с бради и очила и ще изглеждат досущ като Стивън Кинг, когато с Еди го видяхме за пръв път — каза тихо Роланд.

— Наистина ли? Сигурен ли си?

— Да. Помниш ли какво ти казах?

— Да оставя говоренето на теб.

— И другото — че преди победата идва изкушението. Запомни и това.

— Ще го запомня. Роланд, боиш ли се от тях?

— Мисля, че няма защо да се страхуваме от тези тримата. Ала бъди готова да стреляш.

— Не ми изглеждат въоръжени — рече тъмнокожата жена, но не биваше да забравя плетените кошове — вътре можеше да има какво ли не.

— Въпреки това бъди готова.

— Можеш да разчитащ на мен — отвърна му тя.

ТРИ

Шумът на речните води не можеше да заглуши тракането на ботушите на непознатите; те стигнаха до най-високата точка на моста и спряха там, оставяйки кошовете на земята. Третият мъж се спря в началото на моста, сключвайки благоприлично длани пред гърдите си. Сузана изведнъж долови аромата на печеното месо, което без съмнение се намираше в някой от кошовете. Определено не беше опърлено прасе. Миризмата й напомняше на смес от телешко и пилешко и бе божествена. Устата й започна да се пълни със слюнка.

— Хайл, Роланд от Гилеад! — изрече тържествено тъмнокосият мъж вдясно. — Хайл, Сузана от Ню Йорк! Хайл, Ко от Средния свят! Дълъг живот и приятни нощи!

— Единият е грозник, ала другите двама го задминават.

— Не му обръщайте внимание — каза десният двойник на Стивън Кинг.

— Не му обръщайте внимание! — подигравателно повтори другият, изкривявайки лицето си в грозна гримаса, която му придаде наистина смешен вид.

— Да ви се връща двойно! — каза Роланд, отговаряйки на по-учтивия от двамата. Той подгъна крак и се поклони небрежно, а Сузана направи реверанс според обичаите на Кала, разпервайки въображаемата си рокля. Ко приседна до левия крак на Стрелеца и се загледа съсредоточено в двамата двойници на моста.

— Ние сме уфи — каза десният мъж. — Знаеш ли какво е това, Роланд?

— Да — отвърна Стрелеца, след което се обърна към Сузана: — Това е стара дума за… всъщност древна. Той иска да каже, че са от онези същества, които могат да променят облика си. — Сетне добави шепнешком, за да не го чуят посрещачите им: — Съмнявам се, че това е вярно.

— Ала е така — обади се този вдясно.

— Лъжците съзират навсякъде лъжци — заключи онзи вляво и завъртя синьото си око по изключително циничен начин. Само едното. Тъмнокожата жена не беше виждала такова нещо.

Двойникът на Стивън Кинг зад тях продължаваше да стои безмълвен, сключил длани пред гърдите си.

— Можем да приемем каквато си форма искаме — продължи мъжът вдясно, — но имаме заповеди да изглеждаме като някого, когото познавате и на когото се доверявате.

— Ако си мислите, че се доверявам много на Стивън Кинг, жестоко се заблуждавате — изтъкна Роланд. — Той е непредвидим и досаден като козел, който ще ти изяде панталоните.

— Направихме най-доброто, на което сме способни — увери го десният двойник на писателя. — Можехме да приемем облика на Еди Дийн, ала сметнахме, че ще бъде прекалено болезнено за дамата.

— Имам чувството, че тая „дама“ е готова да се изчука и с въже, стига да го накара да остане изправено между краката й — отбеляза левият Стивън Кинг и се изхили.

— Абсолютно неуместно! — обади се най-накрая мъжът със сключените длани. Говореше с благия тон на арбитър на училищен диспут. Сузана почти очакваше да накаже Кинг Мръсната уста, изпращайки го за пет минути в килията за изтезания. Изобщо нямаше да възрази — и без това забележките му й напомняха за Еди.

Роланд обаче не обърна никакво внимание на второстепенните действия, които се разиграваха на сцената.

— Може ли всеки от вас да приеме различна форма? — обърна се той към Кинг Благата уста. Безногата жена чу как спътникът й преглъща звучно, преди да зададе въпроса си, и си даде сметка, че не беше единствената, която се мъчеше да се сдържи пред неустоимия аромат на храната в кошовете. — Може ли например един от вас да бъде сай Кинг, другият — сай Кенеди, а третият — сай Никсън?

— Добър въпрос — рече Кинг Благата уста.

— Тъп въпрос — подметна двойникът на писателя вляво. — Няма нищо общо с темата. Ама и аз съм един! Има ли изобщо екшън герой, който да не страда от дефицит на интелект?

— Принц Хамлет от Дания — обади се Кинг Арбитъра зад тях.

— Но тъй като е единственият, който ми идва наум за момента, навярно се отнася за изключението, което само потвърждава правилото.

Мръсната уста и Благата уста се обърнаха към него. Когато се увериха, че спътникът им няма какво да добави, отново се завъртяха към Роланд и Сузана.

— Тъй като всъщност представляваме едно същество — започна Благата уста — и възможностите ни са ограничени, отговорът е отрицателен. И тримата можем да сме Кенеди или Никсън, но…

— „Мармалад вчера, мармалад утре, но никога — мармалад днес[4]“ — заключи Сузана. Нямаше никаква представа защо се сети точно за това (още по-малко пък защо реши да го каже на глас), ала Кинг Арбитъра възкликна:

— Именно! — и й кимна почтително с глава.

— Да караме по-бързо! — процеди двойникът на Кинг отляво.

— Не мога да гледам тези предатели на Властелина на Аленото, без да повърна!

— Добре — каза спътникът му. — Макар че да ги наричаш „предатели“, ми се струва малко нечестно, особено ако прибавим и ка към уравнението. Понеже имената, с които сме се кръстили, ще бъдат непроизносими за вас…

— Като съперника на Супермен — господин Мксизптлък — подметна Мръсната уста.

— … можете да използвате онези, с които ни наричаше Изгубения (когото вие назовавате Пурпурния крал). Аз съм егото или азът, грубо казано, и съм Фиймало. Този до мен е Фумало. Той е нашето „то“ или подсъзнанието…

— Значи този зад вас трябва да е Файмало — прекъсна го Сузана. — Той вашият свръхаз ли е?

— Ох, просто брилянтно! — възкликна Фумало. — Хващам се на бас, че можеш дори да кажеш „суперего“, така че да не се римува с „ебе го“. — Той се наведе напред и я дари с всезнаеща усмивка. — Нали така, късокрака черна птицо от Ню Йорк?

— Не му обръщайте внимание — каза Фиймало. — Винаги се е чувствал застрашен от жените.

— Може ли да се каже, че вие сте съзнанието, подсъзнанието и суперегото на Стивън Кинг? — попита Сузана.

— Какъв добър въпрос! — Фиймало беше очарован.

— Какъв тъп въпрос! — Фумало беше отвратен. — Майка ти и баща ти имали ли са деца, Черна птицо?

— По-добре не се захващайте с мен, защото ще изкарам на бял свят Дета Уокър и ще ви затворя устата — спокойно заяви тъмнокожата жена.

В този момент Кинг Арбитъра отново благоволи да се намеси:

— Нямам нищо общо със сай Кинг, освен това, че си присвоих някои негови физически характеристики, и то за кратко. Прекрасно съзнавам, че това е цялото време, което можете да ми отделите. Ни най-малко не се интересувам от каузата ви и нямам никакво намерение да си тръгвам оттук, за да ви помагам, ала същевременно си давам сметка, че вие двамата до голяма степен сте отговорни за напускането на Изгубения. Той ме превърна в затворник и се отнасяше с мен като с дворцов шут — че даже и по-зле, сякаш му бях дресирана маймунка, — ето защо изобщо не съжалявам, че се махна от замъка. Ще ви помогна, стига да мога — поне мъничко, — но в никакъв случай няма да тръгна с вас. Наговорих ви това, „за да си изясним нещата“, както навярно би казал вашият покоен приятел Еди Дийн.

Сузана се опита да остане невъзмутима при тези думи, ала не можа. Болеше.

Както и преди Фиймало и Фумало се бяха обърнали към Файмало, докато говореше. Сега отново се завъртяха към Роланд и Сузана.

— Искреността е най-добрата политика — изрече почтително Фиймало. — Сервантес.

— Лъжците просперират — отвърна му Фумало с цинична усмивка. — Анонимен източник.

— Имаше времена, когато Изгубения ни караше да се разделяме на петима или дори седмина, и то не заради нещо друго, а защото знаеше, че боли — сподели десният двойник на Стивън Кинг. — Нямаше как да избягаме от замъка, защото го бе обградил със смъртоносни заграждения.

— Мислехме си, че ще ни убие, преди да си тръгне — каза Фумало без следа от предишния си цинизъм. На лицето му бе изписано вглъбеното и замислено изражение на човек, който си припомня бедствие, от което се е измъкнал на косъм.

Фиймало:

— Той наистина уби страшно много хора. Обезглави министър-председателя.

Фумало:

— Който страдаше от сифилис в напреднал стадий и изобщо не разбра какво се случва с него. Едно прасе в кланицата има по-голяма представа за това, което ще му се случи.

Фиймало:

— Накара целия кухненския персонал и всички прислужнички да се строят пред него…

Фумало:

— А те му бяха предани до смърт — всички, без изключение…

Фиймало:

— И ги накара да изгълтат отровата, която им даде. Можеше да ги убие и докато спят, ако толкова искаше смъртта им…

Фумало:

— Ала явно това не му е било достатъчно.

Фиймало:

— Отрова за плъхове. Те се давеха с големите кафяви парчета и умираха в гърчове пред него, докато той седеше на трона си…

Фумало:

— Който е направен от черепи, ако не знаете…

Фиймало:

— Просто си седеше там, подпрял лакът на коляното си и брадичка на юмрука си — като човек, потънал дълбоко в мислите си, който се мъчи да открие квадратурата на кръга или най-голямото просто число[5] — и ги гледаше как се гърчат и повръщат на пода в Залата за аудиенции.

Фумало (с нескрито задоволство, от което на Сузана й се повдигна):

— Някои от тях умряха, докато молеха за вода. Явно Изгубения им беше дал отрова, от която човек доста ожаднява, хе-хе. А ние си мислехме, че сме следващите!

В този момент десният двойник на Стивън Кинг най-накрая се поддаде ако не на гнева, то поне на честолюбието си:

— Ако обичаш, ще ме оставиш ли аз да разкажа това, за да могат нашите гости най-накрая да решат дали да продължат по пътя си, или да се върнат обратно?

— Глей кви сме шефове само! — изсумтя Фумало и млъкна. Над тях крепостните врани се размърдаха, без да ги изпускат от поглед. „Най-вероятно очакват да падне голямо угощение от онези, които останат на този мост“, помисли си Сузана.

— Той имаше шест от запазените магьоснически сфери — каза Фиймало. — И още докато бяхте в Кала Брин Стърджис, Изгубения съзря нещо в тях, което го накара окончателно да полудее. Не знаем със сигурност какво беше то, защото на нас не ни бе позволено да надзърнем, — ала предполагаме, че е ставало въпрос за успеха ви не само в Кала, но и за по-нататъшната ви победа — тази в „Алгул Сиенто“. Ако наистина е било така, лесно можете да си представите как плановете му да срине Кулата, като разруши Лъчите, са станали на пух и прах.

— Разбира се, че е било така — рече тихо Файмало и двамата стивънкинговци на моста веднага се завъртяха към него. — Просто няма как другояче да е станало. Това, което го е накарало да обезумее, са двата взаимноотричащи се импулса — да срине Кулата и да се добере дотам преди теб, Роланд… за да се изкачи до върха й и да я унищожи… или да я управлява. Не съм сигурен дали изобщо се е опитал да я разбере някога — единственото, което иска, е да те изпревари и да отмъкне под носа ти това, към което се стремиш. Тези неща винаги са го интересували.

— Без съмнение би ти доставило удоволствие да разбереш, че той бълнуваше и проклинаше името ти в седмиците преди да строши безценните си играчки — каза Фиймало. — Как започна да се страхува от теб, доколкото може да се страхува.

— Не и на него — възрази Фумало. — Никакво удоволствие няма да изпита този тук. Той побеждава с не по-голяма охота, отколкото губи.

— Когато Червеният крал видя, че „Алгул Сиенто“ ще падне пред вас, той разбра, че останалите Лъчи ще се възстановят — рече Файмало. — И нещо повече! Че впоследствие двата оцелели Лъча отново ще създадат другите Лъчи, изграждайки ги километър по километър и колело по колело. А ако това се случи, значи и…

Стрелеца кимна. В очите му Сузана видя съвършено ново изражение — на приятна изненада. „Може би все пак знае как да побеждава“ — помисли си тя.

— Значи и онова, което се е променило, може да се върне в предишното си състояние — завърши Роланд. — Може би това се отнася за Средния свят и Вътрешния свят. — Той направи кратка пауза. — Или дори за Гилеад. Светлината. Бялото.

— Никакво „може би“ — каза Файмало. — Ка е колело и ако колелото не се счупи, то ще се върти вечно. Освен ако Пурпурният крал не стане или Властелин на Кулата, или неин Върховен Екзекутор, всичко ще се върне в прежното си състояние.

— Лудост — каза Фумало. — И то разрушителна лудост. Ала, разбира се, Големия Червен винаги е бил безумната страна на Ган. — Той се усмихна самодоволно на Сузана и подхвърли: — Ето това са фройдистки разсъждения на тема суперего, Черна птицо.

— И след като сферите бяха разрушени и дойде краят на кланетата… — опита се да продължи Фиймало.

— Ето това искаме да разберете — прекъсна го левият двойник на Стивън Кинг. — Освен ако главите ви не са прекалено дебели, за да зацепят за кво става дума.

— И след като приключи с всичко това, той се самоуби — обади се Файмало и двамата му двойници мигом се обърнаха към него, сякаш не можеха да постъпят другояче.

— С лъжица ли го направи? — попита Роланд. — Защото така твърдеше пророчеството, с което аз и приятелите ми израснахме. Помня, че бяха някакви безсмислени стихове.

— Точно така — рече Файмало. — Мислех си, че е прерязал гърлото си с нея, защото ръбът на вдлъбнатата й част беше заострен (също като на някои чинии, ако ме разбирате — ка е като колело и винаги идва там, откъдето е започнала), но се оказа, че всъщност я е глътнал. Глътнал я е, можете ли да си представите? Огромно количество кръв се изля от устата му. Порой от кръв! Сетне той възседна най-големия си сив кон — нарича го Ние заради страната на сънищата — и го пришпори на югоизток към бялата шир на Емпатика само с една малка торбичка, закачена на седлото му! — Той се усмихна. — Тук имаше изобилни запаси от храна, ала той нямаше нужда от тях, нали разбирате? Изгубения вече не се храни.

— Почакай малко — намеси се Сузана, като вдигна ръце под формата на буквата „Т“ (бе заимствала този жест от Еди, макар че не си даваше сметка за това). — Ако е глътнал заострена лъжица и се е изпонарязал целия отвътре, да не говорим, че се е задушил…

— Май на Черната птица започна да й просветва! — възкликна Фумало и размаха ръце към небето.

— … тогава как изобщо може да прави каквото и да е?

— Изгубения не може да умре — рече Фиймало с безизразен глас, сякаш обясняваше нещо, очевидно и за тригодишно дете. — А вие…

— Нещастни мухлъовци такива… — успя да вмъкне злобничко съседът му отляво.

— … не можете да убиете човек, който вече е умрял — завърши Файмало. — Някога твоите револвери можеха да го усмъртят веднъж завинаги, Роланд…

Стрелеца отново кимна.

— Предавани от баща на син, с цеви, изработени от стоманата на великия меч на Артур Елд — Екскалибур. Да, това също бе част от пророчеството. Той със сигурност го е знаел.

— … но сега е неуязвим за тях. Изгубения вече е отвъд силите им. Той е немъртвец.

— Имаме основания да смятаме, че е затворен на един от балконите на Кулата — каза Роланд. — Немъртвец или не, Пурпурният крал няма как да се изкачи до върха, без някакъв сигул па Елд. След като познава толкова добре пророчествата, би трябвало да знае и това.

Файмало се ухили зловещо.

— Да, но както Хораций е удържал моста[6] в една история от света на Сузана, тъй и Изгубения — или Пурпурният крал — в момента държи Кулата. Успял е да се промъкне вътре, ала не може да се изкачи до върха. Това е вярно, но е вярно и друго — докато той държи Тъмната кула, вие не можете да проникнете вътре.

— Май Червеният дъртофелник не е съвсем изкукуригал — отбеляза Фиймало.

— Абе, яко му хлопа льо кратун, мен ако питаш! — добави Фумало и почука с пръст по слепоочието си, след което избухна в смях.

— Ала ако искате да продължите — каза Файмало, — ще трябва да му донесете сигулите на Елд, от които се нуждае, за да получи власт над това, на което сега е пленник.

— Първо ще трябва да ми ги отнеме със сила — каза Стрелеца. — Да ни ги отнеме. — Тонът му бе абсолютно спокоен, сякаш коментираше времето.

— Така е — съгласи се Файмало, — но помисли малко, Роланд. Ти не можеш да го убиеш с тях, ала е напълно възможно той да ги измъкне от теб, защото умът му е коварен, а ръцете му са дълги. И ако успее да стори това… Представете си един мъртъв и обезумял крал, застанал на върха на Тъмната кула с револверите, изработени от меча на Артур Елд! Той ще може да властва над нея, но си мисля, че като вземем предвид безумието му, по-скоро ще избере да я срине. И вече нищо няма да му попречи да направи това, без значение дали Лъчите я крепят или не.

Файмало ги изгледа мрачно от мястото си в далечния край на моста.

— И тогава — рече той — всичко ще потъне в мрак.

ЧЕТИРИ

По време на продължителната тишина, която се възцари между тях, всички присъстващи се замислиха над тези думи. После Фиймало каза с такъв тон, сякаш се извиняваше:

— Навярно цената няма да е толкова висока, ако вземем предвид само този свят, който наричаме Ключовия свят на Кулата, тъй като Тъмната кула съществува тук не като роза (както в повечето светове), не като безсмъртен тигър (както е в някои светове) и не като бродещо мечо-куче (както е в поне един свят)…

— Това хибрид между куче и мечка ли е? — попита изумено Сузана.

— Лейди, имаш въображение колкото една загоряла тенджера — презрително каза Фумало.

Фиймало обаче не им обърна никакво внимание.

— В този свят Кулата е самата себе си. В света, където ти, Роланд, си бил напоследък, повечето видове не са се изродили и животът е добър. Все още има енергия и надежда. Би ли рискувал да разрушиш този свят, както и другите, които сай Кинг е докоснал с въображението си и чиято същина е извлякъл? Защото не той ги е създал, както навярно знаеш. Можеш да надникнеш в утробата на Ган, ала това не те прави Ган, макар че много творци си въобразяват точно това. Би ли рискувал?

— Само питаме; изобщо не се опитваме да те убедим — рече Файмало. — Истината е проста, Стрелецо — твоята мисия вече е единствено твоя мисия. След като преминеш отвъд този замък и навлезеш в Белите земи, ти и твоите приятели отивате отвъд ка. А всъщност няма особена нужда да правите това. Всичко, през което преминахте, бе необходимо, за да спасите Лъчите и по този начин да осигурите вечното съществуване на Кулата, оста, около която всички светове и целият живот се върти. Справихте се успешно с тази задача. Ако обърнете гръб на Кулата сега, мъртвият Пурпурен крал ще остане завинаги впримчен там, където се намира.

— Това ти го казваш — обади се Сузана с тон, който повече прилягаше на Фумало.

— Без значение дали думите ви са верни или не — каза Роланд, — възнамерявам да продължа. Защото съм се зарекъл.

— На кого си се зарекъл? — избухна Файмало. За пръв път, откакто бе застанал пред тях, той раздели дланите си и ги използва, за да отметне косата от челото си. Този незначителен жест изрази разочарованието му по достатъчно красноречив начин. — Защото няма никакво пророчество за подобен обет — мога да ти гарантирам това!

— Няма и да има — отвърна невъзмутимо Стрелеца. — Зарекъл съм се пред себе си и смятам да изпълня клетвата си.

— Този човек е побъркан като Изгубения Червен — отбеляза Фумало, явно впечатлен от това.

— Добре — каза Файмало, въздъхна и отново преплете пръсти. — Направих всичко, което можах. — След което кимна на другите две трети от себе си, които го гледаха внимателно.

Двамата двойници на Стивън Кинг застанаха на едно коляно — Фиймало прегъна дясното, а Фумало — лявото. Сетне вдигнаха капаците на плетените кошове, които бяха донесли, и ги сложиха на земята. Това напомни на Сузана за момичетата от телевизионните състезания, които показват наградите на участниците.

В единия кош имаше изобилие от храна — печено пиле и свинско, телешки бутове и огромни парчета шунка. Тъмнокожата жена усети как стомахът й се разширява, сякаш искаше да погълне всичко това, и с неимоверни усилия на волята успя да потисне стенанието, надигащо се в гърлото й. Устата й преливаше от слюнка и тя вдигна ръка, за да се избърше. Тримата двойници на Кинг със сигурност знаеха как се чувства, ала поне можеше да ги лиши от удоволствието да гледат как сребристото доказателство за глада й се стича по устните и брадичката й. Ко излая силно, но не помръдна от мястото си до левия крак на своя дин.

Другият кош бе пълен с дрехи — най-отгоре се виждаха два дебели вълнени пуловера, един зелен и един червен. Коледни цветове.

— Има още и топло памучно бельо, боти с пухкава подплата и ръкавици — каза Фиймало. — В Емпатика е страшен студ по това време на годината, а на вас ви предстоят месеци път.

— В края на града ви оставихме и една лека алуминиева шейна — добави Файмало. — Можете да я натоварите на количката си, а след като достигнете до заснежените земи, да я използвате по предназначение.

— Сигурно се чудите защо правим всичко това, след като не одобряваме пътуването ви — каза Фиймало. — Истината е, че сме ви благодарни, задето останахме живи…

— Наистина си мислехме, че е свършено с нас — прекъсна го Фумало. — Както би казал Еди, „мачът е ясен“.

От тези думи също я заболя… но не толкова, колкото от вида на храната или дрехите… Как й се искаше да грабне един от тези пухкави пуловери и да го облече! Сигурно щеше да й стигне чак до средата на бедрата.

— Реших да поговоря с вас и да се опитам да ви разубедя — рече Файмало — единственият, който говореше за себе си в първо лице единствено число, отбеляза тъмнокожата жена. — И ако не успея, поне да ви дам провизиите, от които се нуждаете, за да продължите напред.

— Не можете да го убиете! — избухна Фумало. — Не разбираш ли това, дървена главо такава! Най-много да направите някоя прибързана глупост и да паднете в мъртвешките му ръце! Как можеш да си толкова загу…

— Стига! — прекъсна го Файмало с благ тон и левият двойник на Стивън Кинг веднага се усмири. — Той вече е взел решението си.

— Какво ще правите — попита Роланд, — след като ние продължим по пътя си?

Тримата вдигнаха едновременно рамене, след което Файмало — така нареченият „свръхаз“ на уфите — рече:

— Ще чакаме. Ще чакаме да видим дали матрицата на битието ще продължи да съществува или не. Междувременно ще се опитаме да почистим Le Casse и да да върнем предишния му блясък. Може отново да стане красив. С това според мен съвещанието ни приключи. Вземете даровете си заедно с нашите благодарности и най-добри пожелания.

— Дадени неохотно, ала нейсе — процеди Фумало и се усмихна. Усмивката му бе смущаваща и неочаквана.

Сузана беше готова да се втурне към кошовете. Колкото и да бе гладна за прясна храна (за прясно месо), всъщност пуловерите и топлото бельо я изкушаваха най-много. Въпреки че провизиите им вече се топяха (и най-вероятно щяха да се стопят окончателно, преди още да прекосят онова място, което уфите наричаха Емпатика), в луксозното такси на Хо Фат все още се намираха консерви с риба тон, печен боб и телешка яхния с царевица и те бяха сити. Студът обаче беше нетърпим. Той проникваше все по-надълбоко в тялото й, сякаш искаше да сграбчи сърцето й в ледените си пръсти.

Две неща я възпряха. Едното бе осъзнаването, че една-единствена стъпка напред щеше да унищожи и малкото, което бе останало от нейната воля; тя щеше да се юрне към средата на моста, да падне на колене пред този дълбок кош и да започне да рови вътре като хищна домакиня на годишната разпродажба на „Филене“[7]. След като направеше тази първа стъпка, нищо нямаше да я спре. А да загуби волята си нямаше да е най-лошото; така щеше да изгуби и самоуважението, което Одета Холмс се бе мъчила да си изгради през целия си живот въпреки пречките от страна на саботьора, който се криеше в съзнанието й.

Ала дори това нямаше да е достатъчно, за да я задържи на мястото й. Решаващ се оказа споменът за деня, когато бяха видели враната със зеленото водорасло в клюна. Враната, която правеше Грррааа-грррааа! вместо Гаа-гаа!. Да, онова в човката й беше само дяволска трева, ала не това бе важното — важното беше, че някъде наблизо растеше нещо живо. В този ден Роланд й бе казал да остави говоренето на него, както и още нещо — „преди победата идва изкушението“. Никога не бе предполагала, че най-голямото изкушение в живота й ще бъде един дебел вълнен пуловер, но…

Изведнъж тъмнокожата жена осъзна онова, което Стрелеца навярно бе разбрал ако не веднага, то малко след като тримата двойници на Стивън Кинг се бяха появили пред тях; цялата тази работа сериозно намирисваше. Не знаеше какво точно имаше в тези плетени кошове, ала дълбоко се съмняваше, че е храна и дрехи.

Тя внезапно се успокои.

— Е? — попита търпеливо Файмало. — Няма ли да дойдете и да вземете даровете, които съм ви приготвил? Трябва да дойдете, ако искате, защото аз не мога да се приближа повече — точно там, където стоят Фиймало и Фумало, минават смъртоносните ограждения на Краля. Вие можете да я преминете, но ние — не.

— Благодарим ти за любезността, сай, но се боя, че ще ти откажем — рече Роланд. — Имаме си храна, а дрехите ни чакат малко по-нататък, макар и още да са на гърбовете на дивеча, който ще си уловим. Пък и в интерес на истината не е чак толкова студено.

— Така е — съгласи се Сузана, усмихвайки се на трите еднакви — и еднакво озадачени — лица. — Хич даже.

— Ние продължаваме — заяви Стрелеца и се поклони още веднъж над подгънатия си крак.

— Казваме ви благодаря и ви желаем всичко добро — добави безногата жена и отново разпери въображаемите си поли.

Двамата стрелци се обърнаха и в същия миг Фиймало и Фумало, които продължаваха да стоят коленичили на един крак, бръкнаха в кошовете пред тях.

Сузана нямаше нужда от наставления какво да прави. Тя издърпа светкавично револвера от колана си и застреля този вляво — Фумало — в момента, в който той измъкваше някакво сребристо оръжие с дълга цев от плетения кош. От дулото му висеше нещо подобно на шал. Роланд също извади своя шестострел от кобура си и натисна спусъка с мълниеносна бързина. Враните над тях се разхвърчаха във въздуха, моментално затъмнявайки небето. Фиймало, който държеше друго от сребърните оръжия, се строполи бавно върху коша с храна — на лицето му бе изписано недоумяващо изражение, а в средата на челото му чернееше дупка от куршум.

ПЕТ

Файмало остана там, където се намираше — на другия край на моста. Дланите му продължаваха да бъдат сключени пред гърдите му, ала той вече не изглеждаше като Стивън Кинг. Лицето му беше жълтеникаво като на старец, който умира бавно и мъчително от някаква ужасна болест. Малкото коса, която му бе останала, бе сива и проскубана, а черепът му представляваше люспеста градина от екземи. Бузите, брадичката и челото му бяха осеяни с пъпки и циреи, от които течеше или гной, или кръв.

— Какво си ти всъщност? — попита Роланд.

— Човек, също като вас — отвърна примирено Файмало. — Рандо Тотфул[8] беше името ми през годините, в които служех като министър-председател на Пурпурния крал. Някога обаче бях добрият стар Остин Корнуел от Ню Йорк. Не от Ключовия свят за мое съжаление, а от друг. По едно време управлявах Ниагарския парк, а преди това имах успешна кариера в областта на рекламата. Навярно ще ви е интересно да узнаете, че съм работил и за „Ноз-а-ла“, и за „Такуро Спирит“.

Ала Сузана не обърна никакво внимание на това странно и неочаквано резюме.

— Явно в крайна сметка не е обезглавил дясната си ръчичка — подхвърли тя. — Какви бяха тия трима стивънкинговци?

— Просто фалшебство — вдигна рамене старецът. — Ще ме убиете ли? Давайте. Единственото, което искам, е да го направите бързо. Не съм добре, както и сами виждате.

— Имаше ли нещо вярно в това, което ни каза? — попита безногата жена.

Старческите му очи я изгледаха с празно изумление.

— Всичко беше вярно — каза той и пристъпи напред по моста, където други двама старци — негови отдавнашни помощници, каза си Сузана — лежаха проснати на камъните. — Всичко, с изключение на една лъжа… и това. — При тези думи той срита кошовете, така че съдържанието им се изсипа навън.

Ужасена, тъмнокожата жена изкрещя. Ко мигновено застана пред нея, разперил късичките си крачка и навел ниско озъбената си муцуна.

— Всичко е наред — промълви тя с разтреперан глас. — Просто малко се… стреснах.

Плетеният кош, който изглеждаше пълен с най-различни печени меса, всъщност съдържаше разложени човешки крайници — опърлено прасе, както се оказа в крайна сметка, и то в ужасно състояние; плътта бе синьо-черна и гъмжеше от личинки.

Що се отнася до другия кош, там нямаше никакви дрехи. След като Файмало го прекатури, пътешествениците зърнаха лъскаво кълбо умиращи змии. Блещукащите им очи бяха помътнели, а раздвоените им езици се стрелкаха апатично напред-назад; някои дори бяха престанали да се движат.

— Щяхте да ги съживите мигновено, ако ги бяхте допрели до кожата си — каза Файмало с явно съжаление в гласа си.

— Не си очаквал, че това ще се случи, нали? — попита Роланд.

— Не — призна старецът и приседна на моста, въздишайки тежко. Една от змиите се опита да пропълзи в скута му, ала той я отблъсна назад с нетърпелив и същевременно небрежен жест. — Но ми беше заповядано да направя така.

Сузана се загледа в труповете на другите двама със смесица от любопитство и страх. Фиймало и Фумало — сега просто двама мъртви старци — се разлагаха с неестествена бързина; съсухрената им, подобна на пергамент кожа хлътваше към костите, а от зейналите пори сълзеше зловонна гной. Докато ги наблюдаваше, очните ябълки на Фиймало щръкнаха като двоен перископ, придавайки учуден вид на покойника. Част от змиите се загърчиха около разлагащите се трупове, а останалите се напъхаха в коша с личинките, търсейки по-топли местенца, където да се свият. Все пак процесът на разложение бе свързан с отделяне на определена топлина и Сузана си каза, че навярно и тя би се почувствала изкушена от гниещите меса, ако беше змия например.

— Ще ме убиете ли? — попита Файмало.

— Не — поклати глава Стрелеца, — защото задълженията ти не са привършили. Скоро ще имаш още един посетител.

Министър-председателят на Пурпурния крал погледна нагоре, а във воднистите му очи проблесна искрица интерес.

— Твоят син?

— Моят и на господаря ти. Ще му предадеш ли нещо от мен?

— Ако съм жив, можеш да разчиташ на това.

— Кажи му, че съм стар и хитър, докато той е само млад. Кажи му, че ако се откаже, може да поживее още известно време, ала ще трябва да се задоволи само с мечтите си за отмъщение… макар че не зная да съм му сторил нещо, заради което да ми отмъщава. И му кажи, че ако продължи по пътя си, ще го убия, както възнамерявам да убия и Червения му баща.

— Ти или слушаш и не чуваш, или чуваш и не щеш да възприемеш — каза Файмало. Сега, след като собствената му хитрост бе разкрита (уфът се оказа пенсиониран автор на реклами от Ню Йорк), той изглеждаше сломен и грохнал. — Не можеш да убиеш създание, което вече се е самоубило. Нито пък можеш да влезеш в Тъмната кула, защото има само един вход, а балконът, където е затворен Изгубения, е над него и осигурява идеална позиция за обстрел. Пурпурният крал има предостатъчно оръжия — само сничовете му са достатъчни да ви открият и да ви накълцат на парчета, преди да сте прекосили и половината поле с рози.

— Остави ние да се тревожим за това — отвърна Роланд и Сузана си каза, че думите му бяха съвсем на място; тя вече се тревожеше. — Що се отнася до теб, ще предадеш ли съобщението ми на Мордред, когато го видиш?

Файмало махна примирено.

— Не ми размахвай ръка, глупако — намръщи се Стрелеца. — Искам да го чуя от устата ти.

— Ще предам съобщението ти — рече министър-председателят, след което добави: — Ако го срещна и проведем съвещание.

— Ще го видиш — заключи Роланд. — Всичко добро, сай — добави и тъкмо понечи да се обърне, когато Сузана го хвана за лакътя. Той се спря.

— Закълни ми се, че всичко, което ни каза, беше вярно — обърна се тя към грозното създание, свило се на покрития с калдъръм мост. Враните се бяха поуспокоили и ги наблюдаваха със студените си очи от мостчетата и кулите. Тъмнокожата жена нямаше никаква представа какво възнамеряваше да докаже или да научи с този въпрос. Щеше ли да различи лъжите му? Навярно не. Въпреки това продължи да го притиска: — Закълни се в името на баща си и в лицето му!

Старецът вдигна дясната си ръка — дланта му бе обърната към тях и Сузана видя, че дори там кожата му не бе пощадена от кървящите язви.

— Заклевам се в името на Андрю Джон Корнуел от Тиога Спрингс, Ню Йорк. Както и в лицето му. Кралят на този замък наистина полудя и наистина унищожи магьосническите сфери, които се бяха озовали в ръцете му. Наистина застави прислужниците си да вземат отрова и наистина ги гледа, докато агонизираха. — Сетне посочи към коша с разложеното месо. — Откъде според теб се сдобих с тези неща, Черна птицо? От някоя месарница за канибали?

Безногата жена реши да не обръща внимание на сарказма му.

— Той наистина тръгна към Тъмната кула. Изгубения е като кучето от онази стара приказка, което хем не може да използва за нищо сламата, хем не иска да я даде на никого. Не ви излъгах даже и за съдържанието на кошовете — просто ви показах какво има вътре и ви оставих сами да направите изводи.

Циничната му усмивка породи у Сузана желанието да му каже, че Роланд бе предугадил ситуацията още от самото начало, но реши, че не си струва.

— Казах ви само една явна лъжа — каза някогашният Остин Корнуел. — Че са ме обезглавили.

— Доволна ли си, Сузана? — попита Роланд.

— Да — кимна тя, макар че не се чувстваше така. — Да вървим.

— Качвай се тогава в луксозното такси на Хо Фат и не му обръщай гръб, докато не го изгубим от поглед. Вече знаем колко е коварен.

— Не думай — въздъхна безногата жена и послуша заръката му.

— Дълъг живот и приятни нощи — извика Файмало от мястото, където си седеше, заобиколен от гърчещи се, умиращи змии. — Дано Исус Човека се грижи за вас и за целия ви клан. И дано проявите малко разум, преди да е станало прекалено късно, и да се откажете овреме от Тъмната кула!

ШЕСТ

Щом се върнаха до мястото, където се бяха отклонили от Пътя на Лъча, за да отидат до замъка на Пурпурния крал, Роланд спря за няколко минути, за да си починат. Беше се появил слаб ветрец и вимпелите потрепваха. Вече й се струваха стари и избелели. На мястото на плакатите на Никсън, Лодж, Кенеди и Джонсън се виждаха стари графити. Цялото фалшебство — доколкото Пурпурният крал бе способен на подобни неща — бе изчезнало.

„Долу маските, долу маските — помисли си уморено тъмнокожата жена. — Купонът бе страхотен, ала свърши… и Алената смърт се възцарява над всичко.“

Тя докосна пъпката до устата си и погледна върха на пръста си. Очакваше да види кръв или гной. За нейно облекчение нямаше нищо.

— Повярва ли на нещо от онова, което ни каза? — попита Сузана.

— Почти на всичко — отвърна Роланд.

— Значи е там. В Кулата.

— Не вътре в нея — уточни Стрелеца, — а е заклещен отвън. — Той се усмихна. — Има голяма разлика.

— Ако наистина е там, какво ще правим?

— Не зная.

— Смяташ ли, че ако се добере до револверите ти, ще може да влезе вътре и да се изкачи до върха?

— Да — отговори веднага мъжът.

— И какво ще сториш по въпроса?

— Няма да му позволя да ми ги отнеме — рече Роланд с такъв тон, сякаш това се разбираше от само себе си. Все забравяше колко буквално разсъждава нейният дин. За всичко.

— Мислиш си как да погодиш капан на Мордред в замъка.

— Да — призна Стрелеца, — но като се има предвид какво открихме тук и какво ни казаха, мисля, че по-добре ще е да продължим по пътя си. Виж.

Той извади часовника си и отвори капака. Отброяващата секундите стрелка продължаваше да описва самотните си окръжности. Скоростта й същата ли беше обаче? Тъмнокожата жена не знаеше със сигурност, ала не мислеше така. Тя повдигна вежди.

— През повечето време е наред — каза нейният дин, — ала не и през цялото. Мисля, че губи по една секунда на всеки шести или седми оборот, което означава между три и шест минути на ден.

— Това не е много.

— Не е — съгласи се Стрелеца и прибра часовника си, след което допълни: — но това е само началото. Нека Мордред прави, каквото си поиска. Тъмната кула се издига отвъд бялата шир и смятам скоро да я достигна.

Сузана разбираше прекрасно нетърпението му; надяваше се само това да не отслаби бдителността му. Станеше ли така, младостта и неопитността на Мордред Дисчейн повече нямаше да имат значение. Ако Роланд направеше грешка в критичния момент, нито тя, нито той, нито пък Ко щяха да зърнат някога тази Тъмна кула.

Мислите й бяха прекъснати от пърхане на множество криле над главите им, последвано от смразяващ човешки вик, който започна като вой и се превърна в писък. Въпреки че разстоянието заглуши силата му, по никакъв начин не успя да намали ужаса и болката, с които бе пропит този вопъл. Най-накрая той заглъхна.

— Министър-председателят на Пурпурния крал достигна полянката в края на пътя — рече Стрелеца.

Спътничката му погледна към замъка. Не можеше да види нищо друго освен червено-черните крепостни стени и внезапно се почувства благодарна за това.

„Мордред е гладен“ — помисли си тъмнокожата жена. Сърцето й биеше лудо и тя си даде сметка, че никога преди не се бе чувствала толкова изплашена — дори когато лежеше до Мия по време на раждането й или се лутаха в мрака под замъка Дискордия.

„Мордред е гладен… но сега ще засити глада си.“

СЕДЕМ

Старецът, който бе започнал живота си като Остин Корнуел и щеше да го завърши като Рандо Тотфул, седеше на края на моста. Враните чакаха търпеливо над главата му; навярно усещаха, че вълненията от днешния ден не са приключили. Не усещаше студ — навярно за това спомагаха както дебелото яке, с което бе облечен, така и глътката бренди, с което се бе подкрепил преди срещата с Роланд и черната му приятелка. Е… в интерес на истината това не бе съвсем вярно. Всъщност Брас и Компсън (известни като Фиймало и Фумало) бяха вкусили по глътка от най-доброто бренди на краля, а министър-председателят бе довършил последната една трета от бутилката.

Каквато и да беше причината, важното бе, че старецът заспа и дори идването на Мордред Червената пета не го събуди. Той си седеше, подпрял брадичка на гърдите си, а между стиснатите му устни се бе проточила сребриста слюнка — досущ като бебе, заспало във високото си столче. Птиците бяха окупирали всяко свободно местенце по первазите и мостчетата — замъкът не познаваше подобно стълпотворение от врани. Навярно щяха да отлетят при появата на младия принц, ако той самият не ги бе възпрял. Мордред погледна към тях, след което махна рязко с дясната си ръка, сви я в юмрук и го насочи надолу — „Чакайте“, гласеше този жест.

Синът на Пурпурния крал се спря в началото на моста и подуши въздуха. Миризмата на разложено месо бе достатъчно привлекателна, за да го доведе тук, макар да знаеше, че Роланд и Сузана са продължили по Пътя на Лъча. Нека си кретат с домашния си рунтавелко, мислеше си момчето. Още не му бе дошло времето да запуши дупката. После. По-късно неговото Бяло татенце щеше да свали гарда си — дори и само за миг — и щеше да падне в лапичките на Мордред.

За вечеря, надяваше се паяколакът, но за обяд или за закуска също не беше зле.

Когато го видяхме за последен път, той беше

(рожбо мила, отиди и малини набери)

бебе. Създанието, което стоеше пред портите на замъка на Пурпурния крал, изглеждаше като деветгодишно момче. Но не красиво момче — никой освен обезумялата му майка не би го нарекъл хубавичък. Това се дължеше не толкова на генетичното му наследство, колкото на обстоятелството, че буквално умираше от глад. Лицето под изтощената черна коса бе изпито. Плътта под пронизващо сините му очи бе тъмнолилава. Цялата му физиономия бе осеяна с язви и циреи. Също като пъпката до устата на Сузана те може би се дължаха на пътешествието му през отровените земи, ала без съмнение диетата му също бе допринесла за разцвета им. Той можеше да си вземе консерви с храна от Федик, ала изобщо не се бе сетил за това — както Стрелеца прекрасно знаеше, момчето тепърва усвояваше начините за оцеляване. Единственото нещо, което Мордред бе взел от контролно-пропускателния пункт, беше вехтото палто на един железничар и чифт що-годе запазени ботуши. Те наистина се бяха оказали добра находка, само дето почти се бяха разпаднали по време на изнурителния преход.

Ако беше човек — или някое по-обикновено създание, менящо формата си — досега сто пъти да бе умрял в Ужасните земи, без значение дали имаше палто и ботуши или не. Ала именно защото бе онова, което беше, той викаше при себе си враните, когато чувстваше нетърпим глад, и те нямаха никакъв избор, освен да се подчинят. Птиците имаха отвратителен вкус, а буболечките, които живееха под изгорелите (и все още радиоактивни) скали, бяха още по-гнусни, но въпреки това ги преглъщаше. Веднъж докосна съзнанието на една невестулка и я накара да дойде при него. Тя се оказа едно мършаво, окаяно създание (цяло чудо бе как още не бе умряла от глад), ала му се стори като най-вкусния стек на света след враните и буболечките. Мордред прие другия си облик и сграбчи зверчето в седмокраката си прегръдка, след което я засмука жадно, докато от нея не остана само топка проскубана козина. С удоволствие щеше да похапне още десетина представители на същия вид, ала за съжаление това бе единствената невестулка наблизо.

И ето че сега го чакаше цял кош с храна. Е, малко остаряла, но какво от това? Личинките също бяха доста хранителни. Разложените меса щяха да утолят глада му, докато се добере до заснежената шир на югоизток от замъка, където ще има предостатъчно дивеч.

Преди угощението обаче трябваше да си побъбри с този старец.

— Рандо — каза Мордред. — Рандо Тотфул.

Възрастният човек потръпна, смутолеви нещо и отвори очи. Вторачи се в измършавялото момче, застанало пред него, а на лицето му бе изписано пълно недоумение. После воднистите му очи се изпълниха със страх.

— Мордред, сине на Изгубения — рече той, опитвайки се да се усмихне. — Хайл, бъдещи кралю! — Помъчи се да сгъне колене и да се поклони, ала със закъснение осъзна, че седи на земята. Опита се да се изправи, но не успя и се килна назад. Момчето се усмихна, явно развеселено — преходът през Ужасните земи не бе особено богат на забавления, — а през това време министър-председателят на баща му най-накрая успя да стане на крака.

— Не виждам никакви мъртъвци освен двама старци, които изглеждат по-дърти дори от теб — отбеляза принцът, докато се оглеждаше наоколо. — Пукнат стрелец няма — бил той от късокракия или от дългокракия вид.

— Право думаш и ти казвам благодаря, сай, разбира се, че е така, ала мога да обясня всичко, и то ведна…

— О, почакай! — прекъсна го Мордред. — Задръж си обяснението, защото искам сам да отгатна! Може би стрелецът и жената са станали жертва на змиите — на дългите дебели змии, — и ти си ги преместил в замъка, за да запазиш труповете им?

— Милорд…

— Ако е така — продължи синът на Пурпурния крал, — в тази кошница трябва да е имало много змии, защото тук буквално гъмжи от тях. Някои дори похапват от вечерята ми. — Въпреки че разчленените, разлагащи се крайници в коша пак щяха да му послужат за вечеря — или поне за част от нея — Мордред хвърли укорителен поглед на стареца. — И тъй, искам да знам дали си преместил труповете на стрелците?

Страхът изчезна от лицето на възрастния мъж и отстъпи място на примирението. Това никак не се хареса на принца — даже може да се каже, че го разгневи. Това, което искаше да види на лицето на дъртия сай Тотфул, беше не страх или примирение, а надежда. Надежда, която да унищожи с един замах в мига, когато пожелае. Обликът му потрепна. За миг старецът зърна безформената чернота, която се таеше под човешкото му тяло, и множеството крака. Сетне тя изчезна и момчето отново се появи. Поне засега.

„Нека не издъхна с писъци — помисли си някогашният Остин Корнуел. — Дайте ми поне това, о, съществуващи богове. Нека не издъхна с писъци в обятията на това чудовище.“

— Ти знаеш какво се е случило тук, млади сай. И ти, и аз прекрасно го знаем. Защо не вземеш гозбата от онзи кош — заедно със змиите, ако ги харесваш — и не оставиш стареца да изживее последните трохички от живота, който му остава? Стори го заради баща си, ако не заради себе си. Служих му добре, дори и накрая. Можех просто да си остана в замъка и да ги оставя да продължат по пътя си, ала не го направих. Поне се опитах.

— Не си имал никакъв избор — отвърна Мордред от края на моста. Не знаеше дали това е вярно или не. Не го интересуваше. Мъртвата плът не бе нищо повече от хранителни вещества, които попълваха липсите в организма му. Ала живата плът и кръв, пропита с последното дихание на един човек… това бе нещо съвсем различно. Това бе истински деликатес! — Той остави ли някакво съобщение за мен?

— Да, сай, знаеш, че е така.

— Кажи ми.

— Защо просто не го изтръгнеш от съзнанието ми?

Зловещата мигновена промяна отново настъпи. За момент съществото, застанало пред Рандо Тотфул, не беше нито човек, нито паяк с момчешки размери, а ужасяващ хибрид между двете. Устата на стареца внезапно пресъхна, докато слюнката, протекла по брадичката му по време на дрямката му, продължи да блести. В следващия миг Мордред възвърна човешкия си облик под изпокъсаното железничарско палто.

— Защото ми доставя удоволствие да го чуя от провисналия ти плювалник, ето защо — рече той на сай Тотфул.

Възрастният човек облиза устните си.

— Добре; щом си рекъл. Каза, че той е стар и опитен, докато ти си само млад и нямаш никаква представа що е хитрост и лукавство. Каза, че ако не останеш там, където ти е мястото, ще търкулне главата от раменете ти. Каза още и че с удоволствие щял да я размаха пред балкона, където е заключен Червеният ти баща, за да можело да разгледа добре физиономията на сина си.

Това бе доста повече от онова, което Роланд всъщност беше казал (както знаем много добре, понеже бяхме там), и определено бе предостатъчно за Мордред.

Ала явно не се оказа достатъчно за министър-председателя. Навярно само преди десетина дни желанието му (което бе да накара момчето да го убие по най-бързия възможен начин) щеше да бъде изпълнено. Принцът обаче бързо бе съзрял и сега устоя на първоначалния си импулс да се хвърли към стареца и да го завлече в двора на бащиния си замък, където да откъсне главата му с един замах на назъбения си крайник.

Вместо това той само погледна към птиците — които вече наброяваха стотици — и те отвърнаха на погледа му, съсредоточени като ученици при строг преподавател. Момчето размаха ръце и посочи към стареца. Въздухът изведнъж се изпълни с оглушително пърхане на криле; министър-председателят на Пурпурния крал понечи да побегне, ала преди да е направил и една-единствена стъпка, враните го връхлетяха като черен облак. Той вдигна ръце, за да защити лицето си, докато те кацаха по главата и раменете му, придавайки му вид на плашило. Този инстинктивен жест не донесе никакъв резултат; още птици накацаха по ръцете му, докато те не се спуснаха надолу под натиска на непосилното тегло. Човките им щипеха и кълвяха лицето на възрастния човек, татуирайки кожата му с кървави точици.

— Не! — извика Мордред. — Запазете кожата за мен… но можете да изядете очите.

Точно тогава, когато лакомите врани изтръгнаха очите на Рандо Тотфул от потрепващите им гнезда, някогашният министър-председател нададе онзи вик, който Роланд и Сузана чуха, докато минаваха из покрайнините на селището. Тези птици, които не можеха да си намерят място за кацане, пърхаха пред него като огромни колибрита. Накрая го вдигнаха във въздуха и го понесоха към детето-паяк, което се бе приближило към средата на моста и стоеше приклекнало там. Ботушите и дебелото му яке останаха в далечния край на моста. Междувременно онова, което очакваше сай Тотфул, се изправи на задните си крака и размаха предните във въздуха, при което червеният белег на косматия му корем се открои в пълния си блясък — Дан-Тет, Малкият Червен крал, беше гладен за жива плът.

Немощният старец се носеше към съдбата си, сляп и пищящ, протегнал ръце пред себе си, сякаш този жест можеше да му осигури някаква защита от кошмарното същество пред него. В следващия миг паякът сграбчи едната му ръка с предните си крайници, насочи я към отвратителната си паст и я схруска като захарна пръчка.

Вкусно!

ОСЕМ

Тази нощ, след като оставиха зад гърба си и последната от изкорубените, тесни и зловещи къщи, Роланд спря пред останките на някакво дребно стопанство, загледа се в порутената главна сграда и задуши трескаво въздуха.

— Какво има, Роланд? — попита го тъмнокожата жена.

— Усещаш ли мириса на дървото на това място, Сузана?

Тя подуши въздуха.

— Да… — рече, вдигайки рамене. — И какво от това?

Той се обърна към нея. На лицето му бе изписана усмивка.

— Щом усещаме миризмата му, значи можем да го изгорим.

Това се оказа вярно. Доста се поозориха, докато разпалят огъня — Роланд трябваше да приложи всичките си умения, придобити по време на дългите преходи, а Сузана изразходва половин кутия „Стърно“, — но накрая успяха. Безногата жена се разположи максимално близо до пламъците и се завърташе на равни интервали, за да стопли тялото си от всички страни. Потта изби първо по лицето и гърдите й, а после и по гърба й, доставяйки й неизмеримо удоволствие. Сузана бе забравила какво бе усещането да ти е топло и не спираше да хвърля дърва в огъня, който ставаше все по-буен и по-голям. Навярно животните, живеещи в тези земи, го възприемаха като метеорит, дошъл пламтящ от космическите простори и продължаващ да гори. Ко приседна до нея, наострил уши, и се загледа като хипнотизиран в огъня. Сузана очакваше Роланд всеки момент да възрази — да й каже да спре да разпалва проклетия огън и да го остави да доизгори, в името на баща й, — но не стана така. Той си седеше с разглобените револвери пред себе си, улисан в смазването на отделните части, а когато му стана прекалено горещо, се премести малко по-назад. Сянката му танцуваше потрепваща комала под сиянието на пламъците.

— Ще можеш ли да издържиш още една-две студени нощи? — проговори Стрелеца най-накрая.

Тя кимна.

— Щом се налага.

— Започнем ли веднъж да се изкачваме към белите земи, ще стане наистина студено — каза той. — Не мога да ти обещая, че ще палим огън през ден, но и не вярвам, че ще се наложи да прекараме повече от две поредни нощи без топлинка.

— Мислиш, че огънят ще подплаши дивеча, така ли?

Роланд кимна и започна да сглобява револверите си.

— Вдругиден ще има ли дивеч за ловуване?

— Да.

— Откъде знаеш?

Той се замисли, сетне поклати глава.

— Не мога да кажа, но… го зная.

— Можеш ли да го подушиш?

— Не.

— Да докоснеш съзнанието му?

— Не.

Тя реши да смени темата:

— Роланд, какво ще правим, ако Мордред реши да насъска птиците след нас?

Стрелеца се усмихна и посочи към пламъците. Под тях яркочервените въглени пращяха и пукаха досущ като драконов дъх.

— Няма да се приближат толкова близо до огъня.

— Ами утре?

— Утре ще бъдем толкова далеч от Le Casse Roi Russe, че дори Мордред няма да може да ги убеди да ни последват.

— Как можеш да си сигурен в това?

Нейният дин отново поклати глава, въпреки че знаеше отговора на този въпрос. Това, което знаеше, идеше от Кулата. Усещаше пулса на пробуждането й в главата си. Беше като зелен кълн, поникващ от сухо семенце. Ала все още бе прекалено рано да се каже така.

— Лягай си, Сузана — каза мъжът. — Почини си добре. Ще стоя буден до полунощ, а после ще те събудя.

— Значи ще стоим на стража, така ли?

Той кимна.

— Той дали ни наблюдава?

Роланд не беше сигурен, ала си мислеше, че отговорът на този въпрос най-вероятно бе положителен. Във въображението си виждаше едно кльощаво момче (с издут тумбак, защото бе похапнало добре), чието единствено облекло се състоеше от разпарцаливеното мръсно палто, което бе свалил от някой мъртвец. Едно кльощаво момче, легнало в някоя от тези къщи, най-вероятно на третия етаж, откъдето има хубав изглед. То седи до прозореца, притиснал колене до гърдите си за повечко топлинка, и белегът на хълбока му навярно го пробожда в кучешкия студ, докато гледа лумналите пламъци на техния огън, за който ужасно им завижда. Другото нещо, за което им завижда, е обстоятелството, че неговата полумайка и Белият му баща, които седят с гръб към него, в момента са заедно, докато той е съвсем сам.

— Най-вероятно — отвърна нейният дин.

Сузана се излегна на земята и вече възнамеряваше да поспи, когато внезапно докосна раничката до устата си и рече:

— Това не е пъпка, Роланд.

— Защо мислиш така? — повдигна вежди той, гледайки я изпитателно.

— Имах една приятелка в колежа, която страдаше от същото нещо — продължи безногата жена. — Раничката й кървеше, после спираше, накрая потъмняваше и започваше да кърви още повече. Когато тя отиде на лекар — при един специален лекар, наречен „дерматолог“ — той й каза, че има ангиома. Кръвен тумор. Накрая докторът й би инжекция с новокаин и го изряза със скалпел. Добре че отиде да се прегледа, защото всеки следващ ден това нещо пускало корените си все по-дълбоко и по-дълбоко в нея. Накрая, каза й лекарят, щяло да засегне и синусите й.

Роланд я слушаше безмълвно. Терминът, който бе използвала, се запечата в съзнанието му — „кръвен тумор“. Помисли си, че описва по перфектен начин Пурпурния крал, както и сина му Мордред.

— Ама ний ня’аме новокаин, муце — каза Дета Уокър, — и прекрасно знам, че ня’а и да си намерим скоро. Кат му дойде времето обаче, искам да земеш големия си нож и да изрежеш таа гадост от мен. И искам да го напрайш по-бързо, отколкото шибаният рунтавелник фаща муха във въздуха. Збийш ли? Зацепи ли хавата?

— Да. Сега се отпусни и си почини.

Тя послуша съвета му. Пет минути след като заспа, Дета Уокър отвори очи и

(наблюдавам те, бяло момченце)

го стрелна със злобния си поглед. Стрелеца й кимна и жената ги затвори само за да ги отвори отново след минута-две. Този път обаче това бяха очите на Сузана и когато клепките й се спуснаха, спътницата му най-накрая заспа.

Той бе обещал да я събуди в полунощ, ала реши да я остави да поспи два часа повече, съзнавайки, че топлината на огъня наистина действа отмарящо на тялото й — поне за една нощ. Когато новият му часовник каза, че е един часът, той най-накрая почувства, че преследвачът им е отвърнал взор от тях. Мордред бе изгубил битката със съня, подобно на безброй деца преди него, и в момента спеше с притиснати към гърдите си колене, увит в парцаливото си палто — едно самотно и нежелано дете, сам-самичко в запустяла, изкорубена къща.

„Дали устните му, пропити с кръвта на сай Тотфул, се бърчат и потрепват в съня му, жадувайки за гърдата, която познаха само веднъж, и за млякото, което никога не вкусиха?“

Стрелеца не знаеше и не искаше да знае. В момента бе доволен от това, че е буден в този мъртвешки час и хвърля от време на време по някое дърво в догарящите пламъци. Беше му пределно ясно, че огънят няма да издържи дълго. Дървата бяха по-нови от онези, използвани при строежа на къщите, ала пак бяха много стари и времето ги бе превърнало в камък.

Утре щяха да видят истински дървета. Първите дървета, откакто бяха напуснали Кала Брин Стърджис, като изключим растящите под изкуственото слънце на „Алгул Сиенто“ и онези от света на Стивън Кинг. Междувременно мракът се сгъстяваше. Вятърът виеше, развявайки косата на Роланд около слепоочията, пропит с едва доловимия, приятен мирис на сняг. Стрелеца отметна глава назад и се загледа в черния циферблат на звездите над главата му, всяка от които отмерваше времето, следвайки загадъчната си орбита.

[1] Американски политик (1902–1985), участвал в президентската надпревара през 1960 г, като кандидат за вицепрезидент на Никсън. — Б. пр. ↑

[2] Емблематичен за Кенеди лозунг, особено като се имат предвид честите му изказвания по време на кампанията му от рода на „Новата граница е тук, независимо дали я искаме или не.“ — Б. пр. ↑

[3] През 1962 г., когато разбира, че Съветският съюз тайно строи в Куба бази за нападение с ядрено оръжие, Кенеди решава да действа с твърда ръка и налага карантина над Куба, отправяйки ултиматум към руснаците да изтеглят ракетите си. Този момент бележи повратна точка в съветско-американските отношения, понеже и двете страни осъзнават необходимостта да отслабят напрежението, което би могло да доведе до пряк военен конфликт. — Б. пр. ↑

[4] Цитат от „Алиса в Огледалния свят“ на Луис Карол. — Б. пр. ↑

[5] Простите числа са тези, които се делят само на едно и на себе си. — Б. пр. ↑

[6] Подвигът на младия римски войник Хораций, който с шепа хора удържал мост срещу превъзхождащите ги етруски сили, е разказан от Тит Ливий в неговата история на Рим „Ab Urbi Condita“. — Б. пр. ↑

[7] Верига магазини за продажба на спално бельо. — Б. пр. ↑

[8] Замислен, дълбокомислен (англ.). — Б. пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

КОЖИ

ЕДНО

Наложи се да изкарат без огън три поредни нощи. Последната бе най-дълга — най-ужасните дванайсет часа от живота на Сузана. „По-зле ли се чувствам в сравнение с нощта, когато Еди умря? — запита се тя. — Нима искаш да кажеш, че да лежиш будна в някоя от онези стаи, съзнавайки, че никога вече няма да го видиш, не е било по-ужасно? Че миенето на лицето, ръцете и нозете му не е било по-ужасно? Че сега се чувстваш по-зле, отколкото когато го приготви за земята?“

Да. Това бе далеч по-зле. Мразеше се за това и никога нямаше да го признае пред някого, ала дълбокият, безкраен студ на тази последна нощ бе най-лошото нещо, което й се бе случвало. Тя започна да се бои от всеки повей на вятъра от земите на изток и на юг. Бе едновременно ужасяващо и безкрайно унизително да осъзнаеш колко лесно физическият дискомфорт може да те обсеби, разпространявайки се като отровен газ, покриващ цялото игрище. Мъка? Загуба? Какво означаваха тези неща пред напора на всепроникващия студ, който тръгваше от върховете на пръстите ти, пропълзяваше в шибания ти нос и се запътваше… накъде? Към мозъка ти, ако ти е угодно. И към сърцето ти. В ледената хватка на подобен студ мъката и загубата бяха само думи. Не, не бяха дори и това. Само звуци. Безсмислен брътвеж, докато седиш под звездите и очакваш утрото, което никога няма да настъпи.

Това, което влошаваше допълнително положението, бе обстоятелството, че вече бяха достигнали местата, които Роланд наричаше „подснежието“. Те представляваха низ от дълги, обрасли със зеленина склонове (по-голямата част от тревата беше бяла и безжизнена) и плитки котловини, прорязвани от пълни с лед поточета и самотни дървета, нарушаващи монотонния пейзаж. По-рано през деня Роланд й бе посочил няколко дупки в леда и бе казал, че са направени от елен; после насочи вниманието й и към купчинките изпражнения, които се виждаха тук-там. На дневната светлина подобни знаци бяха доста интересни, дори обнадеждаващи, ала сега, сред безкрайното море на нощта и неспирното тракане на зъбите й, нямаха никакво значение. Еди нямаше никакво значение. Джейк нямаше никакво значение. Тъмната кула нямаше никакво значение, нито пък огъня, който бяха запалили в покрайнините на селището около замъка. Сузана помнеше вида му, ала усещането за приятна топлина, разливаща се по тялото й, бе напълно изгубено. Също като човек, преминал отвъд границите на смъртта за миг-два и осенен от усещането за живота след смъртта, тя можеше единствено да каже, че е било прекрасно.

Роланд седеше до нея и я прегръщаше, а гърдите му се разтърсваха от време на време от пристъпи на суха кашлица. Тъмнокожата жена си каза, че навярно спътникът й се разболяваше, но това също не й оказа никакво въздействие. Единствено студът имаше власт над нея.

По едно време — малко след като зората започна да оцветява източната част на небосвода — зърна някакви оранжеви светлини, които танцуваха в далечината, отвъд мястото, където започваше снегът. Обърна се към Роланд и го попита дали има някаква идея какво представляват; не че се интересуваше чак толкова, но звученето на собствения й глас я увери, че не е мъртва. Поне засега.

— Мисля, че са таласъми.

— К-к-как-к-к-кво? — Зъбите й тракаха толкова силно, че едва говореше.

— Не зная как да ти го обясня — каза Стрелеца. — Пък и не съм сигурен дали изобщо има смисъл. Сама ще ги видиш, когато му дойде времето. А ако в момента се заслушаш, ще чуеш нещо доста по-интересно.

Отначало чу единствено въздишката на вятъра. Сетне тя отстъпи място на сухото шумолене на тревата, най-вероятно под нечии стъпки, последвано от някакво едва доловимо хрущене. Сузана знаеше на какво се дължи това — само копито, разчупващо леда, сковал поточето, можеше да издава този звук. Безногата жена знаеше и че до три-четири дни може да носи палто, направено от кожата на животното, което пиеше вода наблизо, ала това също нямаше никакво значение. Времето бе абсолютно безполезно, когато седиш буден в мрака, подложен на непрестанните атаки на хапещия студ.

И преди си бе въобразявала, че й е студено? Какъв майтап, нали?

— Ами Мордред? — попита тя. — Той там ли е — как смяташ?

— Да.

— Усеща ли студа като нас?

— Не зная.

— Не мога да издържам повече, Роланд — наистина не мога.

— Няма да ти се наложи — успокои я нейният дин. — След малко ще се зазори и очаквам, че утре вечер ще си накладем хубав огън. — Той се изкашля в юмрука си и отново я прегърна.

— Обещавам ти, че съвсем скоро ще се почувстваш по-добре, а междувременно поне сме заедно.

ДВЕ

На Мордред му бе не по-малко студено, а освен това беше съвсем сам.

Намираше се достатъчно близо, за да ги чуе; ако не думите им, то поне звука от гласовете им. Той потръпна неконтролируемо; бе натъпкал устата си с мъртва трева, защото се боеше, че Роланд ще чуе тракането на зъбите му. Палтото на железничаря се бе разпаднало на парчета и той го бе захвърлил още в покрайнините на селището около замъка; ръкавите издържаха още съвсем малко, преди да бъдат сполетени от същата участ — те останаха да гният покрай стария път, съпроводени от злобна ругатня. Добре, че ботушите все пак ставаха за нещо, след като ги омота с вървите, които бе изплел от дългите треви. Благодарение на тях те още се крепяха на краката му.

Мордред се замисли дали да не се преобрази в паяковидния си облик, знаейки, че по този начин щеше да намали въздействието на студа, ала краткият му живот бе обладан от призрака на глада и никога нямаше да престане да се бои от него, без значение с колко храна разполагаше. А боговете му бяха свидетели, че не беше много — три откъснати ръце, четири крака (два от които бяха частично изядени) и част от торс. Ако се преобразеше, щеше да омете тези оскъдни запаси за по-малко от час. И въпреки че наблизо имаше дивеч — той чу стъпките на елена също толкова ясно, както и Бялото си татенце, — принцът не бе изцяло уверен в способностите си на ловец.

Ето защо седеше, трепереше и се вслушваше в гласовете им, докато те не заглъхнаха. Навярно бяха заспали. Той също можеше да подремне мъничко. Единственото нещо, което не му позволяваше да се откаже и да се върне обратно, бе омразата, която изпитваше към тях. Това, че всеки от тях имаше другия, докато той си нямаше никого. Никого.

„Мордред е гладен — помисли си отчаяно. — На Мордред му е студено. И Мордред си няма никого. Мордред е сам-самичък.“

Момчето захапа китката си и засмука топлината, която извираше от нея. В кръвта усети и последните остатъци от живота на Рандо Тотфул… но вкусът бързо изчезна. Толкова скоро! Той бе заменен от изтъркания, до болка познат вкус на собствената му кръв.

Сам в мрака и студа, Мордред заплака.

ТРИ

Четири часа преди разсъмване под бялото небе, обещаващо дъжд или суграшица (а може би и двете едновременно), Сузана Дийн лежеше трепереща зад един дънер и наблюдаваше една от малките котловини. „Ще чуеш Ко — беше й казал Стрелеца, — както и мен. Ще направя каквото мога, за да ги подгоня пред себе си и да ти осигуря възможност за стрелба. Искам всеки твой изстрел да си заслужава.“

Това, което влошаваше нещата, бе предчувствието, че Мордред е съвсем наблизо и може да се опита да я нападне в гръб, докато тя е улисана в лова. Тъмнокожата жена не спираше да се оглежда, ала мястото, което бяха избрали, бе относително открито и затревената площ зад нея всеки път се оказваше пуста. Само веднъж зърна един едър кафяв заек да се тътри уморено, провесил уши до земята.

Най-накрая чу пронизителния лай на Ко от малката горичка вляво от нея. В следващия миг Роланд закрещя:

— Х’ях! Х’ях! Бързо! Бързо, казвам ти! Стреляй веднага! Веднага! Не губи и една-единствена… — В този момент кашлицата прекъсна думите му. Не, тази кашлица изобщо не й харесваше. Никак.

Изведнъж тя зърна движението между дърветата и за пръв път, откакто Роланд я бе накарал да признае, че в нея живее още един човек, повика Дета Уокър:

„Трябваш ми. Ако искаш отново да ти е топло, накарай ръцете ми да престанат да треперят, за да мога да стрелям точно.“

И непрестанното треперене на тялото й спря. Когато стадото елени се появи между дърветата — изобщо не беше малко; поне осемнайсет животни, предвождани от самец с великолепни рога — ръцете й също престанаха да треперят. Пръстите на дясната й ръка стискаха ръкохватката от сандалово дърво на единия револвер на Роланд.

След тях от горичката изскочи Ко и се понесе по петите на последното животно. То се оказа кошута-мутант, която тичаше на четири крака с различна дължина (петият висеше от корема й като виме), ала това не й пречеше да се движи с изумителна грация. Последен се показа Роланд — той обаче не тичаше, а си вървеше съвсем спокойно. Сузана веднага насочи вниманието си към величествения водач на стадото, вземайки го на мушка.

— Така — промърмори тя. — Малко по-надясно, пиленце, да видим дали ще можеш да го направиш. Комала-ела-ела.

И въпреки че нямаше никаква причина за това, еленът поведе стадото към мястото, където се бе притаила тъмнокожата жена. Вече се чувстваше абсолютно хладнокръвна и уверена в себе си. Зрението й се бе изострило до такава степен, че виждаше потрепването на мускулите под лъскавата кожа на самеца, белия полумесец на окото му, старата рана на крака на най-близката кошута, където козината никога нямаше да порасне отново. За мг й се прииска Еди и Джейк да бъдат от двете й страни — да почувстват това, което чувстваше, и да видят онова, което виждаше, — ала в следващия момент и това желание изчезна.

„Не убивам с револвера си; този, който убива с револвера си, е забравил лицето на баща си.“

— Убивам със сърцето си — промълви безногата жена и започна да стреля.

Първият куршум улучи водача на стадото в главата и той се строполи на лявата си страна. Изплашените животни побягнаха покрай него. Една от кошутите се опита да го прескочи и следващият куршум на Сузана я порази в най-високата точка на скока й. Самката тупна мъртва на земята, строшавайки единия си крак при падането си.

Тя чу Роланд да стреля три пъти, но не погледна към него; имаше си свои задачи и се бе отдала изцяло на изпълнението им. Всеки от оставащите четири патрона в барабана на револвера повали по едно животно и само едно от тях помръдваше, след като се строполи на земята. Дори за секунда не й мина през ума, че това бе невероятна стрелба, особено с пистолет; тя беше стрелец в края на краищата и стрелбата беше нейното призвание.

Пък и в края на краищата нямаше никакъв вятър.

Половината стадо вече лежеше мъртво на земята. Оцелелите животни (с изключение на едно) се насочиха наляво и се спуснаха по склона към поточето, изгубвайки се от поглед зад паравана на върбите. Последният елен — самец годинак — препусна точно към нея. Тъмнокожата жена реши да не губи време в презареждане, въпреки че грижливо беше наредила резервните си куршуми на едно парче кожа пред себе си; вместо това грабна една от оризиите и пръстите й веднага намериха мястото за хващане.

— Риза! — изкрещя Сузана и хвърли чинията. Тя литна над сухата трева, издигайки се леко във въздуха, съпроводена от зловещо свистене, което секна в мига, когато се вряза в шията на тичащия елен. Капки кръв полетяха като гирлянди около главата му, черни на фона на бялото небе. Касапският сатър едва ли би свършил по-чисто работата. За миг самецът продължи да препуска без глава, а кръвта шуртеше от прерязания му врат, докато галопиращото му сърце отброяваше последните си удари. Сетне предните му крака се подгънаха и животното се строполи на по-малко от десетина метра пред нея, обагряйки сухата жълтеникава трева в яркочервено.

Отчаянието и страданията от миналата нощ бяха забравени. Сковаността бе напуснала ръцете и краката й. В момента Сузана не изпитваше нито мъка, нито чувство на загуба, нито страх. Миризмата на барут и кръв от поваления елен бе горчива, ала сега й се струваше като най-приятния парфюм на света.

Тъмнокожата жена се надигна на остатъците от краката си, разпери ръце във въздуха (продължаваше да държи пистолета на Роланд в дясната си ръка) и изкрещя. Във вика й нямаше думи, нито пък можеше да има. В миговете ни на най-голям триумф езикът е безсилен.

ЧЕТИРИ

Роланд бе настоял да похапнат добре на закуска и протестите й, че студената телешка яхния с царевица прилича на някакъв отвратителен миш-маш на бучки, не доведоха до нищо. Но в два следобед според гъзарския му джобен часовник, когато студените дъждовни капки станаха ледени, тя оцени решението му. Никога досега не беше вършила толкова тежка физическа работа, а денят още не бе приключил. Роланд бе до нея през цялото време и й помагаше въпреки кашлицата. По време на краткия им, но главозамайващо вкусен обяд със сушени еленски бифтеци се бе замислила колко странен и забележителен беше мъжът до нея. След цялото това време и всички премеждия, през които бяха преминали заедно, тя все още не беше виждала задника му например. Дори и сантиметър от него. Бе го виждала да се смее и да плаче, да убива и да танцува, да спи и да кляка зад храстите със смъкнати панталони над онова, което наричаше Дънера на Облекчението. Никога не бе спала с него като жена с мъж, ала си мислеше, че го е виждала във всяка друга ситуация и… не. Дупето му продължаваше да бъде загадка за нея.

— Тази кашлица все повече започва да ми звучи като пневмония — отбеляза тъмнокожата жена малко след началото на дъжда. Сетне се улисаха в онези дейности, които Роланд наричаше авен-кар — пренасянето на убития дивеч и подготовката за превръщането му в нещо друго.

— Не се тревожи — рече й Стрелеца. — Имам това, което ми трябва, за да се излекувам.

— Истина ли казваш? — попита невярващо тя.

— Да — кимна той. — Освен това имам и тези. — Бръкна в джоба си и й показа шепа таблетки аспирин. Спътницата му забеляза, че на лицето му е изписано благоговение, и защо не? Навярно дължеше живота си на това, което наричаше „астин“. „Астин“ и „кефлет“.

Натовариха плячката си на луксозното такси на Хо Фат и поеха надолу към потока. Трябваше да повторят курса три пъти, докато пренесат всичко. След като струпаха дивеча на едно място, Роланд внимателно постави главата на самеца-годинак на върха на купчината, откъдето тя ги изгледа с изцъклените си очи.

— Това пък за кво ти е? — попита Сузана, а в гласа й се усещаше присъствието на Дета.

— Ще ни трябва всичкия мозък, който можем да използваме — отвърна Стрелеца и се изкашля сухо в юмрука си. — Работата е мръсна, но за сметка на това ще я свършим бързо.

ПЕТ

Когато струпаха плячката си до ледения поток („Поне няма мухи“, бе отбелязал Роланд), Стрелеца започна да събира мъртво дърво. Сузана знаеше, че ще запалят огън, но честно казано, нямаше кой знае каква необходимост от него — работеше усилено и поне засега й бе топло. Помъчи се да си спомни дълбините на снощното си отчаяние — как студът бе пропълзял до мозъка на костите й, превръщайки ги в стъкло — и не можа. Навярно защото тялото умееше да забравя лошите неща, каза си тя, а без неговата помощ спомените й приличаха на избелели снимки.

Преди да се отправи в търсене на дърва, Роланд проучи брега на ледения поток и изрови някакво парче скала. Когато й го подаде, безногата жена потърка с палец млечната му, загладена от водата повърхност.

— Кварц? — попита тя, ала не мислеше, че е това. Не изглеждаше съвсем като кварц.

— Не зная тази дума, Сузана — ние го наричаме „чърт“[1]. От него могат да се направят примитивни, ала доста полезни инструменти — брадви, ножове, шишове и стъргалници. На нас ни трябват стъргалници. Както и поне един чук.

— Знам какво ще стържем, но за какво ни е чукът?

— Ще ти покажа, но първо искам да се присъединиш към мен за малко — каза нейният дин, след което коленичи, хвана я за ръката и заедно се загледаха в главата на елена.

— Благодаря ти за онова, което ще получим — рече Роланд и Сузана потрепери. По същия начин говореше баща й, когато цялото семейство сядаше на масата.

„Нашето семейство е разрушено“ — помисли си тя, но не го изрече на глас. Онова, което излезе от устата й, бяха думите, на които я бяха научили още в най-ранна детска възраст:

— Боже, благодарим ти.

— Направлявай ръцете и сърцата ни, докато отделяме живота от смъртта — продума Роланд, сетне погледна към нея с вдигнати вежди, сякаш очакваше тя да каже още нещо.

И Сузана не го разочарова.

— Отче наш, който си на небесата! Да се свети Твоето име; да дойде Твоето царство; да бъде Твоята воля, както на небето, тъй и на земята; насъщния ни хляб дай ни днес; и прости нам дълговете ни, както и ние прощаваме на длъжниците си; не ни въвеждай в изкушение, но избави ни от лукавия, защото Твое е царството, и силата, и славата — вовеки.

— Това е страхотна молитва — възхити се той.

— Да — съгласи се спътницата му. — Може би не я казах точно както трябва, защото мина доста време, но е най-добрата молитва според мен. Хайде сега да се захващаме за работа, докато все още усещам ръцете си.

Роланд каза „амин“.

ШЕСТ

Стрелеца взе отрязаната глава на елена, хващайки я за едва напъпилите рога, след което я сложи пред себе си и стовари парчето скала върху черепа. Той се разцепи с глух звук, от който стомахът на Сузана се сви. Тогава мъжът сграбчи здраво рогата и ги задърпа — първо наляво, а после надясно. Тъмнокожата жена видя как черепът на животното се огъва напред-назад и извърна очи, опасявайки се да не повърне.

Нейният дин нанесе още два удара, използвайки парчето скала с хирургическа прецизност. После си послужи с ножа, за да изреже кръгче в кожата на главата, което сетне отвори като капаче, разкривайки разцепения череп отдолу. Тогава пъхна острието на ножа в най-голямата пукнатина и го използва като лост, за да достигне до мозъка на самеца. Щом направи и това, го измъкна, сложи го внимателно настрани и погледна към Сузана.

— Ще ни трябва мозъка на всеки елен, който убием — рече. — И именно за тази цел ни е необходим чукът.

— О! — въздъхна тя, след което добави глухо: — Мозък значи.

— За да направим каша за щавене. Чъртът обаче може да ни послужи и за други неща. Гледай. — Взе две парчета и ги заблъска едно в друго, докато едното не се счупи. Отчупената му повърхност не бе назъбена, а почти гладка. Жената знаеше, че това не е необичайно за метаморфните скали, но шистите и подобните на тях образувания по принцип бяха прекалено крехки, за да се направят от тях добри инструменти. Докато това вещество определено беше здраво.

— Когато получиш парчета, които са достатъчно дебели, че да ги държиш от едната страна, и тънки като остриета от другата, отделяй ги настрана — каза Роланд. — Ще ги използваме за стъргалници. Ако имахме повече време, щяхме да си направим и дръжки, но нямаме. До свечеряване ръцете ни ще се покрият с рани.

— Колко време ще ни трябва, за да си направим достатъчно стъргалници?

— Не много — отвърна Стрелеца. — Чъртът се отчупва добре, или поне така съм чувал.

Докато Роланд мъкнеше мъртво дърво в горичката от върби и елши, израсли до брега на поточето, тъмнокожата жена се отдаде на търсене на чърт. По времето, когато намери дузина големи парчета, забеляза и една гранитна скала, от която щеше да излезе чудесна наковалня.

Кварцоподобният минерал наистина се отчупваше добре и тя вече разполагаше с трийсетина стъргалника, когато Стрелеца се върна с третия си товар дърва. Той струпа подпалките на малка купчинка, която Сузана трябваше да закрие с ръце, за да я предпазят от суграшицата. Въпреки че се намираха под гъсто струпаните дървета, едва ли щеше да мине много време, преди да се измокрят до кости.

Щом огънят пламна, мъжът отстъпи няколко крачки назад, падна на колене и сключи длани.

— Пак ли ще се молиш? — попита го безногата жена.

— Човек не може да забрави лесно нещата, които е научил в детството си — отвърна й той, затвори очи за няколко секунди, а сетне доближи събраните си ръце до устата си и ги целуна. Единствената дума, която го чу да казва, беше „Ган“. После Стрелеца отвори очи, вдигна ръце и ги разпери, сякаш имитираше отлитаща птица. Когато проговори отново, гласът му беше сух и безизразен: — Добре. Да се захващаме за работа.

СЕДЕМ

Изплетоха въжета от трева, също както бе направил и Мордред, и провесиха първия елен — водача на стадото, който Сузана бе обезглавила — за задните крака от по-ниските клони на върбата. Роланд разпори корема му с ножа си и извади червата, след което затършува из вътрешностите му и изтръгна два слузести червени органа, които жената взе за бъбреци.

— Това е за треска и кашлица — рече той и отхапа от единия, сякаш беше ябълка. На Сузана й се повдигна и тя се загледа в потока, докато нейният дин приемаше лекарството си. Когато най-накрая се осмели да се обърне, го видя да изрязва кръгчета около местата, където задните крака на животното се съединяваха с тялото му.

— По-добре ли си? — попита смутено тя.

— Ще бъда — увери я нейният дин. — Сега ми помогни да сваля кожата на този юнак. Първият ще ни трябва с козината, понеже ни е нужен съд за кашата. Сега гледай внимателно.

Той пъхна пръстите си под мястото, където кожата все още бе прилепнала към тялото благодарение на тънкия пласт мазнини и мускули, хвана я здраво и дръпна рязко. Кожата се отдели с лекота почти до средата на туловището му.

— Сега направи същото от другата страна, Сузана.

Да пъхне пръстите си под кожата се оказа единствената трудна част. Този път те дръпнаха заедно и когато я обелиха до предните крака, тя смътно наподобяваше риза. Роланд я сряза с ножа си, след което се зае да изкопае дупка в земята — не много близо до горящия огън, но пак под укритието на дърветата. Жената му помогна, наслаждавайки се на начина, по който потта се стичаше по лицето и тялото й. Ямата, която издълбаха, бе шейсетина сантиметра широка и четирийсетина — дълбока. Стрелеца я покри с кожата, отъпквайки я грижливо.

През този следобед одраха осемте други елена, които бяха убили. Беше важно да го направят колкото се може по-бързо, защото изсъхването на подкожния слой мазнина и мускули щеше да затрудни значително работата им. Стрелеца поддържаше огъня добре разпален, а Сузана периодично вадеше пепел и въглени от него, оставяше ги да изстинат достатъчно, за да не прогорят дупки в покритата с кожата яма, и ги изсипваше в изкопа. Към пет следобед гърбът и ръцете на тъмнокожата жена вече я боляха жестоко, но тя стисна зъби и продължи да работи. Лицето, вратът и ръцете на Роланд бяха почернели от саждите.

— Приличаш на актьор от някоя панаирджийска трупа, който трябва да играе негър — подметна тя. — Растъс Куун например.

— Кой е този?

— Посмешище на белите. Смяташ ли, че Мордред е някъде тук и ни наблюдава? — През целия ден тя бе нащрек за момчето-паяк.

— Не — каза Роланд, спирайки се да си отдъхне. Отметна косата от челото си, при което увеличи петната си с още едно. Изглеждаше като някой от каещите се на Пепелявата сряда[2]. — Мисля, че е отишъл на лов.

— Мордред е гладен — каза жената, а сетне добави: — Можеш да докоснеш съзнанието му, нали? Поне дотолкова, че да разбереш дали е тук или не.

Стрелеца се замисли над думите й, след което каза простичко:

— Аз съм му баща.

ОСЕМ

Когато се мръкна, вече разполагаха с огромна купчина еленови кожи и одрани, обезглавени туловища, които със сигурност щяха да почернеят от мухи при по-топло време. Този път си устроиха грандиозно угощение с цвърчащи пържоли от прясно еленско месо, ала въпреки кулинарните наслади Сузана не спираше да си мисли за Мордред, който навярно седеше нейде в тъмното и гризеше вечерята си сурова. Дори да имаше кибрит, момчето не беше глупаво — със сигурност знаеше, че ако стрелците видеха друг огън, щяха мигновено да го нападнат. А тогава… бум-бум-бум, сбогом, Спайдър-бой. Изведнъж Сузана осъзна, че изпитва състрадание към него, и си каза да внимава. Синът на Пурпурния крал едва ли щеше да прояви милосърдие към тях, ако му паднеха в лапичките.

Щом се нахраниха, Роланд избърса мазните си пръсти в ризата си и каза:

— Беше невероятно вкусно.

— Абсолютно прав си.

— Хайде сега да извадим мозъците. После ще спим.

— На смени ли? — повдигна вежди безногата жена.

— Защо не? Доколкото зная, мозъците яко ги е бъз от повече хора и затова ще ги вадим на смени.

За миг тя беше прекалено изненадана да чуе един от лафовете на Еди

(яко ги е бъз)

от устата на Роланд, за да разбере, че Стрелеца се беше пошегувал. Доста дървено, но поне с добри намерения. Тя се засмя малко пресилено и каза:

— Много смешно, Роланд. Знаеш какво имах предвид.

Нейният дин кимна.

— Ще спим на смени и ще стоим на пост, да. Мисля, че така ще е най-добре.

Времето и еднообразната работа си казаха своето — беше видяла прекалено много намотани черва, за да се гнуси от някакви си мозъци. Разбиваха главите, а сетне използваха ножа на Роланд (острието му се беше изтъпило), за да отварят черепите. След като извадеха мозъците, ги отделяха грижливо настрана, сякаш бяха огромни сиви яйца. Когато и последният елен бе обезмозъчен, пръстите на Сузана бяха толкова разранени и подути, че едва можеше да ги сгъва.

— Лягай и спи — нареди й Стрелеца. — Аз ще поема първата смяна.

Тя не се възпротиви — знаеше, че пълният й корем и приятната топлина от огъня щяха да доведат съня съвсем скоро. Знаеше и нещо друго — че на другата сутрин щеше да е така схваната, че дори седенето щеше да е трудно и болезнено. Сега обаче изобщо не й пукаше за това. Бе преизпълнена с чувство на задоволство, което отчасти се дължеше на топлата храна, ала най-вече на усилната работа през деня и на усещането, че вече не се носеха по течението, а правеха нещо за себе си.

„Исусе — помисли си тя. — Май започвам да се превръщам в републиканка на дърти години.“

Изведнъж си даде сметка, че наоколо е необичайно тихо. Не се чуваха никакви звуци освен фученето на вятъра, шепота на суграшицата (която очевидно отслабваше) и прашенето на благословения огън.

— Роланд?

Той я изгледа от мястото си до огъня, вдигнал въпросително вежди.

— Спрял си да кашляш.

Мъжът се усмихна и кимна. Усмивката му бе последното нещо, което видя, преди да затвори очите си, ала Еди беше този, когото сънува.

ДЕВЕТ

Останаха три дни в лагера до потока и през това време Сузана научи повече за изработването на облекла от естествена кожа, отколкото някога бе предполагала (и доста повече от онова, което всъщност й се искаше да знае).

След като накиснаха кожите в тъмната каша от вода и пепел, те се отправиха на кратка експедиция по протежението на потока, чиято цел бе намирането на подходящи дънери. На около километър и нещо откриха това, което им трябваше, разположиха трупите срещу две върби (растящи в съседство, за да могат да работят един до друг) и започнаха да смъкват козината със стъргалниците си. Това им отне един ден. След като свършиха, изгребаха сместа, преобърнаха кожата и я напълниха отново, този път със смесица от вода и смачкани на пюре мозъци. Това „студено щавене“ беше непознато за нея. После накиснаха кожите в новата каша, където трябваше да престоят цяла нощ, а Сузана се зае да прави конци от жили и сухожилия. Роланд наостри ножа си и издялка половин дузина костни игли. Когато приключи, пръстите му кървяха. Той ги намаза с остатъците от кашата от пепел и сажди и цяла нощ спа така, а ръцете му изглеждаха тъй, сякаш бяха покрити с дебели сиво-черни ръкавици. Щом ги изми в потока на следващия ден, тъмнокожата жена с удивление забеляза, че раните са започнали да заздравяват. Тя намаза със същата смес пъпката до устата си, но й залютя ужасно и побърза да я измие.

— Искам да изрежеш това проклето нещо от лицето ми — рече.

Стрелеца поклати глава.

— Ще я оставим сама да се изцери.

— Защо?

— Да изрежеш пъпка е много лоша идея, освен ако не е абсолютно наложително. Особено тук, в този „пущинак“, както би го нарекъл Джейк.

Тя се съгласи, но когато си легна, в съзнанието й изригнаха множество картини, коя от коя по-неприятни — как циреят започва да расте, разяждайки лицето й сантиметър по сантиметър, докато не превърне цялата й глава в кървящ черен тумор. В тъмното тези образи имаха ужасяваща убедителност, ала за щастие безногата жена бе прекалено уморена, за да я тормозят дълго.

На втория ден в Кожарския лагер (както Сузана започна да нарича мястото, където се намираха) Роланд изготви нещо като голяма рамка, на която започнаха да опушват кожите. Миризмата на завършения продукт бе изненадващо приятна. „Мирише ми на кожа“ — помисли си тя, след като подуши едно от парчетата, и сетне се засмя. Точно това си беше всъщност.

На третия ден тъмнокожата жена най-накрая надмина своя дин. Шевовете на Роланд бяха рехави и не особено изпипани — тя си помисли, че ще издържат най-много месец, след което елечетата и гамашите, ушити по този начин, ще започнат да се разпадат. Тя бе доста по-сръчна. Шиенето бе умение, което бе усвоила от майка си и двете си баби. Костните игли на Стрелеца й се сториха доста груби и тя уви палеца и показалеца на дясната си ръка с еленова кожа, използвайки я като своеобразен напръстник. След това работата потръгна значително по-лесно и към средата на следобеда безногата жена вече вземаше дрехи от купчината на Роланд и повтаряше шевовете им със своите, които бяха много по-гъсти и здрави. Очакваше нейният дин да възрази — мъжката гордост бе всеизвестна, — ала той не го направи, което беше мъдър ход от негова страна, защото в противен случай Дета Уокър със сигурност щеше да реагира в типичния си стил.

В навечерието на третата им нощ в Кожарския лагер всеки от тях имаше елек, гамаши, палто и ръкавици. Последните бяха големи и смешни, но поне щяха да държат топло на ръцете им. И като страна дума за ръце, Сузана едва можеше да сгъне своите. Тя изгледа скептично останалите кожи и попита Роланд какво ще правят с тях.

Той се замисли, след което поклати глава.

— Ще ги натоварим на Хо Фат заедно с част от месото и парчета лед от потока, за да го запазим за по-дълго време.

— Ще можем ли да използваме таксито, когато стигнем до снега?

— Не — призна й той, — ала дотогава останалите кожи ще са станали на одежди, а месото ще бъде изядено.

— Просто не можеш да останеш повече тук, нали? — не спираше с въпросите си Сузана. — Чуваш нейния зов. Чуваш как Кулата те вика.

Стрелеца остана загледан в играещите пламъци, без да каже нищо. Въпросът беше риторичен.

— Как ще транспортираме провизиите си, когато стигнем до бялата шир?

— Ще си направим шейна. Пък и там ще има много дивеч.

Сузана кимна и тъкмо щеше да се излегне на земята, когато мъжът я хвана за раменете и я обърна към огъня. Лицето му се приближи до нейното и за миг тъмнокожата жена си помисли, че ще я целуне за лека нощ. Вместо това обаче мъжът се загледа съсредоточено в цирея до устата й, който вече беше хванал коричка.

— Е? — попита тя накрая. Можеше да каже и повече, ала се срамуваше от треперещия си глас.

— Мисля, че е станала по-малка. Напуснем ли веднъж Ужасните земи, може да се изцери и сама.

— Сигурен ли си?

Мъжът рязко поклати глава.

— Казах „може“. Сега си лягай, Сузана. Трябва да си починеш.

— Добре, но този път не ме оставяй да спя до късно. Искам да изпълня своята част от караула.

— Добре. Сега заспивай.

Тя го послуша и сънят я връхлетя още преди да затвори очи.

ДЕСЕТ

Намира се в Сентрал Парк и е толкова студено, че вижда дъха си. Небето е съвсем бяло — снежно небе, — ала на нея й е топло. Не, просто няма как да й е студено с палтото от еленова кожа, гамашите, елечето и собственоръчно ушитите от нея ръкавици. На главата й също има нещо, което топли ушите й — тя го сваля, изгаряща от любопитство, и вижда, че това е скиорска шапка, ала изработена от същия материал като останалата част от облеклото й. Платът е боядисан в червено и зелено, а отпред пише „ВЕСЕЛА КОЛЕДА“.

Сузана е озадачена. Можеш ли да имаш déjà vu насън? Очевидно да. Тя се оглежда наоколо и вижда Еди и Джейк, които й се усмихват. Гологлави са и тъмнокожата жена осъзнава, че това, което държи в ръцете си, е комбинация от шапките, които носеха в друг неин сън. Внезапно изпитва невероятен възторг, сякаш току-що е решила някаква нерешима задача — изчислила е квадратурата на кръга или е открила най-голямото просто число (това е само за Блейн влака, дето мамата си трака — направо мозъчна атака).

На пуловера на Еди пише „АЗ ПИЯ НОЗ-А-ЛА!“

А на този на Джейк — „АЗ КАРАМ «ТАКУРО СПИРИТ»!“

И двамата държат в ръце чаши с горещ шоколад — от онзи mit schlag отгоре, поръсен с индийско орехче.

— Кой свят е това? — пита ги тя и в същия миг осъзнава, че наблизо пеят „Тиха нощ, свята нощ“ и „Какво дете е това“.

— Трябва да го оставиш да продължи сам — казва Еди.

— Да, и трябва да се пазиш от Дондейл — добавя Джейк.

— Не разбирам — отговаря им Сузана и им показва шапката си. — Това не е ли ваше? Не беше ли на главите ви?

— Ако я искаш, вече е твоя. — Еди й подава чашата си. — Заповядай, донесъл съм ти горещ шоколад.

— Никакви двойници повече — изрича Джейк. — Това е само една шапка, ако не виждаш.

Преди да може да отговори, от небето се чува някакъв глас и сънят започва да се разпада.

— ДЕВЕТНАЙСЕТ — казва гласът. — Това е ДЕВЕТНАЙСЕТ, това е ЧИССИТ.

С всяка следваща дума светът става все по-нереален. Еди и Джейк стават полупрозрачни, а опияняващият аромат на горещия шоколад избледнява, заменен от мириса на пепел

( пепелявата сряда )

и кожа. Тя вижда, че устните на Еди помръдват, и си мисли, че той изрича някакво име, след което…

ЕДИНАЙСЕТ

— Събуди се, Сузана — рече Роланд. — Твой ред е.

Тя се надигна и се огледа наоколо. Огънят гаснеше.

— Чух го да обикаля наоколо — каза нейният дин, — но оттогава минаха няколко часа. Сузана, добре ли си? Сънуваше ли?

— Да — отвърна тя. — Този път имаше само една шапка и аз я носех.

— Не те разбирам.

Тя също не се разбираше. Сънят й вече избледняваше, както почти винаги става със сънищата, след като отворим очи. Единственото, което знаеше със сигурност, беше, че името, изречено от безмълвните устни на Еди, бе Патрик Данвил.

[1] Вид кварц, подобен на кремък. — Б. пр. ↑

[2] Седмата сряда преди Великден, отбелязваща началото на великденските пости. — Б. пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

ДЖО КОЛИНС ОТ „ОДД’С ЛЕЙН“

ЕДНО

Три седмици след съня за шапката три фигури (две големи и една малка) излязоха от горския масив, покрил хълмистата земя, и поеха през обширното поле. Едната от по-едрите фигури дърпаше другата, която бе седнала в някакво подобие на индианска шейна.

Ко тичаше напред-назад между Сузана и Роланд, а видът му издаваше повишена бдителност. Студеното време и постоянната диета от еленско месо явно му се отразяваше добре, защото бе загладил косъма. Местността, която прекосяваха в момента, в топлите дни навярно представляваше жизнерадостна, покрита с горски цветя ливада, ала сега бе погребана под сто и петдесет сантиметра сняг. Сега придвижването им беше по-лесно, тъй като се спускаха по склона, и Роланд се надяваше, че най-лошото е зад гърба им. Реално погледнато, преходът из Бялата шир не ги бе затруднил особено — поне досега. Имаше дивеч, дърва за огъня им, а в четирите случая, когато времето бе станало наистина отвратително, просто спряха и зачакаха виелиците да утихнат. Така и стана, макар че най-злата от снежните бури продължи над четирийсет и осем часа и когато отново поеха по Пътя на Лъча, откриха, че снежната покривка се е увеличила с още деветдесет сантиметра. На откритите места, където виещият вятър можеше да се развихри с пълна сила, преспите бяха големи като океански вълни; някои бяха толкова високи, че покриваха високите борове почти до върховете.

След първия ден в Бялата шир, когато видя с какви усилия Роланд дърпаше шейната (и то при положение че снегът бе едва трийсетина сантиметра дълбок), Сузана си каза, че навярно щяха да минат месеци, докато прекосят тези високи гористи хребети; ето защо се зае да му направи снегоходки. Първите й два опита бяха крайно несполучливи, ала третият получи одобрението на Стрелеца. Рамките бяха изработени от гъвкави клонки, а вътрешната част — от съшити, застъпващи се ивици еленова кожа. Спътникът й каза, че му изглеждали като сълзи.

— Как ти хрумна да ги направиш? — попита той след първия ден, в който си ги сложи. Разликата в изминатото разстояние в сравнение с предишните дни беше огромна, особено след като Роланд се научи да върви с олюляващата се моряшка походка, която не позволяваше на снега да се събира върху кожените повърхности.

— От телевизията — каза Сузана. — Когато бях малка, имаше една програма, наречена „Сарджънт Престън от Юкон“. Сарджънт Престън нямаше рунтавелко, който да му прави компания, но за сметка на това пък имаше вярното си куче Кинг. Както и да е, затворих очи и се опитах да си спомня как изглеждаха снегоходките му. — Безногата жена посочи към краката на Стрелеца. — Това е най-доброто, което можах да направя.

— Страхотни са — рече той и искреността на този простичък комплимент разпрати тръпки по цялото й тяло. Това не беше начинът, по който непременно Роланд (или всеки друг мъж) трябваше да я кара да се чувства, ала не можеше да отрече, че й харесва. Зачуди се дали това се дължи на възпитанието й, или просто бе част от женската й природа, но сетне реши, че не иска да знае.

— Дано издържат по-дълго, преди да се разпаднат — въздъхна тъмнокожата жена.

— Мисля, че си ги направила достатъчно здрави — увери я Стрелеца. — Усещам как кожата се е разтеглила малко, но това е всичко.

Снегоходките не показаха никакви признаци на разпадане и сега, докато прекосяваха обширната открита площ, Сузана приемаше по-леко факта, че Роланд я тегли, понеже усещаше, че е допринесла с нещо за похода им. От време на време Мордред навестяваше мислите й и една нощ, около десет дни след като бяха навлезли в снежното царство, помоли спътника си да сподели онова, което знаеше. Това, което я подтикна към тази стъпка, бяха думите му, че за момента няма нужда да стоят на пост и че спокойно могат да си позволят десетчасов сън, ако телата им имат нужда от него, а Ко щял да ги събуди, ако възникне някакъв проблем.

Стрелеца въздъхна и остана загледан в огъня почти цяла минута, без да промълви дума. Седеше, обгърнал коленете си с ръце, и тъмнокожата жена тъкмо си помисли, че няма да отговори на въпроса й, когато той рече:

— Продължава да ни следва, но изостава все повече и повече. В момента се бори с всички сили да си осигури храна, да ни настигне и най-вече да не умре от студ.

— Да не умре от студ? — На Сузана й беше трудно да повярва на думите му. Навсякъде около тях бе пълно с дървета.

— Той няма нито кибрит, нито „Стърно“ — вдигна рамене Роланд. — Почти съм убеден, че една нощ — преди доста време — се е доближил до един от нашите огньове, събрал е малко живи въгленчета и си е запалил огън. Разказвали са ми, че по същия начин и древните планинци са пренасяли огъня по време на дългите си преходи.

Безногата жена кимна. Бе чувала същото и в часовете по история в гимназията, въпреки че учителят беше признал, че голяма част от онова, което си мислеха, че знаят за хората от Каменната ера, изобщо не бяха знания, а сбор от догадки. Тя се зачуди каква ли част от това, което Роланд сега й каза, също са догадки, и реши да го попита.

— Не са догадки, ала не мога да го обясня. Ако е нещо като докосване, Сузана, не е същото като дарбата на Джейк. Не виждам, не чувам и дори не сънувам. Макар че… понякога сънуваме неща, които не си спомняме, след като се събудим?

— Да. — Тя се зачуди дали да му каже за бързите очни движения (така наречения „REM сън“) и за експериментите, за които бе чела в списание „Лук“, ала после реши, че така само ще усложни нещата. Вместо това сподели, че според нея всеки човек сънува неща, които не си спомня, след като се събуди.

— Дано да го видя и да го чуя в сънищата си — рече нейният дин. — Всичко, което зная, е, че полага кански усилия да ни догони. Освен това знае толкова малко за света, че е истинско чудо, дето изобщо е жив.

— Изпитваш ли съжаление към него?

— Не. Не мога да си позволя да изпитвам съжаление към него. Нито пък ти.

Ала докато казваше това, Стрелеца извърна поглед и спътницата му си помисли, че я лъже. Навярно не искаше да изпитва състрадание към Мордред, но тя бе сигурна, че поне мъничко го съжалява. Може би искаше да се надява, че момчето ще умре по време на тежкия преход — имаше множество възможности да се случи подобно нещо, като хипотермията[1] беше най-вероятният вариант, — но безногата жена не смяташе, че нейният дин е способен на това. Дори и да приемеха, че бяха избягали от ка, кръвта вода не ставаше.

Ала имаше и нещо друго — много по-силно от кръвните връзки. Знаеше го, защото го усещаше как пулсира в собствената й глава както насън, така и когато беше будна. Това бе Тъмната кула. Чувстваше, че в момента са изключително близо до нея. Нямаше никаква представа какво щяха да правят с лудия й пазител, когато — и ако — я достигнеха, ала в момента си даде сметка, че всъщност не й пукаше особено. Засега всичко, което искаше, бе да я види. Все още не можеше да си представи, че ще влезе вътре, но да я зърне… Да, да я съзре изглеждаше по-реалистично. И тя си въобразяваше, че това щеше да й бъде напълно достатъчно.

ДВЕ

Бавно си пробиваха път по заснежения склон, а Ко сновеше от Роланд към Сузана и обратно, сякаш за да се убеди, че всичко е наред. От време на време над главите им се отваряха яркосини просеки — Роланд знаеше, че Лъчът работи, изблъсквайки савана от облаци на югоизток. Иначе небето беше снежнобяло от единия хоризонт до другия и имаше онзи издут вид, който и двамата прекрасно познаваха. Щеше да вали и Стрелеца имаше предчувствието, че тази буря навярно щеше да е най-страшната от всички досега. Вятърът ставаше все по-силен, а влажността на въздуха бе достатъчна, за да вкочани всеки незащитен сантиметър кожа (след трите седмици на усърдно шиене това означаваше челата и върха на носовете им). Поривите на вятъра вдигаха огромни прозирни завеси от сняг, които се носеха около тях като фантастични балетисти, непрекъснато променящи облика си.

— Красиви са, нали? — попита Сузана с капчица тъга в гласа си.

Роланд от Гилеад, който никога не се бе проявявал като ценител на красотата (освен веднъж, много отдавна, в баронството Меджис), изсумтя. Той знаеше какво би било красиво за него — добро укритие по време на виелицата, което да им свърши повече работа от клоните на дърветата. Ето защо почти не повярва на очите си, когато вятърът поутихна и снежните завеси се спуснаха на земята. Стрелеца изтърва повода, с който теглеше шейната, отиде до Сузана (провизиите им бяха завързани зад нея) и падна на едно коляно. Както бе облечен в кожи от главата до петите, повече приличаше на някакво същество от рода на Голямата стъпка или Йети, отколкото на човек.

— Какво мислиш за това? — попита той.

Вятърът отново се надигна и за миг заличи всичко, което мъжът беше видял. Когато се успокои, покровът над главите им се разкъса и слънчевите лъчи озариха снежното поле, което заискри така, сякаш бе осеяно с миниатюрни елмази. Сузана заслони очи с едната си ръка, погледна надолу и видя нещо като преобърнато „Т“, издълбано в снега. Хоризонталната черта (която бе по-близо до тях) беше относително къса, навярно не повече от шейсетина метра във всяка посока; вертикалната обаче беше изключително дълга, стигаше чак до хоризонта и сетне се губеше нейде отвъд.

— Пътища! — възкликна тя. — Някой е прокарал пътища тук долу, Роланд!

Стрелеца кимна.

— И аз си помислих същото, но исках и ти да го кажеш. Виждам и още нещо.

— Какво? Очите ти са по-силни от моите.

— Когато се приближим, сама ще го зърнеш.

Той понечи да се изправи, ала безногата жена го хвана за ръката.

— Не ме тормози така. Какво е?

— Покриви — отвърна нейният дин. — Мисля, че там долу има къщи. А може би и цял град.

— Хора? Да не искаш да кажеш, че има хора?

— Ами над една от къщите се вижда нещо като дим, макар че не съм съвсем сигурен с това бяло небе.

Тя не знаеше дали иска да види други хора или не. Това определено щеше да усложни нещата.

— Роланд, трябва да сме адски внимателни.

— Да — кимна мъжът и отново зае мястото си пред шейната. Преди да го вдигне, се спря да намести колана си, спускайки кобура малко по-ниско, за да е по-удобно на лявата му ръка.

Час по-късно стигнаха до кръстопътя. Триметровият снежен насип и следите от вериги в отъпкания сняг наведоха Сузана на мисълта, че оттук най-вероятно е минавал снегорин. От най-високата точка на насипа стърчеше стълб, чийто връх бе увенчан с табелки, не по-различни от тези във всички по-големи градове; същите табелки красяха всеки ъгъл в Ню Йорк например. Тази, която отбелязваше по-късия път, гласеше:

ОДД’с ЛЕЙН

Ала от надписа на другата сърцето й направо се разтуптя.

ТАУЪР РОУД

пишеше на нея.

ТРИ

Всички къщи наблизо се оказаха необитаеми — всички освен една. Повечето бяха рухнали под тежестта на натрупания сняг, ала на около три четвърти от пътя по лявото разклонение на „Одд’с Лейн“ се издигаше постройка, доста по-различна от останалите. Покривът бе почистен от снега, а от моравата до входната врата водеше добре поддържана пътечка. От комина на тази чудата къщурка се издигаше бял дим и единият от прозорците бе облян от жълтеникава светлина, ала именно димът привлече вниманието на Сузана. Това бе последният щрих. Единственият въпрос в съзнанието й беше кой ли щеше да им отвори вратата, след като похлопат? Хензел или сестра му Гретел? (Между другото, те дали бяха близнаци? Дали някой е мислил по този въпрос, зачуди се тъмнокожата жена.) Току-виж отвътре излязла Червената шапчица, а защо не и Златокоска?

— Може би трябва просто да продължим по пътя си — рече Сузана, смътно съзнавайки, че гласът й се бе превърнал в шепот. — Да продължим напред, без да се отбиваме никъде, и да кажем благодаря. — Тя посочи към знака, гласящ „ТАУЪР РОУД“. — Пътят е пред нас, Роланд — само трябва да тръгнем по него.

— Дори и да направим така, мислиш ли, че Мордред ще стори същото? — попита Стрелеца. — Смяташ ли, че ще продължи по пътя си и ще остави обитателите на този дом да си живеят в мир?

Изобщо не се бе замисляла за това. Отговорът определено беше „не“. Ако Мордред поискаше да убие този, който живееше в тази къщурка, щеше да го направи и толкова. За храна (ако тукашните обитатели ставаха за ядене), но това щеше да е второстепенна причина. Горите зад тях гъмжаха от дивеч и дори момчето да бе неспособно да си улови своя собствена вечеря (а Сузана си мислеше, че в паяковидния му облик това не би го затруднило особено), във всеки от биваците им можеше да намери достатъчно остатъци от угощенията им, за да не умре от глад. Не, той щеше да се спусне от хълмистите земи сит… но не и щастлив. Ни най-малко. И горко на всеки, който се изпречеше на пътя му.

„От друга страна обаче…“ — помисли си тя, ала внезапно си даде сметка, че нямаше друга страна, защото вече бе прекалено късно за каквото и да било. Входната врата на къщурката се отвори и оттам излезе възрастен мъж. Носеше ботуши, дънки и дебела шуба с пухкава, обточена с кожа качулка. Сузана имаше чувството, че е купил тези дрехи от някой магазин за армейски стоки в Гринидж Вилидж.

Румените бузи на мъжа свидетелстваха за добро здраве, ала той накуцваше тежко, а в лявата му ръка се виждаше дебел бастун. Внезапно зад чудатата му къщичка с пухкав перест дим, която сякаш бе излязла от някоя приказка, се разнесе пронизително цвилене.

— Да, Липи, виждам ги много добре! — извика старецът, обръщайки се към дома си. — Все пак имам едно здраво око, забрави ли? — След което се обърна към насипа, върху който стояха Роланд, Сузана и Ко, и вдигна бастуна си, за да ги поздрави. Жестът му издаваше добронамереност и липса на страх. В отговор Роланд вдигна дясната си ръка.

— Май ни чака съвещание, без значение дали го искаме или не — измърмори Роланд.

— Знам — отвърна тя, след което каза на рунтавелкото: — Ко, знаеш как да се държиш, нали?

Пухкавото зверче погледна първо към нея, а после и към възрастния мъж, без да издаде звук. Явно знаеше какво да прави и без да му казват.

Що се отнася до стареца, болният му крак определено беше зле — „единият му крак е в гроба“, без съмнение би казал татко Моуз Карвър, — но с помощта на бастуна се оправяше криво-ляво. Подскачащата му, олюляваща се походка се стори на Сузана едновременно забавна и достойна за уважение. „Пъргав като щурец“ бе друг от лафовете на татко Моуз и вероятно прилягаше повече на непознатия. Тъмнокожата жена не виждаше никаква заплаха или опасност в белокосия старец (косата му бе дълга и пухкава и се спускаше до раменете на шубата му), който подскачаше наоколо с бастунчето си. Когато се приближи, тя видя, че едното му око е покрито с млечнобяла ципа. Зеницата, която едва се виждаше, сякаш се бе вторачила нейде вляво от тях. Другото му око обаче огледа новодошлите с жив интерес, докато човекът се клатушкаше по „Одд’с Лейн“ към тях.

Конят отново изцвили и старецът размаха бастуна си към бялото схлупено небе.

— Абе, нали ти рекох да си затвориш сенокосачката, торна фабрика такава? — извика непознатият. — Не си ли виждала хора преди, шундо заспала? Щот’ ако не се лъжа, май в обор си раждана, а ако не е тъй, значи аз съм синеок бабуин!

Роланд се засмя и разсея и последните остатъци от тревогите на безногата жена. В този миг конят изцвили за пореден път от пристройката зад къщата, а възрастният човек пак размаха бастуна си, при което за малко да се изтърси в снега. Макар походката му да изглеждаше тромава, за изненада на Сузана вече бе успял да преполови разстоянието, което ги делеше. По едно време се подхлъзна и щеше да падне на земята, ако не беше извъртял рамото си в последния момент, същевременно подпирайки се на бастуна, за да възстанови равновесието си. Когато отново погледна към тях, на лицето му грееше широка усмивка.

— Хайл, стрелци! — извика им той и им махна с бастуна си. Поне дробовете му бяха в перфектна форма. — Стрелци, отправили се в търсене на Тъмната кула, нал’ тъй? Просто няма как да е иначе, кат гледам тез пушкала с големите дръжки! А и Лъчът вече е добре, пак си е здрав и снажен, щот’ и двамата с Липи го усещаме! Живна като кобилката, дет’ беше по Коледа, или туй, дет’ аз му викам Коледа, щот’ нямам календар, нито пък съм виждал Дядо Коледа. То, да си кажа правичката, не съм го и очаквал, щот’ бил ли съм някога добро момче? Никога! Никога! Добрите момчета отиват в рая, а моите ’сичките аверчета са на другото място и си хапват бонбонки, и си пийват нози с уиски в бърлогата на дяволите! Не ми обръщайте внимание, то на мен езикът ми е захванат по средата и шава от двата края! Пак ви казвам — хайл на единия, хайл на другия и хайл на онуй дребното косматото по средата! Чистокръвен рунтавелко, както виждам! Уау, ама не е ли страхотно, дет’ ви виждам, а? Мен ми викат Джо Колинс, Джо Колинс от „Одд’с Лейн“! Самият аз съм достатъчно странен[2], вярвайте ми — барабар с туй съм и едноок, че и сакат — но пък иначе съм на вашите услуги!

Човекът тъкмо достигна мястото, където Тауър Роуд свършваше… или започваше, в зависимост от гледната ви точка и посоката, в която пътувате, каза си Сузана. Той ги изгледа — едното му око бе ярко и лъскаво като на хищна птица, а другото зяпаше безизразно в бялата пустош.

— Дълъг живот и приятни нощи, туй казвам аз, и майната им на ’сички, дет’ твърдят противното, ама то и без друго тука няма такива, тъй че кво ни пука за тях, нал’ тъй? — Извади един бонбон от джоба си и го подхвърли във въздуха; Ко мигновено се изстреля напред, челюстите му щракнаха и лакомството изчезна в устата му.

Сега и двамата стрелци се засмяха. Чувстваха се малко странно, ала им беше добре — сякаш си намерил нещо ценно, след като си бил почти сигурен, че си го изгубил завинаги. Дори Ко сякаш се усмихваше и ако конят го притесняваше (той изцвили отново, докато гледаха сай Колинс от висотата на снежния насип), не го показваше по никакъв начин.

— Имам един милион въпроси към вас — започна Колинс, — но ще започна със следния: как, мамицата му, смятате да слезете от тоя шибан насип?

ЧЕТИРИ

Сузана веднага отговори на въпроса му, като се плъзна с шейната си. Избра си мястото, където североизточният край на „Одд’с Лейн“ изчезваше под снега, защото насипът там бе малко по-нисък. Спускането й бе бързо, ала не особено гладко — тъкмо бе изминала три четвърти от пътя, когато се удари в замръзнал леден блок, падна от шейната и завърши пързалянето си в поредица непохватни салта, като през цялото това време не спираше да се смее като обезумяла. Шейната се преобърна — преобърната костенурка, ако ви е угодно, — при което провизиите им се разпиляха навсякъде.

Роланд и Ко се спуснаха на подскоци зад нея. Стрелеца веднага се наведе над нея, явно загрижен дали е добре, а Ко завря муцунка в лицето й, докато тя продължаваше да се залива от смях. Татко Моуз със сигурност би казал за смеха й, че е „весел като стара бащина шапка“.

— Добре съм, Роланд — падала съм и по-зле от сгъваемата си тротинетка, когато бях малка.

— ’сичко е добре, когат’ свършва добре — съгласи се Джо Колинс. Той я изгледа със здравото си око, сякаш да се увери, че е наред, след което започна да събира разпилените провизии, изгърбен над бастуна си, а пухкавата му бяла коса се развяваше около розовото му лице.

— Внимавай — каза Стрелеца, докато се протягаше да хване ръката на стареца. — Ако направя това, ти ще се изльоскаш на дупарата си.

При тези думи старецът избухна в смях, а Роланд охотно се присъедини към него. Иззад къщичката се разнесе още едно пронизително изцвилване, сякаш конят протестираше срещу веселото настроение на компанията.

— „Ще се изльоскаш на дупарата си!“ Човече, т’ва наистина беше яко! — Той забърса снега от коженото палто на Сузана, докато Роланд събра набързо разпилените им запаси и ги нареди отново на импровизираната им шейна. Ко му помогна, като донесе няколко вързопа с месо в челюстите си и ги пусна в задната част на шейната.

— Колко умно зверче! — възкликна Джо Колинс.

— Страхотен помощник е — съгласи се Сузана. Беше много доволна, задето бяха спрели; за нищо на света не би се лишила от запознанството с този весел старчок. — Аз съм Сузана Дийн — Сузана от Ню Йорк. Дъщеря на Дан.

Той улови ръката й и я раздруса. Не носеше ръкавици и въпреки че пръстите му бяха изкривени от артрита, ръкостискането му бе силно.

— Ню Йорк, така значи! Родом съм оттам, но съм живял и в Ейкрон, Омаха, както и в Сан Франциско. Син съм на Хенри и Флора, ако изобщо ви интересува.

— Значи си от Америка? — попита Сузана.

— О, да, но много, много отдавна! — рече той. — Сигурно бихте казали „делах“. — Здравото му око проблесна, а другото продължаваше да гледа снежнобялата шир със същата липса на интерес. Той се обърна към Роланд. — А ти кой си, приятелю? Наричам те приятел, тъй както бих нарекъл всеки друг, който не ме е убедил в противното, — а в подобен случай направо го налагам с Беси, както викам на бастуна си.

Стрелеца се усмихна. Просто нямаше как да не го направи, помисли си тъмнокожата жена.

— Роланд Дисчейн от Гилеад. Син на Стивън.

— Гилеад! Гилеад! — здравото око на Колинс стана кръгло от изумление. — Това название е от древността, нали? Сякаш е излязло от книгите! Боже мой, сигурно си по-стар и от Господ!

— Така казват — вдигна рамене Стрелеца. Безногата жена забеляза, че усмивката му вече не беше толкова широка.

— Ами пухкавия дребосък? — попита възрастният мъж, навеждайки се напред. Той извади още два бонбона от джоба си — един зелен и един червен. Коледни цветове. Сузана изведнъж започна да има чувството за déjà vu, което сякаш докосна съзнанието й с крилото си и се изгуби в мрака. — Как се казваш, фъстъче? Как ти викат, когато искат да се прибереш у дома?

— Той не…

„… говори повече, въпреки че някога го правеше“, искаше да каже безногата жена, ала преди да довърши, рунтавелкото изджавка:

— Ко! — и го каза така ясно и уверено, както говореше, докато Джейк беше още жив.

— Добро момче! — рече Колинс и метна бонбоните в устата на зверчето, след което протегна възлестата си длан и животинчето вдигна лапичка, за да я докосне. Двамата се ръкуваха — човек и рунтавелко — на кръстопътя на „Одд’с Лейн“ и Тауър Роуд.

— Проклет да съм! — възкликна Роланд.

— Със ’сички ще е тъй накрая, с Лъчи или без Лъчи — отбеляза Джо Колинс и пусна лапичката на Ко. — Но не и днес. Сега викам да идем там, дет’ е топличко и можем да си направим съвещание на чаша кафе — имам, имам, не се притеснявайте — и кана ейл. Дори мога да ви забъркам и едно нещо, дет’ му викам „яйчен грог“ — вътре слагам яйце, захар, мляко и бира — ако ви устройва. Щот’ мен ме устройва идеално — особено с мъъъъничко ром, но кой знае? Да ви кажа правичката, не съм усещал вкуса на нищо от пет години, че и повече. Въздухът извън Дикордия ми еба майката на вкусовите лигавици и на носа. Но както и да е… кво ще кажете за идеята?

— Бих казала, че е чудесна — рече Сузана.

Старецът я потупа приятелски по рамото.

— Добрата жена е безценна перла! Не помня обаче де го бях чел — Шекспир ли беше или Библията, а може би си го съших от… Ей, Липи, накъде си мислиш, че си тръгнала? Искаш да посрещнеш гостите, така ли?

Говореше също като онези хора, които живеят само в компанията на домашните си любимци. Кобилата му се бе дотътрила до тях и Колинс я хвана за гривата, галейки я с дълбока привързаност, но тъмнокожата жена си каза, че това е най-уродливото животно, което е виждала през живота си. Голяма част от доброто й настроение веднага се изпари при вида на четириногото. Липи беше сляпа — не с едното око, а с двете — и кльощава като плашило. Докато вървеше, костите й се очертаваха толкова отчетливо под краставата кожа, че Сузана почти очакваше някоя от тях да щръкне навън. За миг черният проход под замъка Дискордия изплува в съзнанието й с ужасяваща яснота — слузестите звуци, които издаваше отвратителното многокрако същество, и костите. Всички тези кости.

Навярно Колинс зърна нещо от това на лицето й, защото когато заговори отново, звучеше почти отбранително:

— Знам, че е една дърта грозница, но кат’ станеш стара кат’ нея, едва ли ще печелиш много конкурси за красота! — Той потупа кобилата по осеяната със струпеи и рани шия, след което разроши проскубаната й грива и се обърна към пътя, водещ до къщата му. Междувременно първите снежинки на задаващата се буря започнаха да прехвърчат около тях.

— Хайде, Липи, хайде, дърта кранто и стара ки’-кутия такава! Не можа ли толкоз да подушиш снега във въздуха? Защото аз го подуших, а моят нос отиде на кино още преди сто години!

Възрастният човек се обърна към Роланд и Сузана и им рече:

— Надявам се, че ще оцените готварските ми умения, защото както гледам, тази виелица няма да трае по-малко от три дни. Най-малко три дни, преди Демонската луна отново да си покаже мутрата! Срещата ни обаче беше добра — сигурен съм в т’ва! Просто се надявам да не съдите за моята гостоприемност по моята конскоприемност. Нал’ тъй? Ехааа!

„Опазил ни Господ“, помисли си тъмнокожата жена и потрепери. Старецът се обърна и в този момент Роланд й хвърли любопитен поглед. Тя му се усмихна и вдигна рамене, сякаш за да каже „Няма нищо“ — какъвто беше и случаят. Нямаше никакво намерение да му обяснява, че една куца кранта с пердета на двете очи и кожа, която разкрива повече, отколкото скрива, я бе накарала да се почувства бъзи-бъзи. Досега Роланд нито веднъж не я бе наричал „тъпа патка“ и тя не искаше да му дава никакви поводи да я нарича тъй зана…

Сякаш прочела мислите й, старата кобила се обърна назад и й се ухили, оголвайки няколкото си останали зъба. Очите в уродливия череп на Липи приличаха на изгорели свещи, потопени в гной. Тя изцвили към Сузана, като че ли искаше да й каже: „Мисли си каквото искаш, черна птицо; аз ще си бъда тук дълго след като ти извървиш своя път и умреш от своята смърт.“ В същото време вятърът внезапно се усили, запращайки шепи сняг в лицата им, докато се мъчеше да намери пролука в кожените им одежди. След като се успокои за няколко секунди, той отново се надигна, надавайки отсечен, скръбен вопъл, който приличаше на човешки вик.

ПЕТ

Външната пристройка се състоеше от кокошарник (залепен за едната стена), нещо като малка конюшня (залепена за другата) и плевник (над конюшнята), натъпкан със сено.

— Мога да се качвам горе и направо да мятам сеното с вилата — каза Колинс, — но всеки път, когато правя това, дърпам дявола за опашката, щот’ не знам къв номер ще ми погоди болният ми крак. Не ми е удобно да те моля, сай Дисчейн, но ще помогнеш ли малко на един старец, дето…

Ала Роланд вече се бе изкачил по стълбата и започна да загребва сено с вилата, хвърляйки го долу. Спря едва когато Колинс му каза, че количеството е предостатъчно и за четири дни. („Щот’ тя не яде много, както можеш да видиш и сам“, каза той.) Тогава Стрелеца слезе долу и възрастният мъж ги поведе към къщурката си. Навятият покрай стените й сняг надхвърляше ръста на Роланд.

— Ето я и моята скромна бърлога — каза Джо и ги въведе в кухнята. Тя бе облицована с чвореста дъбова ламперия, която се оказа пластмаса, когато Сузана я разгледа по-отблизо. И беше много топло. Марката на електрическата фурна беше „Роско“ — никога преди не бе чувала това име. Хладилникът бе „Амана“ и имаше една малка вратичка точно над дръжката. Тъмнокожата жена се наведе към нея и видя думите „ВЪЛШЕБЕН ЛЕД“.

— Това нещо да не би да прави ледени кубчета? — попита Сузана с блеснали очи.

— Е, не съвсем — каза Джо. — Всъщност фризерът ги прави, красавице; онуй отпред само ти ги пуска в чашата.

Това й се стори много забавно и тя се засмя. Погледна нагоре, видя как рунтавелкото я гледа ухилено с типичната си зъбата усмивка, изписана на муцунката му, и това я разсмя още повече. В кухнята витаеше аромат на подправки, захар и други приятни неща, които пробудиха носталгията й.

Роланд погледна към флуоресцентните лампи и Колинс кимна.

— Да, да, имам ток — каза той. — И не плащам никакви сметки — това не е ли яко, а? Имам си и генераторче — в бараката от другата страна. „Хонда“ е и е тихичък кат’ неделна утрин! Кат’ седнеш отгоре му, чуваш само едно „мммммм“. Бил Пелтека сменя газовия резервоар и го поправя, когато има нужда от ремонт, което се е случвало два пъти, откакто живея тук. Не, излъгах ви — три пъти. Три пъти ’сичко на ’сичко.

— Кой е Бил Пелтека? — попита Сузана в същото време, когато Роланд зададе и своя въпрос:

— Откога си тук?

Възрастният мъж се засмя.

— Един по един, скъпи мои приятели, един по един! — Той подпря бастуна си на стената, за да свали шубата си, и изохка, когато тежестта му падна на болния му крак, при което за малко да се стовари на земята. Щеше да падне на земята, ако Стрелеца не го бе задържал.

— Благодаря, благодаря — рече Джо. — Да ви кажа правичката, туй нямаше да е първият път, дет’ се льосвам по нос на линолеума! Ще отговоря първо на твоя въпрос, щот’ ми спести едно падане. Живея тука — Странния Джо от „Одд’с Лейн“, от около се’емнайсе години! Не мога да ви го кажа с точност, щот’ времето си прай квот’ си иска напоследък, ако разбирате кво искам да кажа.

— Разбираме те прекрасно — кимна тъмнокожата жена. — Не се тревожи за това.

Колинс свали пуловера си и Сузана видя, че под него имаше още един. Първото й впечатление беше, че домакинът им е набит и пълен, ала сега си даде сметка, че онова, което бе взела за тлъстини, всъщност бяха дрехи. Старецът не беше кльощав като кобилата си, но и в никакъв случай бе беше пълен.

— Сега за Бил Пелтека — продължи Джо Колинс, докато събличаше и втория пуловер. — Той е робот. Чисти къщата, поддържа в изправност генератора… и естествено, обикаля със снегорина и поддържа пътищата. Когато дойдох тук в началото, заекваше от дъжд на вятър; сега обаче го прави на всяка секунда или на всяка трета дума. Не знам кво ще правя, когато бушоните му изгърмят окончателно. — На Сузана й направи впечатление пълната липса на загриженост.

— Може пък и да се пооправи, след като Лъчът вече е наред — подметна тя.

— Може да издържи малко по-дълго, но да си кажа правичката, не вярвам, че ще се пооправи — поклати глава възрастният човек. — Машините не се изцеляват като живите същества. — Най-накрая стигна до ватираното бельо и тук стриптийзът му спря. Безногата жена бе благодарна — релефно очертаните ребра на коня й бяха достатъчни; нямаше желание да се запознава с анатомията и на господаря му.

— Сваляйте гамашите и кожусите си — рече Джо. — Ще ви приготвя яйчен грог или квото искате там след минутка, ама първо нека ви покажа дневната, щот’ тя е моята гордост.

ШЕСТ

Подът на дневната бе постлан с черга, сякаш излязла от дома на бабата на Сузана, а мебелировката се състоеше от меко кресло с поставка за краката и малка масичка до него. Тя бе отрупана със списания и книжки с меки корици, а до тях се мъдреха очила и някакво кафяво шише, съдържащо бог знае какво лекарство. Щом зърна телевизора, тъмнокожата жена се запита какво ли можеше да гледа стария Джо на него (Еди и Джейк обаче веднага щяха да разпознаят видеокасетофона на долния рафт.) Ала предметът, който привлече вниманието на Сузана и Роланд, беше снимката, забодена с кабарче на една от стените. Тя си висеше там (и то накриво), сякаш беше най-обикновеното нещо на света; небрежността, с която беше закачена, се стори направо светотатствена на безногата жена.

На фотографията се виждаше Тъмната кула.

Дъхът й секна. Тя запълзя трескаво към снимката, без да обръща внимание на възлите и пискюлите на плетената черга под дланите и коленете си. Когато достигна стената, извика на своя дин:

— Роланд, вдигни ме!

Стрелеца изпълни молбата й и тя видя, че лицето му пребледня с изключение на двете огнени петна, които пламтяха на бузите му. Очите му блестяха. Кулата се извисяваше на фона на притъмняващото небе, залезът обагряше в оранжево възвишенията зад нея, а тесните прозорчета се издигаха във вечната си спирала. От някои от тях струеше мътно, зловещо сияние. Безногата жена видя балконите, накацали по тъмните каменни стени на всеки два или три етажа, както и тумбестите врати, които ги свързваха с вътрешността на постройката. Всички бяха затворени (и заключени, помисли си тя). Пред Кулата се виждаше полето с розите — Кан’-Ка Но Рей, — потънало в сянката на огромното съоръжение, ала невероятно по своята прелест. Повечето цветя бяха затворили чашките си, ала няколко все още надзъртаха навън като сънливи очички.

— Джо! — промълви Сузана, без да си дава сметка, че шепне. Главата й се въртеше и тя имаше чувството, че чува пеещите гласове нейде от много далеч. — О, Джо! Тази снимка…

— Много е готина, нали? — каза той, доволен от реакцията й. — Направо страшна. Затуй съм я закачил между другото. Имам и други, но тая е най-добрата. Точно по залез, за да може сенките да падат по протежение на Пътя на Лъча.

Дишането на Роланд в дясното й ухо бе забързано и накъсано, сякаш току-що бе спечелил състезание по надбягване, но Сузана изобщо не забелязваше това, защото изумлението й се дължеше не само на изобразеното на снимката.

— Това е снимано с „Полароид“!

— Ами… да — измънка домакинът им, озадачен от реакцията й. — Предполагам, че Бил Пелтека щеше да ми донесе и „Кодак“, ако му бях поръчал, но как щях да проявявам лентата? А когато се сетих за видеокамера — оная джаджа под телевизора служи за гледане на онуй, дет’ си го записал с нея, — вече бях прекалено стар, за да се върна там, а кобилката ми също бе прекалено дърта, за да ме носи. Въпреки това си мисля, че ако наистина искам да ида там, все ще се справя по някакъв начин, щот’ там е страхотно! Пълно е с добри духове и чувам гласовете на починалите си приятели и на мама и тате. Предпола…

В този момент Роланд, който сякаш се бе вкаменил — тъмнокожата жена усещаше допира на вкочанените му мускули, — се обърна толкова рязко, че на Сузана й се зави свят.

— Ти си бил там? — попита той. — Бил си при Тъмната кула?

— Ам’ че да — рече старецът. — Иначе кой според теб е направил тази снимка? Шибаният Ансел Адамс[3]?

— Кога я направи?

— По време на последното ми отиване там — каза Джо Колинс. — Преди две години, през лятото — макар че там е по-ниско и дори някога да е валяло сняг, аз поне не съм виждал.

— Колко далеч е от тук?

Домакинът им затвори сляпото си око и започна да пресмята. Не му отне много време, ала Роланд и Сузана имаха чувството, че минаха часове. Вятърът навън фучеше, а старата кобила изцвили, сякаш негодуваше за времето. Снежинките зад замръзналите стъкла на прозорците танцуваха вихрения си танц.

— Е — каза той, — вече сте оставили стръмнините зад гърба си и слизате надолу, а Бил Пелтека поддържа Тауър Роуд в добро състояние чак до мястото, дет’ ви интересува; кво иначе ще прави тая бракма по цял ден? Изчакайте поне да премине тая виелица, па сетне…

— За колко време ще стигнем дотам? — попита Роланд.

— Не ви свърта на едно място, а? — подсмихна се старецът. — Естествено, че няма да ви свърта — ако идвате от Вътрешния свят, са ви трябвали години, за да стигнете дотук. Не ми се мисли колко, ама знам, че са много. Според мен ви трябват шест дни, за да се измъкнете от Бялата шир, или може би седем…

— Не наричаш ли тези земи Емпатика? — попита го Сузана.

Той примигна и я изгледа изненадано.

— Не, мадам — поклати глава. — Никога през живота си не съм чувал да им викат другояче освен Бялата шир.

Озадаченият му вид бе престорен. Почти бе сигурна в това. Старият Джо Колинс, весел като Дядо Коледа на детско тържество, току-що я беше излъгал. Не беше сигурна защо, ала преди да продължи, Стрелеца я сряза неочаквано:

— Ще млъкнеш ли за малко, в името на баща си?

— Добре, Роланд — рече покорно безногата жена.

Нейният дин се обърна към домакина им, като продължаваше да я държи, и каза:

— Продължавай да говориш, сай.

— Може и девет дни да ви отнеме, знам ли? — додаде старецът и се почеса по брадичката. — Пътят е доста хлъзгав, особено след като Бил отъпка снега, но как да го накараш да спре, кажете ми? Имал бил заповеди. Бил програмиран за това — тъй ми разправя. — Джо видя, че Стрелеца иска да каже нещо, и вдигна ръка. — Не, не. Не ти го разправям туй, за да те дразня, сър, сай или квото там предпочиташ. Просто отдавна не съм имал компания и не съм се замислял за туй, дет’ ме питаш.

Кат’ слезете под линията на снега, има още десет-дванайсет дни вървене, ама няма защо да ги вървите. Там има още една от онези сглобяеми бараки на „Позитроникс“ с бая возила, паркирани вътре. Кат’ колички за голф са. Батериите им са изпразнени до шушка — по-сплескани са от шапката ти, — но има и генераторче, „Хонда“, също като моето. Последния път, кат’ бях там, бачкаше, щот’ Бил гледа да поддържа работите в изправност (поне доколкот’ може). Ако успеете да заредите с него някоя от онези колички, може да съкратите пътя си и до четири дни. Кво излезе в крайна сметка — ако искате да трамбовате, ще ви трябват поне деветнайсет дни. А ако подкарате някое от ония бръмбазъчета — тъй ги наричам, щот’ бръмчат кат’ бръмбазъци — десет, максимум единайсе дена.

Помещението внезапно утихна. Вятърът фучеше, мятайки с пълни шепи сняг върху къщичката, и Сузана за пореден път си каза, че й звучеше досущ като човек. Това без съмнение не беше нищо повече от трик, дължащ се на ъглите и стрехите, успокои се тя.

— Значи по-малко от три седмици, дори и да се налага да вървим — обобщи Роланд. Той протегна ръка към фотографията, показваща масивната кула от тъмен камък, издигаща се на фона на здрачаващото се небе, ала не се осмели да я докосне. Сякаш се боеше да го стори, помисли си безногата жена. — След всички тези години и всички тези левги.

„Да не говорим за литрите пролята кръв“ — отбеляза наум Сузана, но не би го казала на глас дори и да бяха сами. Просто нямаше смисъл — нейният дин много добре знаеше колко кръв бе пролял, за да стигне дотук. Не, работата беше друга — тук имаше нещо гнило. Нещо гнило или направо вмирисано, а мъжът с револверите сякаш изобщо не забелязваше това.

Съчувствието означаваше да уважаваш чувствата на другия, а емпатията — да споделяш тези чувства. Защо тази проклета страна се наричаше Емпатика?

И защо този приятен възрастен човек трябваше да я лъже?

— Кажи ми нещо, Джо Колинс — рече Роланд.

— Добре, стрелецо, стига да мога.

— Бил ли си съвсем близо до нея! Докосвал ли си стените й с ръка?

Домакинът им го изгледа изпод вежди, сякаш си мислеше, че Стрелеца си прави майтап с него. Когато се убеди, че случаят не е такъв, лицето му помръкна.

— Не — въздъхна той и за пръв път заговори като човек, принуден да живее далеч от своя свят, също като Сузана. — Не посмях да се приближа повече от разстоянието, от което направих тази снимка. Двеста, двеста и петдесет метра. Или петстотин дъги от колелото, както би казал роботът.

Стрелеца кимна.

— И защо?

— Защото си помислих, че ако пристъпя по-близо, ще умра, ала въпреки това няма да мога да спра. Гласовете щяха да ме накарат да продължа. Това си помислих тогава, същото си го мисля и сега.

СЕДЕМ

След вечерята — най-хубавото угощение, на което Сузана бе присъствала, откакто я бяха издърпали в този свят, и може би най-вкусното през целия й живот — раничката на лицето й се отвори. Донякъде Джо Колинс бе виновен за това, ала дори по-късно, когато отношенията им с единствения обитател на „Одд’с Лейн“ станаха по-различни, тя не го обвиняваше за случилото се. Човечецът в никакъв случай не би искал да стане така.

Сервира им пиле, изпечено до златисто, което им се стори особено вкусно след всичкото това еленско. Заедно с него им поднесе картофено пюре с ароматен сос, желе от червени боровинки и малки варени лукчета, полети със сладко консервирано мляко. Имаше и яйчен грог. Роланд и Сузана взеха да пият от него с ненаситността на малки деца, макар и да отклониха поканата за „мъъъъничко ром“. Ко бе удостоен със своя собствена вечеря — Джо му сипа в една чиния малко пиле и картофено пюре и я остави на пода до фурната. Рунтавелкото набързо я омете и се излетна под свода, свързващ кухнята и комбинираната дневна/трапезария, където се зае да оближе и последните остатъци от пюре, докато наблюдаваше как вечерят човеците.

— Нямам никакво място за десерт, така че по-добре не ми предлагай — каза Сузана, когато омете чинията си за втори път, обирайки последните капки сос с парче хляб. — Не съм сигурна, че изобщо ще мога да сляза от стола.

— А, не ща да слушам такива работи — поклати глава Джо, явно разочарован. — Имам шоколадов и карамелов пудинг, тъй че се надявам по-късно да промениш решението си.

Роланд вдигна салфетката си, за да прикрие уригването си, и каза:

— Аз бих похапнал и от двата, мен ако питаш.

— Е, щом е така, може би и аз ще ги опитам — въздъхна тъмнокожата жена. — Колко ли епохи са минали, откакто за последен път вкусих карамел?

Щом приключиха и с пудинга, Сузана предложи да помогне с миенето на съдовете, ала домакинът им само махна с ръка, заявявайки, че току-що ги е наблъскал в миялната машина и ще я включи малко по-късно. Когато двамата с Роланд се върнаха от кухнята, жената си каза, че старецът изглежда по-пъргав и подвижен и не е така зависим от бастуна си. Навярно мъъъъничкото ром (тоест няколкото малки чашки плюс голямата в края на вечерята) бяха оказали своето въздействие.

Джо Колинс им наля кафе и тримата (четиримата, ако броим и Ко) се разположиха на пода в дневната. Навън вече се беше мръкнало и вятърът виеше по-силно от всякога. „Мордред е нейде там, сгушен в някоя дупка или рехава горичка“, помисли си тя и отново трябваше да потисне състраданието си. Вероятно щеше да й бъде по-лесно, ако не знаеше, че — убиец или не — той е все още дете.

— Кажи ни как се озова тук, Джо — подкани го Роланд.

Възрастният мъж се ухили.

— Това си е бая страшничка история — рече той, — но ако наистина искате да я чуете, нямам нищо против да ви я разкажа. — Усмивката му помръкна и на лицето му се изписа тъжно изражение. — Хубаво е човек да има с кого да си поговори. Липи е страшен слушател, ама никога не казва нищичко!

Започнал като учител, Джо бързо разбрал, че това не било за него. Обичал децата — обожавал ги, — ала не можел да понася административните глупости и системата, която се опитвала да натика всички в един калъп. Отказал се от преподавателската дейност само след три години и се насочил към шоубизнеса.

— Можеш ли да пееш или да танцуваш? — попита Роланд.

— Тцъ — отвърна Джо. — Аз съм специалист по комедийните представления.

— Какви представления? — сбърчи чело Стрелеца.

— Иска да каже, че разказва смешни неща — обясни Сузана.

— Точно така — оживи се домакинът им. — Някои дори се смеят на тях. Е, вярно, че са съвсем малко, ама…

Намерил си агент, чийто предишен бизнес — магазин за дрехи втора употреба — бил претърпял фалит. Всяко нещо обаче водело до нещо друго, както им каза Джо, а всяко шоу — до следващото. Накрая взел да бачка във второразредни и треторазредни нощни клубове из цялата страна, карал очукан, но надежден стар пикап „Форд“ и ходел там, където Шанц — агентът му — го изпращал. През уикендите почивал — за почивните дни дори треторазредните клубове предпочитали да канят състави, които свирят рокендрол, вместо разни там комици.

Това било в края на шейсетте и началото на седемдесетте — и по думите на домакина им, времето не страдало от липса на „актуални събития“, както се изрази Джо: хипита и юпита, диви феминистки и Черни пантери[4], кинозвезди и както винаги, политици — ала както самият Колинс призна, той бил по-традиционно ориентиран комик. Нека Морт Сал и Джордж Карлин[5] се занимават със злобата на деня; той се придържал към класически неща от рода на „Като си говорим за тъщата ми…“ и „Казват, че поляците са тъпи, но я да ви разкажа за онова ирландско момиче, с което се запознах“.

По време на разказа му Сузана забеляза някои неща, които й се сториха доста странни. Характерният за Средния свят изговор на Джо Колинс започна да се преплита с типично американски акцент. Навярно домакинът им просто беше от онези родени комици, които веднага усвояват начина, по който говорят хората около тях. Жената си каза, че в Бруклин сигурно произнасяше „форд“ като „фойд“, в Питсбърг като „форрд“; а супермаркетът „Джайънт Ийгъл“ ставаше „Джоонт Игл“.

Роланд го прекъсна, за да го попита дали комикът е нещо като дворцов шут, и старецът се засмя от все сърце.

— Точно така. Само си представи един куп хора, насядали в задимена зала с напитки пред себе си, вместо някакъв крал с придворни.

Стрелеца кимна усмихнат.

— В това да забавляваш хората в Средния запад си има доста предимства — продължи домакинът им. — Ако се накъркаш като прасе в Дюбюк, след двайсет минути просто те свалят от сцената, докато в Средния свят биха ти отсекли главата, ако се издрайфаш пред някоя високопоставена особа.

Роланд се засмя толкова неудържимо при тези думи, че Сузана чак го изгледа подозрително.

— Право казваш, Джо.

През лятото на 1972 Колинс изнасял представления в един нощен клуб в Кливланд, наречен „Джанго“, който се намирал недалеч от гетото. Стрелеца отново го прекъсна, този път, за да разбере какво е „гето“.

— Част от града, където повечето хора са чернокожи и бедни, а полицията обича първо да размахва палки и после да задава въпроси — обясни тъмнокожата жена.

— Бинго! — възкликна Джо и почука с юмрук по главата си. — И сам не бих го казал по-добре!

В този миг нейде навън отново се разнесе онзи протяжен вопъл. Сузана погледна към своя дин, ала дори и да го беше чул, Стрелеца не го показа с нищо.

„Това е само вятърът — каза си безногата жена. — Кой друг би могъл да е?“

„Мордред — прошепна съзнанието й. — Мордред е там и зъзне от студ. Мордред е нейде там и умира, докато ние си седим на топличко и пием кафе.“

Ала тя нищо не каза.

От една-две седмици в „Джанго“ нещата не вървели добре, разказа им Джо, но по това време той пиел здраво („поркал яко“ беше изразът му) и изобщо не забелязал, че публиката на второто му представление е около една пета от хората, дошли на първото шоу в града.

— Мамка му, така се натрясквах, че не забелязвах нищо и никого — призна им той. — Направо се отрязвах до смърт.

После някой хвърлил коктейл „Молотов“ през прозореца на клуба („коктейл «Молотов»“ беше израз, чието значение бе известно на Роланд) и преди да каже „Като си говорим за тъщата ми“, изведнъж навсякъде лумнали пламъци. Джо се втурнал към задната врата и тъкмо излизал на улицата, когато трима мъже („всичките чернокожи и огромни като играчи от Националната баскетболна асоциация“) го сграбчили. Двамата го държали; единият удрял. По едно време някой размахал бутилка — бум-бум, тра-ла-ла, стана тъмно, токът спря. Събудил се на някакъв тревист хълм близо до изоставено градче на име Стоунс Уорп (според табелите), което изглеждало като снимачна площадка за уестърн, след като всички актьори са си тръгнали.

Някъде по това време Сузана реши, че не вярва много на историята на сай Колинс. Разказът му определено беше интересен и като се вземеше предвид първата поява на Джейк в Средния свят — когато бе блъснат от кола, докато отивал на училище, — звучеше съвсем правдоподобно. Ала въпреки всичко тъмнокожата жена не вярваше на историята. Дали съмненията й бяха напълно безпочвени, или в цялата работа наистина имаше нещо гнило?

— Не можеш да го наречеш рай, щот’ няма нито облаци, нито ангелски хорчета — каза Джо, — но в крайна сметка реших, че ще да е някакъв живот след смъртта или нещо от сорта. — Разтършувал се из района и не след дълго открил храна, кон (Липи) и решил да се отправи на път. Срещнал най-различни хора — някои добронамерени, други — не, някои чистокръвни, други — мутанти. Достатъчно, за да се запознае с наречията и историята на Средния свят; оттам разбрал за Лъчите и за Кулата. По някое време дори се опитал да прекоси Ужасните земи, ала се уплашил и се върнал обратно, когато кожата му започнала да се покрива с всевъзможни струпеи и язви.

— Чашата преля, когато ми излезе цирей на гъза — рече домакинът им. — Тва беше преди шест или осем години. Двамата с Липи си казахме, че за нищо на света няма да отидем по-навътре. Тогава открих и туй местенце (викат му Западния пръстен, между другото). Малко след това се намерихме и с Бил Пелтека.

Роланд поиска да узнае дали Джо е станал свидетел на преминаването на Пурпурния крал, когато това обезумяло създание е предприело последното си странстване — това към Тъмната кула. Домакинът им отговори отрицателно, ала сетне добави, че преди около шест месеца се извила ужасна буря („абсолютен ураган“), която го принудила да се завре в мазето. Докато киснел долу, токът спрял (въпреки генератора) и Джо бил пронизан от усещането, че някакво чудовищно същество минава наблизо — същество, което било в състояние да докосне съзнанието му и да проследи мислите му, откривайки къде се крие.

— Знаете ли как се почувствах? — попита ги той.

Роланд и Сузана поклатиха глави, а Ко направи същото, имитирайки ги до съвършенство.

— Като чипс — рече домакинът им. — Като чипс, който всеки момент ще бъде схрускан.

„Тази част от историята е истинска — помисли си тъмнокожата жена. — Може да е променил туй-онуй, ала като цяло е истинска.“ И ако имаше някакви основания да смята така, това бе, защото идеята Пурпурният крал да се придвижва, обгърнат от своя лична портативна виелица, изглеждаше ужасяващо правдоподобна.

— И какво направи? — попита Стрелеца.

— Отидох да спя — гласеше отговорът. — Това е талант, който винаги съм притежавал, също като да правя шаржове — макар че не имитирам известни личности, защото не съм Рич Литъл[6] все пак. Мога да спя когато си поискам и точно това направих долу в мазето. Когато отворих очи, лампите светеха, а онова… каквото и да беше там — беше изчезнало. Знаех за Пурпурния крал, естествено; все още продължавам да виждам хора, макар и много рядко — най-вече номади като вас тримата — и те ми разказват разни неща. Най-често ми показват знака против уроки и разперват показалеца и малкия си пръст, когато ми говорят за него. Значи мислите, че е бил той, хъммм? Смятате, че Пурпурният крал е минал по „Одд’с Лейн“ на път за Кулата. — Възрастният човек се замисли за момент, сетне додаде: — Ам’ че що не? Тауър Роуд е голям път в крайна сметка, пък и отвежда право там.

„Знаел си, че е той — рече си Сузана. — Каква игра играеш, Джо?“

Призрачният вой, който определено не се дължеше на вятъра, прозвуча отново. Безногата жена вече не смяташе, че го издава Мордред. Внезапно си помисли, че може би идва от мазето, където Джо се бе притаил от Пурпурния крал… ако се вярваше на думите му. Кой ли беше там сега? И дали се криеше, както бе направил старецът, или просто го държаха като пленник?

— Не беше лош живот — въздъхна Колинс. — Е, не мога да кажа, че беше животът, който очаквах, ама аз си имам една теория, че хората, които живеят живота, който очакват, най-често го приключват я с шепа хапчета, я с пистолет в устата.

Роланд явно следеше разговора по-бавно, защото изтърси ни в клин, ни в ръкав:

— Ти си бил дворцов шут, а посетителите в тези странноприемници са били твоят кралски двор.

Джо се усмихна, разкривайки белите си зъби. Тъмнокожата жена смръщи чело. Беше ли виждала тези зъби преди? Определено — бяха се смели толкова много, че просто нямаше как да ги е пропуснала, ала ето, че не си спомняше да ги е забелязвала. Домакинът им не говореше с мляскащите звуци на човек, изгубил повечето си зъби (каквито бяха повечето клиенти на баща й, за които изкуствените зъби бяха истинска благословия). Ако някой я бе попитал по-рано, тя би казала, че Джо Колинс имаше зъби, но те бяха едни такива дребнички и незабележими, докато сега…

„Какво ти става, момиче? Дъртакът може и да е излъгал за туй-онуй, но със сигурност не са му пораснали пълен комплект зъби, откакто седнахте да вечеряте! Позволяваш на въображението си да те води за носа.“

Дали? Навярно беше точно така. И може би този отчаян вопъл не беше нищо друго, освен воя на вятъра, фучащ покрай корнизите на къщата.

— С радост бих чул някои от твоите шеги и истории — предложи Роланд. — Както си ги разказвал пред слушателите си, ако ти е угодно.

Тъмнокожата жена го изгледа внимателно, чудейки се дали нейният дин не се ръководи от някакъв скрит мотив, ала интересът му изглеждаше напълно искрен и непресторен. Още преди да види снимката на Тъмната кула, закачена на стената в дневната (очите му се обръщаха непрестанно към нея, докато Джо им разказваше историята си), Стрелеца бе обзет от някаква трескава веселост, която никак не се връзваше с характера му. Спътницата му имаше чувството, че е болен и сякаш периодично изпада в пристъпи на делириум.

Домакинът им изглеждаше изненадан от молбата на Роланд, ала не и недоволен.

— Мили Боже! — въздъхна той. — Струва ми се, че не съм изнасял представление от хиляда години… и като се има предвид, че времето тук е доста разтеглено, може би наистина са минали хиляда години. Дори не съм сигурен, че знам откъде да започна.

— Опитай — подкани го Сузана, изненадана от собствените си думи.

ОСЕМ

Джо поседя замислен известно време, след което се изправи, изтръсквайки няколко трохички от ризата си. Той подпря бастуна си на стола и докуцука до средата на стаята. Ко го наблюдаваше с наострени уши и характерната си усмивка, сякаш предвкусвайки предстоящото забавление. За момент Джо изглеждаше неуверен, ала после си пое дълбоко дъх, издиша бавно и се усмихна.

— Обещайте ми, че няма да ме замервате с домати, ако осера работата — рече. — Не забравяйте, че все пак мина доста време оттогава.

— Нямаш проблеми — отвърна му Сузана. — Нали ни прибра и нахрани.

— Пък и нямаме домати — изтърси Роланд, буквален както винаги.

— Добре, добре. Всъщност май имам няколко консерви в килера… Забравете, че казах това!

Тъмнокожата жена се усмихна. Стрелеца направи същото.

Окуражен, домакинът им продължи:

— Добре, нека се върнем в онова магическо място, известно като „Джанго“, в онзи магически град, който някои хора наричат „езерното недоразумение“. Кливланд, Охайо, с други думи. Второто представление. Това, което не успях никога да довърша, защото бях пиян и… знаете останалото. Дайте ми само секунда…

Той затвори очи. Явно се концентрираше. Когато отново ги отвори, изглеждаше с десет години по-млад. Бе поразително. Вече не само звучеше като американец, но и изглеждаше така. Сузана не можеше да го обясни с думи, но знаеше, че е вярно — това бе Джон Колинс, произведен в САЩ.

— Хей, дами и господа, добре дошли в „Джанго“! Аз съм Джо Колинс, а вие — не.

Стрелеца се изкикоти, ала спътницата му само се усмихна — това бе доста старичък майтап.

— Управителите ме помолиха да ви напомня, че тази вечер има промоция „две бири за един кинт“. Чухте ли? Добре. Те се ръководят от печалбата, а аз — от личния си интерес. Защото колкото повече пиете, толкова по-забавен ще ви се струвам.

Усмивката на Сузана се разшири. Комедийното изкуство си, имаше характерен ритъм — дори тя знаеше това, въпреки че не можеше да издържи и пет минути пред публиката в някой претъпкан нощен клуб, дори и животът й да зависеше от това. Но имаше ритъм и след неувереното начало Джо започна да намира своя. Очите му бяха притворени и тя предположи, че той вижда ярките цветове на сценичното осветление — също като сферите от Магьосническата дъга — и усеща дима на петдесетина цигари. Едната му ръка почива на хромираната стойка на микрофона, а другата е свободна да опише всички жестове, които си пожелае; Джо Колинс в „Джанго“ петък вечерта…

„Не, не в петък. Нали каза, че през уикендите всички клубове ангажирали рокендрол банди.“

— Въпреки всички тия приказки за езерните недоразумения и така нататък — продължи Колинс, — Кливланд е прекрасен град. — Вече говореше доста по-бързо; навярно Еди би казал, че започва да рапира. — Родителите ми са от Кливланд, но щом станаха на седемдесет, се преместиха във Флорида. Не искаха, но, мамка му мръсна, такъв е законът. Дзън! — Джо почука с юмрук по главата си и кръстоса очи. Роланд отново се изхили, макар че нямаше и най-малка представа къде се намира Флорида (нито пък какво представлява). Усмивката на Сузана също се разтегляше.

— Флорида е страхотно място — каза домакинът им. — Страхооотно. Рай за младоженците и скоросмъртниците. Дядо ми се пенсионира във Флорида, Господ да помилва душата му. Когато умра, искам да си отида от този свят мирно и тихо, в съня си, като дядо Фред. А не надавайки ужасени писъци като пътниците в колата му.

Стрелеца избухна в смях при този майтап. Безногата жена също се засмя, макар и не така гръмко, а усмивката на рунтавелкото бе по-широка от всякога.

— Баба ми също беше страхотна жена. Каза, че се е научила да плува, когато някой я извел на разходка с лодка в река Саяхога и я бутнал във водата. „Бабо, рекох й, този човек не се е опитвал да те научи да плуваш.“

Роланд изпръхтя, след което си избърса носа и отново се захили. Лицето му пламтеше. Смехът ускоряваше метаболитните процеси в организма, поставяйки го почти в екстремна ситуация; Сузана беше чела това някъде. Това означаваше, че и собственият й метаболизъм е ускорен, понеже тя също се смееше. Сякаш ужасът и мъката, които се бяха натрупали в нея, изтичаха навън като от дълбока рана, изливаха се като…

Като кръв.

Тя чу как нейде в съзнанието й зазвуча алармен звънец, ала не му обърна никакво внимание. За какво трябваше да се тревожи? Нали се смееха, за Бога! Прекарваха си страхотно!

— Мога ли да бъда сериозен за минутка? Не? Е, ами вървете на майната си тогава — барабар с дръгливите си кранти. Утре, когато се събудя, вече ще съм изтрезнял, но вие ще продължавате да сте толкова грозни.

— И плешиви.

(Роланд се заля от смях.)

— Ще бъда сериозен, разбрахте ли? Ако не ви харесва, заврете си го там, дето държите центовете си. Баба ми беше страхотна жена. Жените по принцип са страхотни, да знаете, обаче и те си имат своите недостатъци, също като мъжете. Ако една жена трябва да избира между това да улови летяща топка и да спаси живота на някое бебе например, веднага ще се втурне към бебето, без значение колко хора стоят на трибуните. Дзън! — Той отново почука с юмрук по главата си и се опули така, че и двамата прихнаха. Роланд се опита да остави чашата си на масата и разля част от кафето, след което се хвана с две ръце за корема, превивайки се от смях. Сузана никога не го бе чувала да се смее толкова силно (и така неудържимо) — и това бе напълно достатъчно, за да я накара да се закикоти.

— Мъжете са едно, а жените — съвсем друго. Съберете ги заедно и ще получите съвсем нов вкус. Като бисквитките „Орео“[7]. Като филия с фъстъчено масло. Като плодов кейк със сополи. Покажете ми мъж и жена и аз веднага ще ви покажа Онази тайнствена институция — не, нямам предвид Инквизицията, а брака. Ама май нещо взех да се повтарям. Дзън! — Той отново почука по черепа си, а очите му така се опулиха, че Сузана имаше чувството, че всеки момент ще изскочат.

(Как го прави това?)

Безногата жена трябваше да притисне ръце към корема си, защото вече започваше да я боли от смях. Слепоочията й пулсираха и също я боляха, ала тази болка бе добра.

— Бракът е да си вземеш жена или съпруг. Йе! Проверете в енциклопедиите, ако не ми вярвате! Полигамията е да имаш много мъже или много жени. Разбира се, има също и моногамия. Дзън!

Ако Роланд се засмееше по-силно, каза си тъмнокожата жена, щеше да се изтърси от стола си.

— Има също и развод. Латинската дума за развод означава „да изтръгнеш гениталиите на мъжа през портфейла му“.

— Но аз ви говорех за Кливланд, помните ли? Знаете ли как са основали Кливланд? Група хора от Ню Йорк си казали: „Мамка му, престъпленията и бедността започват да ми харесват, но нещо не ми стигат. Я да се преместим по на запад.“

Смехът, както щеше да си каже Сузана по-късно, беше като ураган; след като достигне определена точка, той започва да се самозахранва и човек се смее не защото шегите са толкова смешни, а понеже вече се е настроил на такава вълна. Джо Колинс ги поведе към тази точка със следващия си майтап.

— Хей, спомняте ли си как в началното училище ни учеха, че в случай на пожар трябва да се наредим тихо и кротко в редица, като най-ниските деца са в началото й, а най-високите — в края? Къде е логиката в това? По-високите хора по-бавно ли горят?

Безногата жена прихна така неудържимо, че неволно се плесна с длан по лицето. В същия миг я прониза толкова внезапна и неочаквана болка, че смехът й секна. Пъпката до устата й отново бе започнала да расте, но не беше кървяла от два или три дни; когато я удари, тя отчупи черночервеникавата коричка, която я покриваше. Кръвта не просто потече оттам; тя рукна.

Известно време Сузана не разбираше какво се случи. Просто отбеляза, че лицето я бе заболяло доста повече, отколкото трябваше. Явно Джо също не бе забелязал нищичко, тъй като продължи да изстрелва думите по-бързо от всякога.

— Хей, а какво ще кажете за онзи рибен ресторант „Морски свят“? Бях омел половината си фишбъргър, когато се зачудих дали пък не ядях някоя бавнозагряваща риба. Дзън! И като заговорихме за риба…

Ко изджавка разтревожено. Сузана усети как нещо топло се стича по врата и рамото й.

— Спри, Джо — рече Роланд. Звучеше тъй, сякаш не му достига въздух. Като че ли се задушаваше. От смях, подозираше безногата жена. Ох, как само я болеше лицето и…

Домакинът им отвори очи. Изглеждаше ядосан.

— Какво? Исусе, сами го поискахте и аз ви го дадох!

— Сузана се е наранила. — Стрелеца се надигна от стола си и гледаше загрижено лицето й.

— Не съм се наранила, Роланд, просто се ударих по лицето малко по-силно, отколкото… — В този миг тя погледна ръката си и с ужас видя, че носи червена ръкавица.

ДЕВЕТ

Ко отново излая, а нейният дин грабна салфетката, която лежеше до локвичката от разлятото кафе. Единият й край бе кафяв и подгизнал от течността, ала другият бе сух. Той я притисна към раната и Сузана потръпна от болка при допира, а очите й се напълниха със сълзи.

— Не, остави ме поне да спра кървенето — измърмори Роланд и я погали по къдриците. — Дръж се — добави и тя реши да го послуша.

През пелената на сълзите тъмнокожата жена виждаше, че Джо още изглежда намусен, задето са прекъснали представлението му по подобен драстичен начин, и донякъде го разбираше. Той си вършеше страхотно работата, а тя бе развалила всичко. Болката постепенно отшумяваше и Сузана се почувства ужасно засрамена. Припомни си онзи случай в гимназията, когато й бе дошло за пръв път през живота й и по бедрото й бе плъзнала издайническата червена струйка, която съученичките й бяха видели. Някои от тях дори бяха започнали да крещят „Запуши се!“, сякаш това бе най-смешното нещо на света.

Споменът за това обаче се примесваше със страх. Страх, отнасящ се до самата пъпка. Ами ако беше рак? Преди успяваше да прогони тази мисъл още преди да се е оформила напълно в съзнанието й, ала този път… този път не можа. Не беше ли напълно възможно да е хванала рак по време на прехода им през Ужасните земи?

Стомахът й се сви на възел, сетне се надигна. Тъмнокожата жена усещаше, че вечерята й все още е на мястото си, но само за известно време.

Изведнъж изпита необходимост да остане сама; трябваше да остане сама. Ако ще повръщаше, не й се искаше да го прави пред очите на Роланд и този непознат. А дори и да не се стигнеше дотам, имаше нужда от малко време, за да се вземе в ръце. В този момент внезапен порив на вятъра, достатъчно силен, за да разтърси цялата постройка, връхлетя къщичката; лампите примигнаха и стомахът й отново се сви на възел, докато сенките се люшкаха в моряшкия си танц.

— Трябва да отида… до тоалетната… — едва успя да промълви Сузана. Светът отново потрепери, сетне се стабилизира. Една от цепениците в камината изпращя, изстрелвайки залп от пурпурни искри към комина.

— Сигурна ли си? — попита Джо. Вече не изглеждаше ядосан (ако изобщо се бе чувствал така), но за сметка на това в погледа му се четеше съмнение.

— Остави я — намеси се Роланд. — Нека се освежи малко.

Тъмнокожата жена понечи да му се усмихне, ала в същия миг пъпката отново започна да кърви. Не знаеше какво още би могло да се промени заради тази идиотска незаздравяваща рана, ала знаеше със сигурност, че се бе наслушала на достатъчно шеги. Ако възнамеряваше отново да се смее, трябваше да намери някого, който да й прелее кръв.

— Ей-сега се връщам — обърна се тя към двамата мъже. — И гледайте да не ометете целия пудинг, докато ме няма. — От самата мисъл за храна й се гадеше, но нали трябваше да каже нещо.

— По въпроса за пудинга не мога да обещая — обади се Стрелеца, след което добави тъкмо когато тя излизаше от стаята: — Ако ти стане лошо, извикай ме!

— Добре — отвърна спътницата му. — Благодаря ти, Роланд.

ДЕСЕТ

Макар Джо Колинс да живееше сам, банята му излъчваше някакво приятно женско присъствие. Тапетите бяха розови на зелени листенца и — как иначе? — диви рози. Тоалетната чиния изглеждаше напълно съвременна с изключение на седалката, която бе дървена, а не пластмасова. Дали я бе изработил сам? Не бе изключено, макар че най-вероятно роботът я бе донесъл от някой забравен от бога магазин или склад. Карл Пелтека? Така ли го бе нарекъл Джо? Не, Бил. Бил Пелтека.

От едната страна на чинията имаше столче, а от другата — вана с крака, оформени като лъвски нокти, чиято душ-кабинка й напомни филма „Психо“ на Хичкок (всъщност, откакто бе гледала този проклет филм на Таймс Скуеър, всеки душ я караше да си мисли за него). Имаше и порцеланов умивалник, разположен върху високо до кръста шкафче, изработено (както прецени Сузана) не от призрачно или мъртво дърво, а от добрия стар дъб. Над него бе закачено огледало. Тя си каза, че шкафчето навярно служи за аптечка, където домакинът им държеше хапчетата и сиропите си. Всички удобства на дома.

Жената отлепи салфетката от лицето си и изсъска приглушено. Хартията бе засъхнала върху раната и откъсването й беше адски болезнено. Когато погледна отражението си, Сузана се смая от кръвта по бузите, устните и брадичката си — да не споменаваме шията и раменете й. В никакъв случай не трябваше да се плаши от раната — просто откъсваш връхчето на нещо и то започва да кърви, това е всичко. Особено ако е на тъпото ти лице.

Тя чу как в другата стая Джо казва нещо (неясно какво), както и отговора на Роланд след това — няколко думи, последвани от неудържимо хихикане. „Толкова е странно да го слушам да се смее така — помисли си жената. — Сякаш е пиян.“ Изведнъж се запита дали някога е виждала своя дин пиян и си даде сметка, че отговорът е отрицателен. Никога не го бе виждала мъртвопиян, гол-голеничък или обладан до такава степен от смях… досега.

„Глей си свойта работа, жено“ — обади се Дета.

— Добре — промълви Сузана. — Добре де, добре.

Пиян. Чисто гол. Побъркан от смях. Навярно между тези неща имаше нещо общо.

А може би просто бяха едно и също нещо.

Тя се покатери на столчето, протегна ръка и завъртя кранчето. Струята бе мощна и внезапна и заглуши звуците от другата стая.

Тя изми ръцете си и започна да облива лицето си със студената вода, след което се подсуши внимателно с кърпата и почисти кожата около пъпката. Щом приключи, докосна лекичко самата рана. Заболя я съвсем леко и това я окуражи. Сетне изплакна кърпата, преди кървавите петна да са засъхнали, и се наведе към огледалото. Това, което видя, я накара да въздъхне с облекчение — когато се бе ударила без да иска, бе отлюспила цялата коричка на пъпката, но в края на краищата това може би щеше да се окаже за добро. Едно бе сигурно — ако Джо имаше кислородна вода или някакъв антибиотик за мазане в аптечката си, Сузана възнамеряваше да го използва, за да намаже с него противния цирей. Болката изобщо не я интересуваше — щеше да го натърка хубавичко с дезинфектанта, а после да превърже раната и да се надява, че проклетото нещо най-накрая ще заздравее.

Тя простря кърпата за лице на умивалника, след което взе салфетка (в същия цвят като тапетите) от купчинката на най-близкия рафт и я поднесе към лицето си. Ръката й обаче замръзна във въздуха. Върху следващата салфетка от купчинката лежеше листче от бележник. В горната му част се виждаше отрупана с цветя пейка, носена от две летящи ангелчета, а отдолу пишеше:

[# Букв. „Бог от машината“ (лат.). — Б. пр.]

Под тези букви се виждаха други, доста по-избелели:

Сузана смръщи вежди и взе листчето от купчината салфетки. Кой ли го бе оставил тук? Джо? Абсурд. Тя го обърна от другата страна и видя, че със същия почерк бе написано:

Джо продължаваше да говори в дневната и този път Роланд избухна в дивашки смях, вместо само да се изкикоти. Явно домакинът им бе възобновил своя монолог. Донякъде го разбираше — все пак човекът правеше нещо, което обичаше; нещо, което не бе имал възможност да направи през всичките тези години, — ала част от нея никак не харесваше това. Не й харесваше, че старецът е решил да продължи с шегите си, докато тя все още е в тоалетната, както и това, че Роланд му е позволил да продължи. Че го слушаше в захлас и се смееше, докато тя се опитва да спре кръвта, бликаща от проклетата й пъпка. Изглеждаше й по момчешки подло и егоистично. Предполагаше, че би трябвало отдавна да е свикнала с подобни неща, но явно не беше.

„Защо не забравиш момчетата за известно време и не се концентрираш върху това пред теб? Какво ли може да означава?“

Едно бе очевидно — някой бе очаквал тя да дойде тук и да намери бележката. Бе очаквал нея. Не Роланд или Джо. „Лошо момиче — пишеше там. — Момиче.“

Ала кой би могъл да знае? Кой можеше да знае със сигурност, че ще стане точно така? Тя нямаше навика да се удря по лицето (нито пък по гърдите или коленете), докато се смее; не можеше да се сети за нито един друг случай, в който…

Май не беше точно така. Много отдавна на един филм с Дийн Мартин и Джери Лий Луис — „Кретени в морето“ или нещо подобно. Тогава се беше смяла по същия начин просто защото смехът бе достигнал определена критична точка и бе станал самозахранващ се. Всички в киносалона — „Кларк“ на Таймс Скуеър, доколкото си спомняше — правеха същото; тресяха се на столовете си, махаха с ръце и от устите им, които вече не бяха техни, се сипеха пуканки. Устите им вече принадлежаха на Мартин и Луис — тези кретени в морето. Но това се беше случвало само веднъж.

„Комедия плюс трагедия е равно на илюзия. Но тук няма никаква трагедия, нали?“

Сузана не очакваше никакъв отговор на този въпрос, ала получи един. Даде й го студеният глас на нейната интуиция.

„Не, все още няма.“

Изведнъж тя си даде сметка, че си мисли за Липи. За ухилената, отвратителна Липи. Дали хората в Ада се смееха? Безногата жена бе сигурна в това. Хилеха се като Липи Коня-чудо, докато Сатаната правеше

(вземете коня ми… моля ви)

редовната си обиколка, след което се смееха. Безпомощно. Безнадеждно. За цяла вечност, дано никак не ви е угодно.

„Какво, по дяволите, ти става, жено?“

В другата стая Роланд отново се засмя. Ко изджавка и лаят му също прозвуча като смях.

„Одд’с Лейн, Одд Лейн… помисли над това.“

Какво имаше да му мисли? Едното беше името на улицата, а другото бе същото, само че без…

— Я чакай малко — прошепна Сузана на себе си. Говореше съвсем тихо, сякаш се боеше, че някой ще я чуе. Ала Джо рапираше със светкавична бързина, а Стрелеца се смееше. Кой можеше да я чуе тогава? Съществото от мазето, ако изобщо имаше нещо там?

— Чакай, чакай малко.

Тя затвори очи и си представи знака с двете табели, които се намираха почти на тяхната височина, тъй като пътешествениците стояха на върха на триметровия снежен насип. „ТАУЪР РОУД“, пишеше на едната — на тази, която сочеше към почистения от снега път, чезнещ в далечината. Другата, която отбелязваше късата алея с къщичките, гласеше „ОДД’С ЛЕЙН“, само дето…

— Само дето не беше точно така — измърмори безногата жена, свивайки пръстите на лявата си ръка в юмрук. — Не беше.

Виждаше го достатъчно ясно в паметта си — ОДД’с ЛЕЙН. Апострофът и „с“-то бяха добавени, но защо някой би направил това? Да не би тук да имаше някой маниак на тема редактиране, който да не може да издържи…

Какво? Да не може да издържи какво?

Зад затворената врата смехът на Роланд прогърмя по-оглушително от всякога. Нещо се прекатури и се счупи. „Не е свикнал да се смее така — помисли си безногата жена. — Най-добре се пази, Роланд, за да не си направиш нещо. Да не вземеш да се изсипеш или нещо друго…“

„Помисли над това“ — я бе посъветвал незнайният й благодетел и тя се опитваше. Нима в думите „одд“ и „лейн“ имаше нещо, което някой не искаше да видят? Ако беше така, то тази личност нямаше защо да се тревожи, тъй като Сузана определено не можеше да го види. Прииска й се Еди да беше тук. Еди бе страшно добър в шегите, гатанките и… ана…

Дъхът й спря. Очите й се разшириха и лицето й постепенно се озари от прозрението. Нямаше молив и тъй като не бе особено добра в комбинациите наум, трябваше да…

Балансирайки на столчето, безногата жена се надвеси над порцелановия умивалник и дъхна върху огледалото, така че да го замъгли. Написа „ОДД ЛЕЙН“ с десния си показалец и се вторачи в седемте букви с нарастващ ужас. В другата стая нейният дин отново се засмя и внезапно тя осъзна това, което трябваше да разбере трийсет секунди по-рано — този смях не беше весел. Той бе накъсан и неконтролируем; това бе смях на човек, който се бори за глътка въздух. Роланд се смееше така, както се смеят хората, при които комедията се превръща в трагедия. Както се смеят хората в Ада.

Под „ОДД ЛЕЙН“ тя написа „ДОНДЕЙЛ“ — анаграмата, която Еди навярно щеше веднага да съзре, — и изведнъж разбра, че апострофът и „с“-то бяха добавени само за да ги заблудят.

В другата стая смехът внезапно заглъхна и се промени, превръщайки се в звук, който бе по-скоро тревожен, отколкото забавен. Ко лаеше като обезумял, а Роланд…

Роланд се задушаваше.

[1] Силно забавяне на жизнените процеси вследствие продължително излагане на ниски температури, което може да доведе до смърт. — Б. пр. ↑

[2] Непреводима игра на думи — odd (англ.) означава „странен, чудат“. — Б. пр. ↑

[3] Знаменит фотограф (1902–1984), нашумял с фантастичните си снимки на природни картини. — Б. пр. ↑

[4] Организация, основана през 1966 г, от Хюи Нютън и Боби Сийл, поставила си за цел да се бори за защита на интересите на малцинствата от американското правителство. Изиграла важна роля за еманципирането на малцинствените групи и представителите на работническата класа. — Б. пр. ↑

[5] Морт Сал (р. 1927); Джордж Карлин (р. 1937)-нашумели американски комици от миналия век. — Б. пр. ↑

[6] Псевдоним на Ричард Карътърс Литъл (р. 1938) — популярен комик, известен с имитациите си на известни личности. — Б. пр. ↑

[7] Популярни бисквити тип „сандвич“ с различен пълнеж. — Б. пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

ПАТРИК ДАНВИЛ

ЕДНО

Револверът не беше у нея. Джо бе настоял да седне на креслото, когато се върнаха в дневната, и Сузана беше оставила оръжието на отрупаната със списания масичка, след като извади барабана и изпразни гнездата му. Патроните бяха в джоба й.

Тъмнокожата жена отвори вратата на банята и запълзя към дневната. Стрелеца лежеше на пода между канапето и телевизора, а лицето му имаше ужасен пурпурен цвят. Той драскаше подутото си гърло и продължаваше да се смее. Домакинът им бе застанал над него и първото нещо, което забеляза Сузана, беше, че косата му — тази пухкава, бебешка, дълга до раменете бяла коса — почти е почерняла. Бръчките около очите и устата му бяха изчезнали и вместо десет години по-млад, Джо Колинс изглеждаше подмладен с двайсет или дори с трийсет лета.

Това шибано копеле.

Това шибано вампирско копеле.

Ко скочи към него и го захапа за левия крак, точно над коляното.

— Двайсет и пет, шейсет и четири, деветнайсет, ха! — извика весело домакинът им и ритна рунтавелкото настрани, чевръст и подвижен като Фред Астер. Зверчето прелетя през помещението, удари се в отсрещната стена и събори табличката с надпис „ГОСПОД ДА БЛАГОСЛОВИ ДОМА НИ“. Джо отново се обърна към Роланд.

— Мисля си — започна той, — че на жените им трябва причина, за да правят секс. — Преобразеният старец стъпи с единия си крак върху гърдите на Стрелеца — също като ловец на едър дивеч с трофея си, помисли си тъмнокожата жена. — Докато на мъжете, от друга страна, им трябва само място! Дзън! — Очите му отново за малко да изскочат от черепа му. — Господ е дал на мъжете и мозък, и пишка, но количеството кръв в телата им стига само за едното или другото — никога и за двете едновре…

Той не чу нито приближаването й, нито как се изкатери върху креслото, за да застане на необходимата височина; беше погълнат от онова, което правеше. Сузана сключи ръце в юмрук, вдигна го до дясното си рамо и замахна силно, след което го стовари с цялата си сила върху главата на Джо. Ударът бе достатъчно мощен, за да го нокаутира, ала от сблъсъка с черепната кост ръцете й пламнаха от раздираща болка.

Домакинът им се олюля, разпери ръце за равновесие и се огледа недоумяващо. Горната му устна се надигна, оголвайки зъбите му — съвсем обикновени зъби, а и защо не? Той не беше от онези вампири, които се прехранват с кръв — в края на краищата това бе Емпатика. Лицето му обаче се променяше — потъмняваше, сгърчваше се и се превръщаше в нещо, което вече не бе човешко. Това бе лицето на безумен клоун.

— Ти — процеди той, ала преди да продума нещо друго, Ко отново се втурна към него. Този път нямаше нужда да използва зъбите си, понеже съществото пред Сузана се олюляваше. Ето защо рунтавелкото просто се шмугна под глезена му и Дондейл полетя надолу, а ругатните му секнаха в мига, в който главата му се удари в пода. Навярно щеше да изгуби съзнание, ако чергата, покриваща дървените дъски, не беше притъпила удара. Вместо това обаче той веднага седна, оглеждайки се замаяно наоколо.

Тъмнокожата жена коленичи до Стрелеца, който също се опитваше да се изправи, макар и не особено успешно. Тя сграбчи ръкохватката на револвера му, ала мъжът я хвана за китката, преди да е успяла да го измъкне. Инстинкт, разбира се — трябваше да го предвиди, — но това не й попречи да почувства внезапен прилив на паника, когато сянката на Дондейл се извиси над тях.

— Мръсна кучко, сега ще те науча да не прекъсваш друг път шоумен, когато изнася предст…

— Роланд, пусни го! — изкрещя жената и Стрелеца се подчини.

Преобразеният старец се хвърли към нея, възнамерявайки да изблъска оръжието, ала тя бе по-бърза от него. Сузана се претъркули настрани и вместо върху нея, Дондейл падна върху Роланд. В същия миг нейният дин изхъхри измъчено, изгубвайки и последните глътки въздух, които бе успял да си поеме. Като дишаше трескаво, тя се надигна на една ръка и насочи револвера към съществото, под чиито дрехи бе започнала някаква ужасна метаморфоза. Дондейл вдигна ръце във въздуха, ала в тях нямаше никакво оръжие — естествено, нали не убиваше с тях. Междувременно чертите на лицето му бяха започнали да се сливат в едно цяло, превръщайки се в нещо като белези върху животинска кожа или черупка на насекомо.

— Спри! — изпищя създанието с глас, наподобяващ бръмчене на цикада. — Искам да ти кажа онзи виц за архиепископа и хористката!

— Чувала съм го — отвърна Сузана и го простреля два пъти. Куршумите се забиха в черепа му малко над мястото, където се намираше дясното му око, и потънаха в мозъка му.

ДВЕ

Роланд се мъчеше да се изправи на крака. Косата му бе залепнала за подутото му лице. Тъмнокожата жена се опита да го хване за ръката, ала той залитна и я повлече със себе си към входната врата на къщичката, която вече изглеждаше мрачна и неприветлива на Сузана. Тя забеляза останките от храна върху чергата и голямото влажно петно върху стената. Дали тези неща бяха тук и преди? И, всемогъщи Боже в небесата, какво ли всъщност бяха яли на вечеря? Тя реши, че не иска да знае, стига да не й станеше лошо. Стига да не беше отровно.

Роланд от Гилеад бутна вратата. Вятърът я изтръгна от ръцете му и я блъсна с всичка сила във външната стена на постройката. Стрелеца направи две крачки в бушуващата виелица, след което се наведе, подпрял длани на коленете си, и повърна. Спътницата му видя как вятърът моментално поде струята и я отнесе нейде в мрака. Когато нейният дин се върна, ризата и половината му лице бяха покрити със сняг. В къщурката бе ужасно горещо; това бе поредното нещо, което триковете на Дондейл бяха скрили от тях. Сузана забеляза стария терморегулатор, закачен на стената — марка „Ханиуел“, не много по-различен от този в нейния нюйоркски апартамент — и се приближи до него. Бе настроен да поддържа температура от двайсет и седем градуса. Жената го нагласи на двайсет градуса, след което се обърна да огледа помещението. Камината се оказа два пъти по-малка в сравнение с първоначалното й впечатление, ала бе натъпкана с толкова много дърва, че бумтеше като стоманолеярна. В момента не можеше да направи нищо по този въпрос, ала ако не го захранваха с допълнително гориво, огънят постепенно щеше да утихне.

Мъртвото същество на пода бе излязло наполовина от дрехите си. Приличаше на огромна хлебарка с уродливи крайници — подобия на човешки ръце и крака, — които стърчаха от ръкавите на ризата и крачолите на дънките. Гърбът на ризата се беше разкъсал по средата и онова, което се виждаше в прореза, бе нещо като лъскава черупка, върху чиято повърхност сякаш бяха отпечатани рудиментарни човешки черти. Сузана не вярваше, че може да има нещо по-отвратително от Мордред в паякообразния му облик, ала тази твар определено го задминаваше. Слава Богу, че беше мъртва.

Спретнатата, добре осветена къщурка — която сякаш бе излязла от някоя приказка, — сега представляваше сумрачна и задимена селска колиба. Електрическите лампи не бяха изчезнали, но изглеждаха стари и захабени от употреба също като в някой долнопробен хотел. Килимчето бе лекьосано и почерняло от мръсотия, а на места беше толкова разнищено, сякаш някой го беше дъвкал.

— Роланд, добре ли си?

Стрелеца я погледна, след което бавно пристъпи към нея и падна на колене. За момент Сузана си помисли, че му е прилошало и се разтревожи не на шега, ала щом осъзна истинската причина за поведението му, се обезпокои още повече.

— Стрелецо, бях омаян — каза мъжът с дрезгав, треперещ глас. — Бях заслепен като дете и моля за прошка.

— Роланд, кво си мислиш, че прайш? Я ста’ай! — Това беше Дета, която винаги излизаше на преден план, когато Сузана се чувстваше притеснена. „Цяло чудо е, че не казах «Я ста’ай, духач смотан!»“, помисли си тъмнокожата жена и трябваше да потисне истеричния смях, който я бе напушил. Стрелеца едва ли щеше да я разбере.

— Моля за извинение — повтори Роланд, без да я поглежда.

Тя затърси в съзнанието си думите, които трябваше да каже, и въздъхна облекчено, когато ги откри. Не можеше да го гледа коленичил така.

— Стани, стрелецо, давам ти прошка на драго сърце. — Замлъкна за момент, след което добави: — Ако спася живота ти още девет пъти, може и да станем квит.

— Доброто ти сърце ме кара да се срамувам от моето — рече нейният дин и се изправи на крака. Ужасният пурпурен цвят избледняваше от лицето му. Той погледна нещото на килима — гротескно-уродливата му сянка потрепваше върху отсрещната стена, — а сетне огледа схлупеното помещение с мъждукащите електрически крушки.

— Не се притеснявай за храната — рече Стрелеца, сякаш бе прочел мислите й и бе съзрял най-големия й страх. — Той никога не би отровил това, което възнамерява да… изяде.

Сузана му подаде револвера с дръжката напред. Мъжът го пое и презареди двете празни гнезда, преди да го напъха обратно в кобура си. Вратата на къщичката продължаваше да зее отворена и вятърът навяваше сняг. В антрето, където висяха самоделните им кожени палта, вече се бе образувала неголяма пряспа. Температурата бе спаднала малко и стаята вече не приличаше на сауна.

— Как разбра? — попита Роланд.

Тъмнокожата жена се замисли за хотела, където Мия бе оставила Черната тринайсетица. По-късно, след като си бяха тръгнали, Джейк и татко Калахан бяха отишли в стая 1919, защото някой им бе оставил бележка и

(дад — а — чий)

ключ. На плика с някакъв особен почерк (комбинация между получерен шрифт и печатни букви) бе написано името на Джейк и „Това е истината“. Сузана бе сигурна, че ако можеше да сравни плика с краткото послание с бележката, която бе открила в банята, щеше да се окаже, че са писани от една и съща ръка.

Според Джейк чиновникът в хотел „Плаза-Парк Хаят“ им казал, че съобщението било оставено от човек на име Стивън Кинг.

— Ела — рече жената на своя дин. — Искам да ти покажа нещо.

ТРИ

Също като останалата част от къщата, и банята изглеждаше по-малка. Ваната бе стара и ръждясала, а дъното й бе покрито с тънък слой мръсотия. Изглеждаше така, сякаш бе използвана за последен път преди…

Всъщност по-скоро създаваше впечатлението, че никога не е била използвана. Душът също бе потъмнял от ръжда, а розовите тапети бяха избелели, мръсни и олющени. Огледалото продължаваше да стои на мястото си, но повърхността му беше зацапана и напукана и Сузана си каза, че е истинско чудо да не се пореже, докато пишеше на него. Парата от дъха й бе изчезнала, ала думите все още бяха там, изпъкващи на фона на мръсотията: „ОДД ЛЕЙН“ и „ДОНДЕЙЛ“ под него.

— Това е анаграма — каза тя. — Виждаш ли?

Мъжът заразглежда буквите, ала след малко поклати глава. Изглеждаше леко засрамен.

— Не си виновен ти, Роланд — рече му безногата жена. — Това са нашите букви, а не тези, които познаваш. Трябва да ми се довериш, че е анаграма. Сигурна съм, че ако Еди беше тук, веднага щеше да я разгадае. Не знам дали това е представата на Дондейл за шега, или има някакви правила, които създанията като него са длъжни да спазват — важното е това, че я разгадахме навреме благодарение на помощта на Стивън Кинг.

— Ти я разгада — каза глухо Стрелеца. — Докато аз умирах от смях.

— И с двама ни можеше да стане така — увери го спътницата му. — Ти просто беше по-уязвим, защото чувството ти за хумор… извинявай, Роланд, но по принцип е доста дърварско.

— Знам това — изсумтя нейният дин, след което се обърна и излезе от тоалетната.

Неочаквано Сузана бе осенена от една ужасна мисъл и й се стори, че минаха часове, преди Стрелеца да се върне при нея.

— Роланд, той все още ли е…

Мъжът кимна. На устните му играеше едва забележима усмивка.

— Мъртъв? Разбира се. Ти стреля страхотно, Сузана, ала изведнъж ми се прииска да се уверя.

— Радвам се — отвърна простичко тя.

— Ко стои на стража. Ако случайно нещо се случи, сигурен съм, че веднага ще ни уведоми. — Вдигна бележката от земята и внимателно прочете написаното на гърба й. Единствената дума, чието значение не знаеше, беше „аптечка“. — „Оставил съм ти нещо.“ Знаеш ли какво?

Тъмнокожата жена поклати глава.

— Нямах време да погледна.

— Къде е тази аптечка?

Сузана посочи към огледалото и спътникът й го плъзна настрани. Зад него наистина имаше рафтове, но вместо подредените лекарства и сиропи, които си бе представяла, се виждаха само две кафяви шишенца като онова, което бе забелязала на масичката до креслото в дневната, и прашна кутия, която й се стори като най-старата опаковка с черешови таблетки против кашлица на братята Смит. До тези неща се мъдреше някакъв плик. Роланд го взе и го подаде на жената до себе си. На него със същия полуръкописен, полупечатен почерк бе написано:

— Чайлд? — смръщи вежди тя. — Това говори ли ти нещо?

Стрелеца кимна.

— „Чайлд“ означава рицар или стрелец, поел да изпълни определена мисия. Старинна и официална дума. Никога не сме я използвали помежду си, защото се отнася за богоизбрани рицари, служещи на ка, а нито аз, нито моите приятели сме се възприемали по този начин.

— Въпреки това ти си този Чайлд Роланд, нали?

— Навярно някога съм бил. Сега сме отвъд тези неща. Отвъд ка.

— Ала все още сме на Пътя на Лъча.

— Да. — Той прокара пръст по последния ред, изписан на плика. „Всички дългове са платени.“ — Отвори го, Сузана, защото искам да видя какво има вътре.

Тя се подчини.

ЧЕТИРИ

Вътре имаше ксерокопие на една поема от Робърт Браунинг. Кинг бе написал името на автора с характерния си полупечатен, полуръкописен почерк над заглавието. Сузана бе чела някои от драматичните монолози на Браунинг в колежа, но точно тази творба й беше непозната. Което не можеше да се каже за темата — все пак заглавието на произведението беше „Чайлд Роланд Кулата достигна“. Поемата бе епическа, издържана в традициите на баладичната схема и наброяваше трийсет и четири станси. Всяка строфа бе номерирана с римска цифра. Някой — най-вероятно Кинг — бе заградил I, II, XIV, XV, XVI, XVII и XVIII станса.

— Прочети на глас отбелязаните — каза Стрелеца с дрезгав глас, — защото разбирам само отделни думи, а искам да узная какво пише.

— Първа станса — рече тъмнокожата жена и прочисти гърлото си, защото бе пресъхнало. Вятърът навън отново зафуча и единствената крушка примигна в наплютата от мухите плафонера.

Помислих си, че всичко, що ми рече

тоз урод посивял със злобен взор,

преситен от лукавство и раздор,

лъжа било е; и нарочно ме зарече

да сторя тъй, а вътрешно ликува,

задето аз с живота се сбогувах.

— Колинс — рече Роланд. — Който и да е писал това, е имал предвид Джо Колинс. Писал е за него, тъй както Кинг е писал за нашия ка-тет в историите си. Всичко що ми рече… лъжа било е! Точно така!

— Не Колинс — поправи го Сузана. — Дондейл.

Стрелеца кимна.

— Дондейл, право думаш. Давай нататък.

— Добре; втора станса.

Нима заради друго той причаква,

изгърбен над тоягата си крива,

окаяните странници, които

разпитват го де този път отива,

и после смее се, ухилен като скелет,

над тез, що само гибел ще намерят.

— Помниш ли бастуна му и как го размахваше? — попита мъжът.

Разбира се, че си спомняше. Само дето не беше крив, но иначе всичко друго съвпадаше. Всичко друго бе описание на това, което им се бе случило току-що. Самата мисъл я накара да потрепери.

— Този поет от твоето време ли е? — обърна се към нея Стрелеца. — От твоето кога?

Безногата жена поклати глава.

— Дори не е от моята страна. Умрял е поне шейсет години преди моето кога.

— Въпреки това явно е видял какво ще се случи. Или поне някаква негова версия.

— Да — кимна Сузана. — Стивън Кинг е знаел за тази поема. — Изведнъж бе осенена от внезапно прозрение, което беше толкова ярко, че нямаше как да не е истинско. Жената изгледа Роланд с разширени очи: — Тази поема е накарала Кинг да започне всичко! Тя е била неговото вдъхновение!

— Сигурна ли си, Сузана?

— Да!

— Обаче този Браунинг трябва да ни е видял.

Тъмнокожата жена си замълча. Не знаеше. Всичко беше прекалено объркано. Като да се опитваш да определиш кое е първото — кокошката или яйцето. Или да се изгубиш в огледален лабиринт. Главата й се замая.

— Прочети и следващата, Сузана.

— Четиринайсета станса — каза тя и зачете:

Тревата пък напомняше коса —

окапала и рядка, със прокажен

вид. Тънките й сухи стъбълца

подаваха се плахо от калта,

подобно червеи, а тя самата

като че ли в кърви бе облята.

— А ето и следващите три:

В този миг и друго зърнах там —

дръглив, застинал неподвижно кон —

кога дошъл бе тук и сам не знам;

като че ли от дяволски легион

избягал бе. Когато по-отблизо

разгледах го, съвсем се отвратих —

дори и жив да бе, не му личеше,

напротив — със затворени очи

под гривата проскубана стоеше,

а шията му цялата със струпеи

и рой подутини покрита беше.

Не бях съзирал нивга тъй злочеста

и уродлива твар…

— Липи — каза Стрелеца. — С проскубаната грива, покритата със струпеи шия и всичко останало. Само дето е кобила, а не жребец.

Сузана мълчеше — нямаше нужда да каже каквото и да било. Естествено, че беше Липи — сляпа и мършава, с осеяна от червени язви кожа… „Знам, че е една дърта грозница“, беше казал старецът… по-точно съществото, което приличаше на старец. „Дърта кранто и стара ки’-кутия такава!“ Ето че тук го пишеше черно на бяло в една поема, написана дълго преди сай Кинг изобщо да бъде роден — може би осемдесет или дори сто години преди това: „тревата пък напомняше коса — окапала и рядка, с прокажен вид…“

— Като че ли от дяволски легион избягал бе — рече Роланд, усмихвайки се мрачно. — Трябва да се погрижим да я изпратим обратно при Дявола, преди да си тръгнем оттук.

— Не — възрази Сузана. — Няма да го сторим. — Беше прегракнала. Искаше да накваси гърлото си, ала се боеше да отпие дори глътка от онова, което течеше от чешмите в тази колиба. В краен случай щеше да вземе малко сняг и да го разтопи. Но едва след като напуснеха това ужасно място.

— Защо казваш така?

— Защото я няма — вдигна рамене жената. — Излезе навън в бурята, когато видяхме сметката на господаря й.

— Откъде знаеш това?

Сузана поклати глава.

— Просто знам, — Тя отгърна следващата страница и обяви: — Осемнайсета станса: „Ала не би! Съзрях аз…“

Тя внезапно замлъкна.

— Сузана? Защо… — В този миг зърна следващата дума, която можеше да прочете въпреки английските букви. — Продължавай — нареди Роланд с глух глас, наподобяващ шепот.

— Сигурен ли си?

— Чети, защото искам да го чуя.

Спътницата му отново прочисти гърлото си.

— Шестнайсета станса.

Ала не би! Съзрях аз Кътбърт — с пламнал,

обрамчен от златисти къдри лик

— видение тъй истинско, измамно —

и сякаш го почувствах как протяга

ръка към мен… Уви, позорен миг!

— Това е за Меджис — каза Роланд. Пръстите му бяха побелели и свити в юмруци, макар че Сузана се съмняваше, че мъжът си дава сметка за това. — За това как се скарахме заради Сюзан Делгадо и след това отношенията ни никога вече не бяха същите. Опитахме се да възстановим приятелството си, доколкото можахме, ала никога вече не беше същото.

— След като една жена отиде при някой мъж или един мъж отиде при някоя жена, нещата никога не остават същите — каза Сузана и му подаде преснетите листове. — Вземи. Прочетох всички отбелязани строфи. Ако в останалата част от поемата има нещо за достигането на Тъмната кула, намери си го сам. Мисля, че можеш да го направиш, ако си дадеш достатъчно зор. Що се отнася до мен, просто не искам да знам.

Ала нейният дин явно не разсъждаваше като нея. Той прелисти страниците, търсейки последната. Листовете не бяха номерирани, ала Роланд откри лесно края по празното пространство под стансата с номер XXXIV. Преди да успее да прочете последната строфа обаче, немощният вик се разнесе отново. Този път вятърът бе утихнал и нямаше съмнение за местоположението на неговия източник.

— Има някой в мазето — каза Стрелеца.

— Знам. И мисля, че дори знам кой е той.

Мъжът кимна.

Тъмнокожата жена го изгледа съсредоточено.

— Всичко се връзва, нали? Сякаш сме в един голям пъзел и сме сложили всички парченца без последните.

Вопълът прозвуча отново, немощен и изгубен. Така можеше да вика само някой, който се намираше на крачка от смъртта. Те излязоха от банята и извадиха револверите си, макар Сузана да си мислеше, че този път няма да им трябват.

ПЕТ

Хлебарката, която бе приела облика на веселия стар шегаджия Джо Колинс, лежеше на същото място, където го бяха оставили, ала Ко бе отстъпил крачка-две назад. Сузана не го обвиняваше — Дондейл бе започнал да се вмирисва и от разлагащата се черупка се процеждаше някакво бяло вещество. Въпреки това Стрелеца заповяда на рунтавелкото да остане където си е и да бъде нащрек.

Когато влязоха в кухнята, вопълът прозвуча отново — вече бе доста по-силен. Не се виждаше никаква врата към мазето и безногата жена запълзя по прашния напукан линолеум, търсейки скрит капак в пода. Тъкмо щеше да каже на Роланд, че не може да открие нищо, когато Стрелеца й извика:

— Ето тук! Зад студилника.

Хладилникът вече не изглеждаше като супермодерен „Ама-на“ с машинка за лед на вратата — той бе нисък и тумбест и толкова мръсен, че тъмнокожата жена се гнусеше да го докосне. Камерата се намираше отгоре му и формата й напомняше барабан. Майка й имаше същия модел, когато Сузана бе съвсем малка и още отговаряше на името Одета, ала Алис Холмс със сигурност би умряла, ако хладилникът й се покриеше и с една десета от мръсотията, облепила този тук. Дори и една стотна бе достатъчна.

Стрелеца лесно го премести настрани, защото Дондейл, хитрецът му с хитрец, го бе поставил на платформа с колелца. Тъмнокожата жена се съмняваше, че домакинът им е имал много посетители — не и тук, в Крайния свят, — ала ето, че бе взел необходимите мерки, за да опази тайните си, ако някой случайно се отбиеше. Сузана бе сигурна, че това се случваше, макар и от дъжд на вятър, както и бе сигурна, че малцина излизаха живи от тази приказна къщурка на „Одд’с Лейн“.

Стълбите, които водеха надолу, бяха тесни и стръмни. Роланд затърси пипнешком около вратата и намери ключ; той задействаше две голи електрически крушки, едната от които бе разположена над стълбището, а другата се намираше ниско долу. Сякаш в отговор на светлината викът прозвуча отново. Бе пропит с болка и страх. Звукът я накара да потрепери.

— Ела в подножието на стълбите, каквото и да си! — извика Роланд.

Не последва никакъв отговор. Вятърът навън фучеше и виеше, мятайки сняг върху къщичката с такава сила, че Сузана имаше чувството, че ги засипват с тонове пясък.

— Ела, за да можем да те видим, или ще те оставим където си! — отново се обади Стрелеца.

Ала обитателят на мазето не излезе под мъждукащата светлина — вместо това нададе отново немощния си вопъл, който бе изпълнен с мъка, ужас и — Сузана потрепери — лудост.

Стрелеца погледна към нея; тя кимна и му прошепна:

— Върви напред. Аз ще те прикривам.

— Внимавай да не се подхлъзнеш — рече й мъжът със същия приглушен глас.

Спътницата му отново кимна и направи характерния за него жест с пръстите на дясната си ръка: „Върви, върви!“

Стрелеца се усмихна и пое по стълбите, положил цевта на револвера си в сгъвката на дясното си рамо. За миг така й заприлича на Джейк Чеймбърс, че Сузана се просълзи.

ШЕСТ

Мазето представляваше истински лабиринт, осеян със сандъци, бъчви и някакви забулени неща, висящи на куки от тавана. Тъмнокожата жена нямаше никакво желание да се запознава по-отблизо със същността им. Вопълът проехтя отново — звучеше като съчетание на ридание и писък. Нейде над тях, неясен и приглушен, се носеше воят на вятъра.

Роланд се обърна наляво и пое по зигзагообразната пътечка между сандъците, накамарени от двете му страни. Безногата жена го последва, движейки се на определено разстояние след него, като непрекъснато се обръщаше и хвърляше напрегнати погледи през рамо. Същевременно бе нащрек и за тревогата, която Ко можеше да вдигне всеки момент от дневната на Дондейл. Тя видя, че един от сандъците носеше надпис „ТЕКСАС-КИ ИНСТРУМЕНТИ“, а на друг пишеше: „КИТАЙСКИ КУ-РАБИЙКИ С КЪСМЕТЧЕТА «ХО ФАТ» ООД“. Това ни най-малко не я изненада — отдавна бе престанала да се удивлява на подобни съвпадения.

Изведнъж Стрелеца се спря.

— Сълзите на майка ми — промълви той. Само веднъж го бе чувала да произнася тази фраза — когато се бяха натъкнали на елен, паднал в едно дефиле със счупени два задни крака. Животното умираше от глад и ги гледаше с грозните черни дупки в главата си, защото мухите бяха изяли очите му.

Тя остана на мястото си, докато мъжът не й даде знак да се приближи, след което запълзя енергично към него, заставайки от дясната му страна.

В далечния ъгъл на мазето — югоизточния ъгъл, ако представата й за посоките беше вярна — се виждаше нещо като затворническа килия. Вратата й бе направена от кръстосани стоманени пръчки, а наблизо се търкаляха инструментите, с чиято помощ Дондейл ги бе заварил една за друга. Явно това бе станало преди доста време, съдейки по дебелия слой прах върху ацетиленовата горелка. От една „S“-ообразна кукичка, забита в каменната стена — на достатъчно разстояние от затворника, ала същевременно и достатъчно близо, че да го дразни — висеше голям и старомоден

(дад — а — чум дад — а — чий)

сребърен ключ. Самият затворник стоеше зад решетките на килията си и протягаше мръсните си ръце към тях. Изглеждаше толкова измършавял, че й напомни за ужасните снимки от концлагерите, на които се виждаха оцелелите от Аушвиц, Берген-Белсен и Бухенвалд — живи (макар и едва ходещи) обвинения към човечеството, с размъкнати раирани униформи, висящи по съсухрените им, превърнали се в кожа и кости тела, и отвратителни кръгли шапки, крепящи се като по чудо на главите им. Неестествено ярките им, плашещи очи сякаш казваха: „Не искаме да знаем в какво сме се превърнали, ала за съжаление не можем да го забравим.“

Нещо подобно се четеше и в очите на Патрик Данвил, докато протягаше ръцете си към тях и издаваше нечленоразделните си, умоляващи вопли. Отблизо те й звучаха като подигравателните крясъци на някоя птица от джунглата в холивудски филм: „Ай-ииииий, Ай-ииииий, Ай-йоук, Ай-йоук!“

Стрелеца взе ключа от кукичката и се приближи до вратата. Данвил го сграбчи за ризата, ала Роланд веднага избута ръката му настрани. В движението му нямаше и капчица грубост, но измършавялото създание в килията мигновено отстъпи назад, а очите му сякаш щяха да изскочат от страх. Косата му беше дълга — висеше чак до раменете му, — ала бузите му бяха покрити с рехав мъх, който бе малко по-гъст на брадичката и над горната му устна. Сузана предположи, че навярно бе на седемнайсет; най-много да беше една-две години по-голям.

— Не се обиждай, Патрик — рече меко Стрелеца, докато пъхаше ключа в ключалката. — Нали така те наричат? Патрик Данвил?

Кльощавото същество с мръсни дънки и широка сива риза (тя висеше почти до коленете му) продължаваше да отстъпва назад, без да промълви дума. Когато гърбът му се опря в отсрещната стена, той се плъзна надолу и седна на земята до кофата, която навярно му служеше за тоалетна, притискайки колене до изпитото си лице. Междувременно Роланд отвори вратата и я издърпа навън (тя нямаше панти). Щом забеляза това, Патрик Данвил започна отново да вие, само че този път доста по-силно: „АЙ-ИИИИЙ, АЙ-ЙОУК, АЙ-ИИИИИИЙ!“ В мига, в който Стрелеца прекрачи прага на килията, момчето запищя още по-пронизително и започна да блъска главата си в каменната стена. Роланд отстъпи назад и в същия миг Патрик престана да се самоизтезава, а очите му се вторачиха в Стрелеца със смесица от страх и недоверие, след което протегна мръсната си, ала изящна ръка (безногата жена виждаше фините му дълги пръсти) към новодошлите, сякаш ги молеше за помощ.

Роланд и Сузана се спогледаха.

Жената допълзя до вратата на килията и се спря на прага. Измършавялото момче нададе отново птичия си крясък и кръстоса ръце пред себе си, сякаш този жест можеше да го защити от непознатите.

— Не бой се, захарче — това беше една Дета Уокър, която Сузана нито беше чувала преди, нито пък подозираше за съществуването й. — Не бой се, захарче. Ня’а да ти сторя нищо лошо. Ако исках да те бастисам, щях да те гръмна два пъти в главата, както напрайх с онуй копеле горе.

Тя видя как очите му внезапно се разшириха, макар и само за секунда, разкривайки колко са кръвясали. Тъмнокожата жена се усмихна и продължи:

— Точно тъй! Гусин Колинс пукна! Нивгаж веч’ ня’а да слезе тук долу и да те… Кво ти прайше гой, Патрик?

Воят на вятъра отново достигна до тях, макар и приглушен. Лампите примигнаха и цялата постройка се разтресе и изскърца, сякаш протестираше срещу напора на снежната стихия.

— Кво ти прайше, миличък?

Нямаше смисъл. Момчето явно не разбираше. Безногата жена вече се бе убедила в това, когато Патрик Данвил се хвана с две ръце за корема и изкриви лицето си в гротескна гримаса.

— Карал те е да се смееш?

Затворникът кимна. Продължаваше да седи свит в ъгъла. Лицето му се изкриви още повече, а пръстите му се свиха в юмруци. Той ги доближи до лицето си и потърка бузи, след което ги допря до очите си и ги развъртя. Когато отново погледна към нея, Сузана забеляза, че на носа му има неголям белег.

— Карал те е и да плачеш.

Момчето кимна. То повтори отново цялата пантомима, след което добави и още нещо — започна да прави загребващи движения с шепите си, да ги поднася към устата си и да мляска с устни.

В този миг над главата й се разнесе гласът на Роланд:

— Карал те е да се смееш, карал те е да плачеш и те е карал да ядеш.

Затворникът заклати бясно главата си, при което отново я удари в стената.

— Той е ял — обади се Дета. — Тва се опитваш да кажеш, нал’ тъй? Дондейл е ял.

Патрик кимна.

— Карал те е да се смееш, карал те е да плачеш и сетне е изяждал тук, дет’ е излизало навън. Баш туй е прайл, нал’ тъй?

Момчето кимна отново и зарида неудържимо. Скимтящите му стонове изпълниха за пореден път тясното пространство на затвора му и Сузана запълзя внимателно към него, готова да отстъпи всеки момент, ако Патрик поднови самоубийствените си удари в стената. Щом достигна до него обаче, момчето положи лице в скута й и заплака. Жената се обърна, погледна към Роланд и му даде знак с очи да се приближи.

Когато Патрик отново я погледна, в очите му се четеше кучешка преданост, съчетана с безрезервно обожание.

— Не се тревожи — рече Сузана. Дета бе изчезнала — навярно добротата й бе дошла в повече. — Той не може да ти стори нищо, Патрик — гушна букета и ритна камбанката. Мъртъв е и ще си остане мъртъв завинаги. Сега искам да направиш нещо за мен. Отвори си устата.

Патрик веднага поклати глава. В погледа му отново се четеше страх, но имаше и нещо друго — нещо, от което сърцето й се сви. Срам.

— Да, Патрик, да. Отвори си устата.

Той отново поклати глава, а мазната му дълга коса се затресе като бърсалка за прах.

— Какво… — започна Роланд.

— Шшшт — сряза го тя. — Отвори си устата, Патрик, и ни покажи. След това ще те измъкнем оттук и никога вече няма да се върнеш тук. Никога вече няма да служиш за вечеря на Дондейл.

Момчето я изгледа умолително, ала тъмнокожата жена бе невъзмутима. Най-накрая то затвори очи и бавно отвори устата си. Зъбите му си бяха по местата, ала езикът — не. Явно в един момент на Дондейл му бе писнало да слуша виковете — или думите му — и го беше изтръгнал.

СЕДЕМ

Двайсет минути по-късно двамата стояха до вратата на кухнята и гледаха как Патрик Данвил яде супа. Поне половината от нея се стичаше по сивата риза на момчето, но Сузана изобщо не се тревожеше за това; супа имаше много, а в единствената спалня на къщата бяха открили достатъчно ризи. Да не споменаваме дебелата шуба на Джо Колинс, която висеше на закачалката в антрето — жената очакваше оттук-насетне Патрик да я носи. Що се отнася до останките на Дондейл — или някогашния Джо Колинс, — бяха ги увили в три одеяла и ги изхвърлиха в снега.

— Дондейл е бил вампир, който се е хранел с чувства вместо с кръв. Патрик, от друга страна… Патрик е бил неговата крава. От кравата можеш да получиш месо и мляко. Проблемът с месото е, че като изядеш първо най-хубавите порции, сетне по-малко хубавите и накрая сготвиш останалото на яхния, край — нищо не остава. А ако само я доиш, можеш да я караш така цяла вечност… стига само от време на време да й подхвърляш нещичко за храна.

— Откога според теб го държи затворен тук? — попита Роланд.

— Не знам — вдигна рамене жената. Всъщност си спомняше много добре дебелия слой прах върху ацетиленовата горелка — прекрасно си го спомняше. — От много отдавна. Сигурно на Патрик му изглежда цяла вечност.

— И го е боляло.

— Много. Навярно повече в сравнение с болката, която е изпитал, когато Дондейл е изтръгнал езика му. Сигурна съм, че емоционалното изсмукване е боляло повече. Сам виждаш как е.

Да, Стрелеца добре виждаше това. Както виждаше и нещо друго.

— Не можем да го изведем навън в тази виелица. Дори да го облечем с пет ката дрехи, сигурен съм, че студът ще го убие.

Сузана кимна. И тя си мислеше същото, ала знаеше и нещо друго — че за нищо на света не може да остане в тази къща. Това щеше да убие нея.

Тя сподели мислите си с Роланд и той веднага се съгласи.

— Ще останем в хамбара, докато времето се оправи. Вярно, че ще ни бъде студено, но пък можем да спечелим две неща — току-виж Мордред ни навестил, а Липи се върнала.

— Искаш да ги убиеш, нали?

— Да, стига да мога. Защо, някакъв проблем ли има?

Тя се замисли за момент, ала сетне поклати глава.

— Не. Да видим какво можем да вземем оттук, защото няма да имаме огън най-малко през следващите два дни. А нищо чудно да се окажат и четири.

ОСЕМ

Всъщност трябваше да минат още три нощи и два дни, преди виелицата да се задуши в собствената си ярост и да отшуми. Малко преди здрачаване на втория ден Липи докуцука обратно в хамбара и Роланд изпрати един куршум в лопатовидната й глава. Мордред изобщо не се появи, макар че тя усещаше как се прокрадва наблизо през втората нощ. Навярно Ко също го почувства, защото застана пред портата на хамбара и залая ожесточено към бушуващата виелица.

През това време Сузана научи много повече за Патрик Данвил, отколкото очакваше. Съзнанието му беше доста обременено от периода на пленничеството и това никак не я изненада. Онова, което я изуми, бяха способностите му за възстановяване — тя се запита дали би могла да превъзмогне подобно мъчение и си каза, че навярно талантът му бе спомогнал за това. Нали бе видяла с очите си художническата му дарба в кабинета на покойния Ричард П. Сейър.

Дондейл бе давал на пленника си минимума от храна, необходим за поддържането на жизнените му функции, и редовно бе крадял от емоциите му — два пъти седмично, понякога три, а веднъж дори и четири. Всеки път, когато Патрик се убеждавал, че няма да издържи повече и ще умре, някой се отбивал. Едва напоследък можал да си поотдъхне малко от изтезанията, защото „гостите“ на вампира изненадващо зачестили. По-късно през нощта, след като си легнаха в отрупания със сено плевник, Стрелеца сподели, че според него по-голямата част от жертвите на Дондейл били изгнаници и бегълци от Le Casse Roi Russe или заобикалящото го селище. Сузана лесно можеше да си представи какво са си мислели горките хорица: „Кралят си замина, затова нека се махнем по-скоро оттук, докато все още можем. В крайна сметка на Големия червен бос може да му щукне всеки момент да се върне, а всички знаем как му хлопа дъската и какво направи с онези слуги.“

В някои случаи Джо приемал истинския си облик и се явявал пред затворника си, за да се храни с неговия страх. Това обаче не му било достатъчно. Сузана предполагаше, че различните чувства имат различен вкус — като свинско един ден, пилешко на следващия и риба на другия, — а вампирът обичал разнообразието.

Патрик не можеше да говори, ала владееше добре езика на жестовете. А след като Роланд им показа находката, която бе открил в кухненския килер, се оказа и че могат да си комуникират и по друг начин. На една от по-горните лавици Стрелеца намери пакет скицници с надпис „МИКЕЛАНДЖЕЛО — ИДЕАЛНИ ЗА РИСУВАНЕ С ВЪГЛЕН“. Нямаха въглени, ала на съседния рафт имаше връзка чисто нови моливи марка „Еберхард-Фабер №2“, стегнати с гумен ластик. Това, което правеше находката още по-любопитна, бе обстоятелството, че някой (най-вероятно Дондейл) грижливо бе отстранил гумичките от върха на всеки молив. Те се намираха в едно стъклено бурканче заедно с няколко кламера и острилка, която приличаше на свирките, прикрепени към долната страна на оризиите от Кала Брин Стърджис. В секундата, когато Патрик зърна албума, очите му веднага грейнаха и той протегна и двете си ръце към откритието на Стрелеца, виейки от неизразима радост.

Роланд погледна към Сузана, която само вдигна рамене и каза:

— Да видим какво може да прави. Аз се досещам какво ще ни покаже, а ти?

Оказа се, че може да прави доста неща. Художническите умения на Патрик Данвил бяха изумителни, а рисунките му заместиха напълно липсващия му език. Ръката му се движеше по листа с изумителна бързина и той не изглеждаше никак притеснен от обстоятелството, че изобразяваше с такава яснота болезнените за него случки; напротив — самият акт на творчество явно му доставяше неизмеримо удоволствие. На една от рисунките му се виждаше Джо Колинс, който забива брадва в главата на нищо неподозиращия си гост, а устните му са изкривени в озъбена усмивка. Над мястото на удара момчето бе написало „ТРЯС!“ и „ПЛЬОК!“ с големи, сякаш излезли от комикс букви, а над главата на Колинс се виждаше балонче с думите: „На ти, говедо!“ Друга рисунка показваше самия Патрик, който лежи на пода изнемощял от смях (изображението бе достатъчно красноречиво и говореше само за себе си, така че надписът „Ха! Ха! Ха!“ бе напълно излишен), докато вампирът стои над него, сложил ръце на кръста си, и го наблюдаваше. После момчето захвърли този лист и набързо сътвори друга рисунка, показваща как Колинс стои на колене и държи затворника си за косата, а стиснатите му устни потрепват пред агонизиращата от смях уста на Патрик. След това с едно-единствено обиграно движение (върхът на молива нито за миг не се отдели от хартията), момчето направи още едно балонче над главата на стареца, изписвайки вътре девет букви и два удивителни знака.

— Какво значи това? — попита Роланд.

— „Ммм! Вкусно!“ — отвърна му Сузана. Гласът й трепереше.

Като се изключи тематичната ориентация на рисунките, безногата жена можеше да го гледа как рисува с часове; всъщност точно така и направи. Моливът се движеше толкова бързо, че те едва успяваха да го следват и на никого от двамата стрелци не му хрумна да му предложи някоя от ампутираните гумички, защото момчето нямаше нужда от тях. Доколкото Сузана можеше да види, момчето или не правеше грешки, или ги вплиташе в рисунките си по такъв начин, по който само един гений би могъл да го стори. Творбите му не бяха скечове, а завършени произведения на изкуството. Тя знаеше на какво бе способен Патрик-този или някой друг Патрик от някой различен свят по Пътя на Лъча — и как щеше да разгърне таланта си впоследствие, и от тази мисъл я обливаха ледени и горещи вълни едновременно. Какво имаха тук? Един ням Рембранд? Хрумна й, че това е вторият им гениален слабоумник. Всъщност третият, ако брояха и Ко заедно с Шийми.

Явното му пренебрежение към гумичките караше Сузана да си мисли, че това е просто някаква чудатост. Нито тя, нито нейният дин подозираха, че тази млада версия на Патрик Данвил може би не знаеше, че такива неща като гумичките съществуваха.

ДЕВЕТ

Към края на третата нощ Сузана се събуди, видя, че Патрик лежи до нея в сеното, и се спусна по стълбата. Роланд стоеше до вратата на хамбара, пушеше цигара и се взираше в мрака. Снегът беше спрял, а лунните лъчи превръщаха покритата с пресен сняг Тауър Роуд в искряща приказна страна на безмълвна красота. Въздухът бе неподвижен и толкова студен, че безногата жена имаше чувството, че влагата в носа й всеки момент ще замръзне. Нейде далеч се чуваше ръмженето на двигател, който, съдейки по усилващия се звук, явно се приближаваше. Сузана попита Роланд дали има някаква представа какво може да е това.

— Мисля, че най-вероятно е роботът, наречен Бил Пелтека — отвърна нейният дин. — Нали той отговарял за чистенето на снега. Може да има някои от онези антеноподобни неща на главата си, също като Вълците. Нали си спомняш?

Тъмнокожата жена си спомняше много добре.

— Може да е дал някаква специална клетва за вярност към Дондейл — продължи Роланд. — Не ми се вярва много да е така, ала съм се сблъсквал и с по-странни неща. Дръж подръка чиниите си, ако реши да ни нападне. Аз ще съм нащрек с револвера си.

— Но не ти се вярва, нали? — спътницата му явно искаше да е сто процента сигурна за това.

— Не — рече Стрелеца. — Даже си мисля, че би могъл да ни закара до самата Тъмна кула. Дори и да не стане така, може да ни хвърли поне до края на Бялата шир. Което ще е добре, като се има предвид състоянието на момчето.

Тези думи повдигнаха един въпрос.

— Наричаме го момче, защото изглежда така, ала на колко години е според теб?

Роланд поклати глава.

— Определено е навършил шестнайсет-седемнайсет години, ала като нищо може да е на трийсет. Времето се държи странно, откакто Разрушителите насочиха пагубните си сили към Лъчите, и предприема странни обрати и прескоци. Знаеш това не по-зле от мен.

— Дали Стивън Кинг го е сложил на пътя ни?

— Не мога да кажа, макар че със сигурност е знаел за него. — Той замълча. — Кулата е толкова близо! Усещаш ли я?

Да, усещаше я. Понякога като пулсиране, друг път като пеене, а често и като двете. Пък и полароидната снимка продължаваше да виси на стената в къщата на Дондейл. Тя поне не беше част от триковете. Всяка нощ в сънищата си виждаше Кулата от тази снимка да се извисява в края на полето с рози, сиво-черна на фона на небето, където облаците се носеха в четирите посоки по протежение на двата Лъча, които я поддържаха. Тя знаеше какво пееха гласовете — „комала! комала! комала-ела-ела!“, — ала не мислеше, че пееха на нея или за нея. Не, не, в никакъв случай — това бе песента на Роланд и само на Роланд, но в гърдите на тъмнокожата жена бе разцъфнала надеждата, че не трябва непременно да загине, преди Стрелеца да е достигнал Кулата.

Всеки от нас си има своите мечти.

ДЕСЕТ

По-малко от час, след като слънцето изгря (от изток — всички казваме „благодаря“), едно оранжево превозно средство — комбинация между камион и булдозер — се появи иззад линията на хоризонта и бавно, но сигурно запъпли към тях. От дясната му страна се вдигаше истински фонтан от сняг и се трупаше върху високия насип, правейки го още по-висок. Сузана предположи, че когато достигне пресечката между Тауър Роуд и „Одд Лейн“, Бил Пелтека (който най-вероятно караше снегорина) ще завие и ще тръгне в обратната посока. Нищо чудно да се отбиеше и тук — но не за кафе, а за малко антифриз, смазка или нещо друго. Безногата жена се усмихна, но тази мисъл не бе единственото, което я развесели. На покрива на снегорина имаше високоговорител и тя разпозна парчето, което звучеше оттам.

— „Калифорнийско слънце“! — засмя се тя. — На „Ривиерас“! Не звучи ли божествено?

— Щом казваш — вдигна рамене Стрелеца. — Само дръж здраво чинията си!

— Можеш да разчиташ на мен — рече спътницата му.

В този миг Патрик също се присъедини към тях, носейки скицник и молив — откакто Роланд бе открил принадлежностите за рисуване, момчето не се разделяше с тях. Сега то надраска една-единствена дума с главни букви и подаде листа на Сузана, защото знаеше, че Стрелеца разчита съвсем малко от онова, което пишеше, дори и да се състоеше само от големи букви. Думата в долната част на листа беше „БИЛ“. Тя се мъдреше под невероятна рисунка на Ко с комиксово балонче над главата му, в което пишеше „ДЖАФ! ДЖАФ!“ — сега задраскана, за да насочи вниманието на Сузана изцяло към името на робота. Сърцето й се сви при вида на огромния „X“, защото изображението на рунтавелкото под кръстосаните линии бе толкова истинско, че животинчето сякаш всеки миг щеше да оживее.

ЕДИНАЙСЕТ

Снегоринът спря пред къщата на Дондейл и въпреки че двигателят му продължи да работи, музиката спря. От мястото на водача скокна един висок (поне два и петдесет) робот с лъскава глава, който приличаше много на Найджъл от експериментална станция „Дъга 16“ и Анди от Кала Брин Стърджис. Той сложи металните си ръце на кръста по начин, който би напомнил на Еди за Си Трипио от „Междузвездни войни“, ако Еди беше тук, разбира се.

— 3-ЗДРАСТИ, ДЖ-ДЖО! К-КАК С-С-СИ? К-К-КАК СА ТРИКОВЕТЕ В КЪ-КЪ-КОКОМО?

Роланд направи крачка напред и излезе от покоите на покойната Липи.

— Хайл, Бил — каза дружелюбно. — Дълъг живот и приятни нощи.

Металният човек се обърна и в очите му проблеснаха яркосини пламъчета. Сузана си каза, че навярно така изразяваше изненадата си. Дори и да бе разтревожен, това никак не му личеше, и явно не беше въоръжен, ала безногата жена вече си бе набелязала антенката над главата му — тя се въртеше бавно, блеснала под светлината на утринните слънчеви лъчи — и знаеше, че може да я обезвреди на мига с някоя оризия. Лесно като две и две, би казал Еди.

— Ах! — възкликна роботът. — С-с-страаа, с-с-стреее, с-с-с… — запелтечи той, след което вдигна ръка (Сузана забеляза, че имаше две лакътни стави вместо една) и се удари по главата. Чу се някакъв свистящ звук — „фиууууууу“ — и едва тогава Бил Пелтека довърши думата, която искаше да произнесе. — Стрелец!

Тъмнокожата жена се засмя; просто не можа да се въздържи. Бяха изминали целия този път само за да се натъкнат на някаква огромна електронна версия на Порки Пиг[1]. „Т-т-т-то-ва е всичко, приятели!“

— Чувал съм само слухове за т-т-теб — рече роботът, без да обръща внимание на женския смях. — Да не би да си Ръ-Ръ-Роланд от Гъ-Гъ-Гилеад?

— Право казваш — отвърна Стрелеца. — А ти кой си?

— Уилям Д-746541-М, сервизен робот с множество други функции. Джо Колинс ме нарича Б-Б-Бил Пел-пел-пелтека. Имам някакво п-п-прегоряло с-с-съединение и можех да го п-п-попра-вя, но той ми з-з-забрани. И тъй като е единственият човек наоколо… или беше… — Той спря. Сузана чуваше отчетливото тракане на релетата вътре в него и изведнъж си помисли не за златистия герой от „Междузвездни войни“ (който между впрочем никога не беше виждала), а за Роби Робота от „Забранената планета“.

Тогава Бил Пелтека най-неочаквано я трогна, като допря металната си ръка до челото и се поклони… ала не на нея или на Роланд.

— Хайл, Патрик Д-д-данвил, син на С-С-Соня! — заяви той. — Много се р-р-радвам да те видя н-н-навън!

Роботът наистина се радваше и Сузана усещаше това. Тя въздъхна облекчено и отпусна ръката, в която държеше оризията си.

ДВАНАЙСЕТ

Проведоха съвещанието си в двора. Бил настояваше да влязат в къщата, ала желанието му до голяма степен бе продиктувано от факта, че той нямаше прецизни обонятелни сензори. Хората обаче имаха и знаеха, че вътре вони, а отгоре на всичко дори не беше топло — камината и фурната отдавна бяха студени. Ето защо останаха навън. Уилям Сервизният робот (с множество други функции) бе смятал съществото, подвизаващо се под името Джо Колинс, за свой господар, защото наоколо нямало никой друг, който да поеме тази функция. Освен това Колинс/ Дондейл знаел необходимите кодови думи.

— Н-не м-можех д-да м-му к-кажа к-кодовите д-думи, к-ко-гато м-ми г-ги п-поиска — сподели Бил Пелтека, — н-но н-не м-можах д-да с-сторя н-нищо, к-когато м-ми з-заповяда д-да м-му д-донеса н-наръчници с ц-цялата информация, к-която м-му б-бе н-необходима.

— Бюрокрацията е нещо невероятно — въздъхна Сузана.

Бил им разказа, че странял от „Дж-Дж-Джо“ и гледал да отсъства толкова често (и толкова дълго), колкото можел, макар че се налагало да идва всеки път, когато Тауър Роуд имал нужда от почистване — така бил програмиран, — както и поне веднъж в месеца да му носи провизии (предимно консерви) от „Федералния“ (както сам каза). Металното създание обичало да вижда Патрик, който веднъж го нарисувал и му подарил портрета (той бил невероятен и роботът често го съзерцавал — оригинала или множеството копия, които направил). Събеседникът им сподели, че всеки път, когато идвал, очаквал да завари нещо лошо — страхувал се, че Дондейл ще убие момчето и ще изхвърли трупа му нейде в горите близо до „Уж-уж-ужасните земи“, подобно на кофа за боклук. Ала ето че сега младият художник бил жив и свободен, за което Бил много се радвал.

— З-з-защото аз и-и-имам н-някакви р-р-рудименарни ч-чувства — каза металният човек с такъв тон, сякаш се извиняваше за някакъв свой ужасен порок.

— Трябва ли да ти кажем кодовите думи, за да започнеш да приемаш заповеди от нас? — попита Роланд.

— Да, сай — отвърна Бил Пелтека.

— Мамка му! — изруга Сузана. Бяха имали същия проблем с Анди — робота-вестоносец от Кала Брин Стърджис.

— К-к-както и да е — продължи Бил Пелтека, — ако отправите в-в-вашите зъ-за-заповеди като п-п-предложения, то аз ще б-б-бъда повече от щъ-щъ-щъ… — той вдигна ръка и отново се удари по главата, а онова свистене („фиуууууу“) се разнесе за пореден път — не от главата, а някъде от областта на гърдите му, каза си Сузана — … щастлив да ви послушам.

— Първото ми предложение е да разкараш това шибано пелтечене — каза Роланд, след което веднага се обърна удивен. Патрик се бе строполил на снега, държеше се с две ръце за корема и се заливаше от смях. Ко подскачаше около него и джавкаше, но рунтавелкото бе напълно безобиден — този път нямаше кой да открадне радостта на момчето. Тя принадлежеше само на него и на онези, които имаха щастието да я почувстват.

ТРИНАЙСЕТ

В горите зад почистения кръстопът, от страната на онези места, които Бил наричаше „уж-уж-ужасните земи“, едно треперещо момче, загърнато във вонящи, необработени кожи, наблюдаваше застаналите пред колибата на Дондейл. „Умрете! — помисли си той. — Умрете, защо не ми направите една голяма услуга и просто не умрете?“ Ала те не умираха и веселият им смях го раздираше като с ножове.

По-късно, след като всички се качиха в кабината на снегорина и потеглиха по Тауър Роуд, Мордред пропълзя до къщата. Щеше да остане там поне два дни — докато се натъпче до насита с консервите от килера на Дондейл. Възнамеряваше да прекара тези дни в отдих и възстановяване на силите си, защото виелицата за малко да го убие. Синът на Пурпурния крал бе убеден, че единствено омразата го бе запазила жив — омразата и нищо друго.

С изключение на Кулата.

Той също я усещаше — усещаше както пулсирането, така и пеенето. Ала онова, което Роланд и Сузана чуваха в мажорна тоналност, Мордред възприемаше в минорна. И там, където те долавяха множество гласове, той чуваше само един — гласа на Червения си баща, който му казваше да убие нямото момче, черната кучка и онзи стрелец от Гилеад — бездушният му Бял баща, — който го бе изоставил. (Никога не се замисли, че Червеният му баща също го бе изоставил.)

И когато извършеше тези убийства, обещаваше му шепнещият глас, щяха да сринат Тъмната кула и да управляват заедно в тодаш — во веки веков.

Поради това Мордред ядеше, защото беше гладен. И спеше, защото беше уморен. И когато Мордред се облече в топлите дрехи на Дондейл и се отправи по току-що разчистения Тауър Роуд, дърпайки натоварената с провизии шейна — предимно консерви — вече изглеждаше като млад мъж на двайсетина години, висок, строен и ослепителен като летен изгрев. Красотата му бе помрачена единствено от белега на хълбока му, където го беше засегнал куршумът на Сузана, и от кървавочервеното петно на петата му. Петата, която — беше се зарекъл в това — щеше да почива върху гърлото на Роланд, и то съвсем скоро.

[1] Един от най-популярните герои от „Весели мелодии“ — анимационните серии за деца на „Уорнър Брадърс“, — заедно с Бъг Бъни и Дафи Дък. — Б. пр. ↑

ПЕТА ЧАСТ:

АЛЕНОТО ПОЛЕ НА КАН’-КА НО РЕЙ

ПЪРВА ГЛАВА

РАНАТА И ВРАТАТА

(СБОГОМ, СКЪПА МОЯ)

ЕДНО

В последните дни на дългото им пътешествие, след като Бил — вече само Бил, а не Бил Пелтека — ги закара до Федералния, на границата на Бялата шир, Сузана Дийн често започна да плаче. Тя усещаше предварително тези емоционални пристъпи и се оттегляше от останалите, като им казваше, че трябва да отиде в храстите, за да си свърши работата. След като се усамотеше, сядаше на някое повалено дърво или направо на студената земя, обгръщаше лицето си с ръце и оставяше сълзите да рукнат необезпокоявано. Дори и да знаеше какво става, Роланд не казваше нищо (тъмнокожата жена бе убедена, че със сигурност бе забелязал колко зачервени са очите й всеки път, когато се връщаше при тях).

Дните й в Средния свят — и Крайния свят — бяха към края си.

ДВЕ

Оранжевият снегорин на Бил ги отведе до една самотна ламаринена постройка, пред която стърчеше избеляла табела със следния надпис:

ФЕДЕРАЛЕН АВАНПОСТ 19

НАБЛЮДЕНИЕ НА КУЛАТА

ПРЕМИНАВАНЕТО СТРОГО ЗАБРАНЕНО!

Тъмнокожата жена предполагаше, че технически погледнато, „Федерален аванпост 19“ се намира в пределите на Бялата шир на Емпатика, ала откакто се бяха спуснали по Тауър Роуд, въздухът се бе затоплил значително, а снежната покривка бе станала тънка като дантелено перде. В далечината се виждаха малки горички, но Сузана смяташе, че дърветата съвсем скоро ще изчезнат и ландшафтът ще заприлича на прериите от американския среден запад. Наоколо се виждаха храсти, които навярно даваха плодове, когато станеше по-топло, ала сега голите им клонки се полюшваха печално под напора на несекващия вятър. Най-разпространената растителност беше високата трева, избуяла от двете страни на Тауър Роуд, който навремето е бил павиран, ала сега от него не бе останало нищо освен два изровени коловоза — сивите й стръкове надничаха над тънката снежна покривка. Те шептяха на вятъра и Сузана веднага позна песента им: „Комала-ела-ела, краят вижда се сега.“

— Не мога да отида по-нататък — каза Бил, изключи двигателя и бесните крясъци на Литъл Ричард изведнъж секнаха. — Прощавайте ви думам, както казват в Дъгата на Пограничните земи.

Пътуването им бе отнело ден и половина и през това време роботът ги забавляваше с песни, които наричаше „стари, но златни“. Някои от тях изобщо не се струваха стари на Сузана — парчета като „Захарна къщичка“ и „Топлинна вълна“ редовно звучаха по радиото, когато се завърна от кратката си ваканция в Оксфорд, Мисисипи, — докато други чуваше за пръв път. Музиката бе записана не на плочи или касети, а на блестящи сребърни дискове, наричани от Бил „сидита“. Той ги пъхаше в тесен прорез в отрупаното с всевъзможни инструменти табло на снегорина и песните звучаха от поне осем различни тонколони. Тъмнокожата жена си каза, че всяка музика би й се сторила приятна в настоящия момент, ала две от парчетата направо я омагьосаха. Едното беше бързашко и диво и се казваше „Тя те обича“, а другото бе тъжно и замислено и се наричаше „Хей, Джуд“. Роланд веднага разпозна второто — дори си го затананика, макар че думите, които знаеше той, бяха по-различни от онези, които звучаха от множеството колонки в кабината на снегорина. Когато попита, Бил й каза, че съставът се казвал „Битълс“[1].

— Смешно име за група — отбеляза безногата жена.

Патрик, който седеше на задната седалка заедно с Ко, я потупа по рамото. Тя се обърна и младежът й показа листа, над който работеше в момента. Под изображението на Роландовия профил пишеше „БИЙТЪЛС, а не Битълс“.

— Пак си е смешно, без значение как точно го пишеш — каза Сузана и внезапно й хрумна нещо. — Патрик, владееш ли дарбата на докосването? — Когато момчето се намръщи и разпери ръце — „Не разбирам“, казваше жестът му — тя перифразира въпроса си: — Можеш ли да четеш мислите ми?

Той вдигна ръце и се усмихна. Това означаваше „Не знам“, ала тъмнокожата жена не мислеше така. Художникът знаеше. Знаеше го много добре.

ТРИ

Достигнаха „Федералния“ малко преди пладне и там Бил им поднесе страхотен обяд. Патрик лакомо омете своя дял, отдръпна се настрани с Ко, който се сгуши в краката му, и започна да скицира останалите, които продължаваха да седят на масата в някогашното общо помещение. Стените бяха покрити с телевизионни екрани — Сузана предполагаше, че бяха поне триста или повече. Явно бяха произведени така, че да издържат доста време, защото част от тях все още работеха. Някои показваха хълмовете, заобикалящи постройката, но на повечето се виждаха предимно снежинки, а един бе прорязван от вечно падащи линии, от които й призля. Тези със снежинките, каза им Бил, навремето приемали сигнали от сателити, намиращи се в земната орбита, ала техните камери отдавна били престанали да работят. Що се отнася до онзи с линиите, само допреди няколко месеца той показвал Тъмната кула, но неотдавна картината внезапно изчезнала.

— Мисля, че Червеният крал никак не обича да го дават по телевизията. — Особено ако чака гости. Искате ли още сандвичи? Има предостатъчно. Не? Ами супа? Какво ще кажеш, Патрик? Много си окльощавял, да знаеш — само кожа и кости си станал.

Момчето обърна листа си и им показа какво бе нарисувал. Бил, поклонил се пред Сузана, с поднос сандвичи в едната ръка и гарафа студен чай в другата. Също като другите му рисунки, и тази нямаше нищо общо с карикатурата, ала бе създадена с поразителна бързина. Тъмнокожата жена изръкопляска, а Роланд се усмихна и кимна. Патрик се ухили широко, стиснал зъби, за да не гледат зеещата дупка на мястото на езика му, след което отгърна страницата и започна нещо ново.

— Отзад има цяла армада возила — каза Бил — и въпреки че повечето за нищо не стават, някои от тях още са в изправност. Ако искате, ще ви дам камион с четворно предаване — може да не вози много гладко, но поне ще ви закара до Тъмната кула, която е на не повече от двеста и двайсет колела оттук.

Сузана усети как стомахът й внезапно се сви. Сто и двайсет колела бяха сто и петдесет километра, а може би дори и по-малко. Бяха близо. Толкова близо, че чак страх да те хване.

— Едва ли ще искате да достигнете Кулата след здрачаване — продължи роботът. — Поне аз не бих го сторил, като се има предвид новият й обитател. Но какво е още една нощ, прекарана край пътя, за такива славни пътешественици като вас? Нищо, бих казал аз! Ала дори и да прекарате тази нощ навън, ще зърнете бленуваната си цел утре преди обяд.

Роланд се замисли над думите му. Междувременно безногата жена трябваше да си напомни да диша, защото част от нея просто не искаше.

„Не съм готова — мислеше си тази част. А още по-дълбоко в нея имаше и друга част — част, помнеща и най-беглите нюанси на онзи повтарящ се (и развиващ се) сън, — която си помисли нещо съвсем различно: — Не ми е писано да стигна дотам. Няма дори да я зърна.“

Накрая Стрелеца рече:

— Благодаря ти, Бил — всички ти казваме „благодаря“, сигурен съм в това, — но ще отклоним любезното ти предложение. И ако ме попиташ защо, не бих могъл да ти отговоря. В състояние съм да ти кажа само едно — че част от мен смята, че утре е прекалено рано. — Той си пое дълбоко дъх, след което го издиша. — Още не съм готов да ида там. Не съм съвсем готов.

„И ти ли? — учуди се Сузана. — Значи и ти.“

— Трябва ми още малко време, за да подготвя ума и сърцето си, а може би дори и душата си. — Той бръкна в задния си джоб и извади ксерокопието на поемата на Робърт Браунинг, което бяха намерили в аптечката на Дондейл. — Тук пише за това как човек си припомня старите времена, преди да се хвърли в последната битка… или последното изпитание. Много добре е казано. Мисля, че и аз се нуждая точно от това — „да глътна от живата вода на дните прежни“. Не зная. Но освен ако Сузана няма нещо против, мисля, че трябва да продължим пеша.

— Сузана няма нищо против — рече тихичко безногата жена. — Сузана е на същото мнение. Сузана само възразява срещу това да я влачат напред-назад като раздрънкан ауспух.

Стрелеца я погледна и й се усмихна с благодарност (макар и малко разсеяно) — през последните няколко дена сякаш се бе дистанцирал от нея, — след което отново насочи вниманието си към Бил.

— Питам се дали имаш някаква количка, която мога да дърпам? Защото трябва да вземем провизии… а и Патрик е прекалено слаб, за да може да върви през цялото време.

Момчето изглеждаше обидено. То вдигна ръка, сви пръстите си в юмрук и стегна бицепса си. Ала резултатът — мъничкото топче (колкото гъше яйце), което се надигна под кожата му — явно го засрами, защото бързо отпусна ръката си.

Тъмнокожата жена се усмихна и го потупа по коляното.

— Не се коси, сладурче. Не е твоя вината, че си прекарал Бог знае колко време затворен като Хензел и Гретел в къщата на вещицата.

— Сигурен съм, че имам нещо такова — каза Бил, — както и захранвана с батерии количка за Сузана. А каквото нямам, мога да го направя. Няма да ми отнеме повече от един-два часа.

Роланд започна да пресмята наум.

— Ако тръгнем оттук пет часа преди здрачаване, ще можем да изминем дванайсет колела до залез слънце. Или петнайсетина километра, с други думи. Още пет дни със същия спокоен ход ще ни доведат до Кулата, към която се стремя през целия си живот. Ще гледам да я достигна по залез, ако е възможно, защото в сънищата ми винаги съм я съзирал така. Какво мислиш, Сузана?

В този миг гласът вътре в нея — онзи глас от дълбините — прошепна: „Четири нощи. Още четири нощи, в които да сънуваш. Това трябва да е достатъчно. Навярно дори повече от достатъчно.“ Естествено, нямаше да мине без намесата на ка. Ако наистина се бяха изплъзнали от влиянието й, това нямаше — и не можеше — да се случи, ала Сузана си мислеше, че ка бе в състояние да достигне навсякъде — даже и до Тъмната кула. Навярно дори бе въплътена в Тъмната кула.

— Чудесно — смутолеви безногата жена.

— Патрик? — попита Роланд. — Ти какво ще кажеш?

Художникът вдигна рамене и махна с ръка, без да отделя поглед от скицника си. „Както кажете“, гласеше жестът му. Сузана предполагаше, че новият им спътник знае малко за Тъмната кула и пет пари не дава за нея. Защо изобщо трябваше да му пука за нея? Бе освободен от чудовището и коремът му беше пълен. Това му бе напълно достатъчно. Беше изгубил езика си, ала за сметка на това пък можеше да си рисува на воля. Жената бе сигурна, че за Патрик сделката изглеждаше дори справедлива. Ала въпреки това… въпреки това…

„На него също не му е писано да стигне дотам. Нито на него, нито на Ко, нито на мен. Ала какво ще стане с нас тогава?“

Не знаеше, но колкото и странно да изглеждаше, това не я интересуваше особено. Ка щеше да каже. Ка и сънищата й.

ЧЕТИРИ

Час по-късно тримата човеци, рунтавелкото и Бил роботът се скупчиха около една количка, която изглеждаше като по-голяма версия на луксозното такси на Хо Фат. Колелата бяха високи, ала тънки, и се въртяха с шеметна бързина. Сузана си каза, че дори и да бе натоварена до краен предел, сигурно щеше да се движи леко като перце. Поне докато Роланд не се умореше, де. Продължителното й теглене по някое нагорнище със сигурност щеше да изцеди силите му, но нали все пак храната им щеше да намалява и „Хо Фат 2“ да става все по-лека… пък и едва ли ги чакаха кой знае какви баири. Бяха стигнали до прерийните земи; всички покрити със сняг и дървета стръмнини бяха останали зад тях. Що се отнася до нея, Бил я снабди с електромобил, който напомняше повече на скутер, отколкото на количка за голф. Дните, в които я влачеха назад-напред („като раздрънкан ауспух“) явно вече бяха част от миналото.

— Ако ми дадете още половин час, ще мога да загладя това — каза Бил, прокарвайки трипръстата си метална ръка по грапавия ръб, където бе отрязал предната половина на някогашната вагонетка, която се бе превърнала в „Хо Фат 2“.

— Казваме ти благодаря, сай, ала няма да е необходимо — рече Роланд. — Ще метнем няколко кожи отгоре му и ще стане тип-топ.

„Гори от нетърпение да тръгне — помисли си Сузана. — Напълно го разбирам — след цялото това време… Мен също не ме свърта повече тук, след като знам колко сме близо.“

— Щом казвате, нека бъде тъй — въздъхна Бил. По тона му си личеше, че е натъжен от заминаването им. — Мисля, че просто не искам да си тръгнете. Кога ли ще видя хора отново?

Пътешествениците мълчаха. Не можеха да отговорят на въпроса му.

— На покрива има изключително мощна сирена — каза Бил, сочейки към Федералния. — Не знам за какви точно аварии е трябвало да сигнализира — радиация или нападения, — но знам, че се чува поне на сто колела оттук, а може и повече, ако вятърът духа в подходящата посока. Ако видя юнака, който ви следва, или сензорите за движение го засекат, ще я включа. Почти съм сигурен, че ще я чуете.

— Благодаря ти — каза Роланд.

— Ако бяхте взели камиона, лесно щяхте да го оставите да ви диша праха — изтъкна роботът. — Щяхте да стигнете до Кулата, без да го зърнете повече.

— Право казваш — рече Стрелеца, ала не промени решението си, за което Сузана му беше благодарна.

— Какво ще предприемете с онзи, когото наричате Червения му баща, ако той наистина владее Кан’-Ка Но Рей?

Роланд поклати глава, макар че вече бе обсъждал това със Сузана. Предполагаше, че могат да заобиколят Кулата от разстояние и да се приближат до подножието й от такава посока, че Пурпурният крал да не може да ги види. Ала щяха да разберат дали това е възможно едва след като стигнеха до Кулата и проучеха прилежащия й терен.

— Ами, ако Господ е рекъл, ще вали — каза роботът, известен някога като Бил Пелтека, — или поне така обичат да казват старите хора. Най-вероятно ще ви видя отново, но това ще стане чак на полянката в края на пътя. Стига на роботите да им е позволено да отиват там, разбира се. Силно се надявам да е така, защото там има мнозина, които копнея да зърна отново.

Металният човек говореше толкова безнадеждно, че Сузана се приближи до него и вдигна ръце, за да я вдигне, без да си мисли колко абсурдно бе желанието да прегърнеш един робот. Ала го направи, и то доста пламенно. Бил я бе накарал да забрави за злобния Анди от Кала Брин Стърджис и дори само заради това си струваше да го прегърне. Докато титаниевите му ръце се сключваха зад гърба й, безногата жена си помисли, че може с лекота да строши гръбнака й, стига да поиска, но Бил беше изключително нежен.

— Дълъг живот и приятни нощи, Бил — рече тя. — На добър час!

— Благодаря ви, мадам — каза той и я положи на земята. — Бъ-бъ-бъ, бла-бла-бла… — Фиууууууу! — Той се удари по главата. — Благодаря ви от все сърце. — Кратка пауза, след която продължи: — Наистина оправих пелтеченето си, ала както ви казах, не съм изцяло лишен от чувства.

ПЕТ

Патрик изненада и двамата, като вървя почти четири часа до електрическия скутер на Сузана, преди да се умори и да се качи на „Хо Фат 2“. Бяха наострили уши за сирената, която щеше да ги извести за появата на Мордред, ала не я чуваха, въпреки че вятърът духаше в тяхната посока. Малко преди залез слънце оставиха и последните снежни преспи зад гърба си. Теренът ставаше все по-равнинен и сенките им се простираха далеч пред тях.

Когато най-накрая спряха за нощувка, Роланд насъбра достатъчно съчки за огъня и Патрик, който бе заспал, се събуди, за да похапне солидна порция виенски наденички и печен боб. (Като го видя с какъв апетит гълта боба, Сузана си напомни да постели кожите си по-далеч от него и от подветрената му страна.) Тя и Ко също си хапнаха добре, но Стрелеца почти не докосна храната си.

Когато приключиха с вечерята си, Патрик отново взе албума си, ала щом видя в какво състояние е моливът му, се намръщи и протегна ръка към тъмнокожата жена. Тя веднага разбра какво иска и бръкна в торбата си, за да извади стъкленото бурканче — беше го запазила, защото там бе единствената им острилка и тя се боеше да не я изгубят. Естествено, Роланд можеше да наостри моливите му с ножа си, ала това щеше да се отрази на формата на върховете им. Сузана изсипа съдържанието й в шепата си и затърси острилката сред гумичките и кламерчетата, след което я подаде на Патрик. Момчето наостри графита с няколко бързи завъртания, върна й я и отново се захвана с рисуването си. За миг безногата жена остана загледана в розовите гумички и отново се зачуди защо Дондейл си бе играл да ги отстранява. За да дразни момчето? Ако бе така, явно не бе успял. Много по-късно, когато (и ако) изумителната връзка между мозъка и пръстите му закърнееше, гумичките можеха да му потрябват, ала засега всяка негова грешка се превръщаше в блестяща идея.

Той не рисува дълго. Когато Сузана го видя как клюма над скицника под оранжевото зарево на залязващото слънце, тя взе блока от ръцете му и положи момчето в задната част на „Хо Фат 2“ (бяха подпрели предната част на количката на един голям камък), зави го внимателно с кожите и го целуна по бузата.

Изведнъж Патрик се протегна унесено и докосна пъпката до устата й. Тъмнокожата жена потръпна, ала стисна зъби и остана на мястото си, за да не събуди художника. Циреят отново бе хванал коричка, но пулсираше болезнено под нея и всяка усмивка сякаш раздираше кожата й. Накрая ръката на Патрик се отпусна покрай тялото му и момчето заспа дълбоко.

Роланд наблюдаваше замислено звездите.

— Какво виждаш? — попита го тя.

— А ти? — контрира я мъжът.

Тя погледна небесния пейзаж.

— Ами — започна, — виждам Старата звезда и Старата мечка, но имам чувството, че са се преместили на запад. А това там — о, боже! — Тя го хвана за наболите, покрити с остра четина бузи (все не можеше да му поникне нормална брада) и завъртя главата му. — Това не беше там, когато потеглихме от Западния океан, сигурна съм в това, Роланд! Това съзвездие е от нашия свят — казва се Голямата мечка!

Нейният дин кимна.

— А някога, според най-старите книги в библиотеката на баща ми, то се е виждало и в небето на нашия свят. Наричало се е Черпакът на Лидия. Ето че отново е тук. — Той се обърна към нея и Сузана забеляза усмивката му. — Поредният знак на живота и възраждането. Представям си как се чувства Пурпурният крал, когато погледне нагоре и го види точно над главата си!

ШЕСТ

Малко след това тъмнокожата жена заспа. И засънува.

СЕДЕМ

Отново в в Сентрал Парк, а небето над главата й е яркосиво от първите снежинки, които прехвърчат наоколо; наблизо обаче пеят не „Тиха нощ, свята нощ“ или „Що за дете е това“, а Оризовата песен: „Оризия ще гледа, оризо-ни зелен-о, буйно избуе-но, буйно и зелен-о! Ком-ком-кома-ла! Ком-ком-комала!“ Тя маха шапката си, изплашена да не би и тя да се е променила, но на нея все още пише „ВЕСЕЛА КОЛЕДА!“ и

(тук няма двойници)

Сузана е доволна.

Тя се оглежда наоколо и вижда Еди и Джейк, които й се усмихват. И двамата са гологлави — тя е взела шапките им. Тя е съчетала шапките им.

На пуловера на Еди пише: „АЗ ПИЯ НОЗ-А-ЛА!“

А на този на Джейк: „АЗ КАРАМ «ТАКУРО СПИРИТ»!“

Това не е нещо ново, ала когато поглежда към алеята, водеща до Пето Авеню, дъхът и спира. Там има врата, висока поне два метра, която изглежда изработена от солидно желязно дърво. Дръжката е от масивно злато и върху нея е гравиран някакъв символ, който съумява да разпознае, макар и след напрегнато взиране. Два кръстосани молива. „Еберхард-Фабер 2“, без всякакво съмнение. С отстранени гумички.

Еди й подава чаша горещ шоколад. Идеалната чаша горещ шоколад, mit schlag отгоре, поръсен с индийско орехче.

— Заповядай — казва й Еди. — Донесъл съм ти горещ шоколад.

Тя не обръща никакво внимание на предложената чаша, защото е погълната от вратата.

— Като онези на плажа е, нали? — пита тя.

— Да — казва Еди.

— Не — казва Джейк в същото време.

— Сама ще разбереш — казват двамата едновременно и се усмихват един на друг.

Сузана минава покрай тях. Вратите, през които Роланд ги беше изтеглил, бяха обозначени със следните надписи: „ЗАТВОРНИКЪТ“, „ГОСПОДАРКАТА НА СЕНКИТЕ“ и „УБИЕЦЪТ“, докато на тази се вижда

Под тези йероглифи пише:

ХУДОЖНИКЪТ

Тъмнокожата жена се обръща, ала Еди и Джейк вече ги няма.

Сентрал Парк също го няма.

Тя се намира сред руините на Луд и се взира в опустошените земи.

В този миг до слуха й достигат четири думи, понесени на крилете на студения и хапещ вятър:

— Не остана… време… побързай…

ОСЕМ

Тя се събужда, обзета от паника, и си мисли: „Трябва да го изоставя… и най-добре да го сторя, преди да съм зърнала Тъмната кула. Ала къде ще отида? И как мога да го оставя да се изправи сам срещу Мордред и Пурпурния крал? Нима Патрик би могъл да му помогне?“

Тази идея я накара да се замисли над следното — стигнеше ли се до сблъсък, Ко щеше да се окаже много по-ценен за Роланд, отколкото момчето. Рунтавелкото бе доказал куража и издръжливостта си в множество схватки и бе достоен да се нарича стрелец, ако имаше револвер и ръка, с която да стреля. Патрик, от друга страна… Патрик беше рисувач. Вярно, че беше бърз като светкавица, ала едва ли можеше да убива със своите моливи, дори и да бяха подострени като игли.

Сузана се надигна. Роланд, който се беше облегнал от другата страна на малкия й скутер и стоеше на стража, не забеляза нищо. Тя и не искаше да забележи, защото това би довело до излишни въпроси. Жената се отпусна назад, загърна се по-плътно с кожите и се замисли за първия си лов. Помнеше как самецът-годинак бе свърнал рязко и беше препуснал точно към нея и как тя го бе обезглавила с оризията си. Помнеше свистенето, прорязало слуха й, когато чинията бе литнала в хладния въздух — издаваха го малките приспособления, подобни на острилки, прикрепени към долната й част. Мислеше си, че съзнанието й

266

се опитва да направи някаква връзка, ала бе прекалено уморена, за да може да определи посоката на мислите си. А навярно просто се престараваше. Дори и така да беше, нямаше какво да стори по въпроса.

И все пак имаше едно нещо, което знаеше със сигурност, и престоят й в Кала Брин Стърджис й бе помогнал за това. Значението на йероглифите, изписани на вратата, беше „НЕОТКРИТА“.

„Не остана време. Побързай.“

На следващия ден започнаха риданията.

ДЕВЕТ

Храстите, зад които облекчаваше нуждите си (и изливаше сълзите си, когато не можеше да ги задържа повече), все още бяха много, ала земята ставаше все по-равнинна и открита. Около пладне на втория ден, откакто се разделиха с Бил робота, Сузана забеляза нещо като огромна сянка на облак да пресича земята пред тях, само дето небето бе лазурносиньо. След известно време тъмното петно започна да се движи по такъв начин, по който никой нормален облак не би могъл. Жената затаи дъх и спря електрическия си скутер.

— Роланд! — извика тя. — Отпред има стадо биволи, а може и да са бизони! Абсолютно сигурна съм!

— Така ли мислиш? — попита Стрелеца. По тона му си личеше, че не проявява интерес. — Наричахме ги „банноци“. Стадото е достатъчно голямо.

Патрик седеше в задната част на „Хо Фат 2“ и рисуваше с трескава бързина. Бе хванал молива с цяла длан и нанасяше щрихи. Сузана можеше да подуши облаците прах, които вдигаше нарисуваното от него стадо, макар да й се струваше, че художникът си е позволил свободата да го премести десетина километра по-близо, освен ако зрението му не бе доста по-добро от нейното. Което бе напълно възможно. Както и да е, след малко очите й се адаптираха и тя вече бе способна да разгледа животните. Не можеше да откъсне поглед от големите им рошави глави и черните им очи.

267

— В Америка вече от сто години няма толкова големи стада бизони — въздъхна тя.

— Наистина ли? — Отново същата липса на интерес. — Бих казал, че тук има много такива стада. Ако някои от тях се доближат на един изстрел разстояние, нека застреляме два. Бих искал да вкуся малко прясно месо, което да не е еленско. А ти?

Тя само се усмихна. Роланд също й се усмихна. Внезапно бе осенена от мисълта, че съвсем скоро пътищата им ще се разделят и тя няма да го види никога повече — този мъж, когото бе смятала за мираж или демон, преди да го опознае ан-тет и дан-дин. Еди беше мъртъв, Джейк беше мъртъв, а съвсем скоро и Роланд от Гилеад щеше да изчезне завинаги от живота й. Дали Стрелеца щеше да умре? Ами тя?

Тъмнокожата жена вдигна поглед към яркия слънчев диск и остана известно време с полупритворени очи; не искаше спътникът й да разбира истинската причина за сълзите й. Продължаваха да вървят на югоизток през тази необятна и пуста земя, към непрекъснато усилващото се пулсиране (туп-туп-туп), излъчвано от Тъмната кула — оста, около която се въртяха всички светове и самото време.

Туп-туп-туп.

Комала-ела-ела, краят вижда се сега.

Тази нощ тя пое първата стража, след което събуди Роланд в полунощ.

— Мисля, че е някъде тук — рече безногата жена, сочейки на северозапад. Нямаше нужда да дава повече обяснения — можеше да става въпрос единствено за Мордред. Всички други бяха изчезнали. — Дръж очите си отворени на четири.

— Обещавам — прошепна нейният дин. — А ако ти чуеш изстрел, веднага да се събудиш.

— Можеш да разчиташ на мен — каза Сузана и легна върху сухата зимна трева до „Хо Фат 2“. Отначало не беше сигурна дали ще може да заспи; все още бе нащрек заради враждебното присъствие, което бе доловила. Ала в края на краищата заспа.

И засънува.

ДЕСЕТ

Сънят през втората нощ едновременно прилича и не прилича на съня от първата. Основните елементи са същите: Сентрал Парк, яркосивото небе, прехвърчащите снежинки, пеещите гласове (този път звучи „Ела със мен“ — старият хит на „Дел-Вайкингс“), Джейк („АЗ КАРАМ «ТАКУРО СПИРИТ»!“) и Еди (който сега носи пуловер с надпис „ЩРАК! ТОВА Е ФОТОПАРАТ «ШИНАРО»“). Еди държи чаша горещ шоколад, ала този път не й го предлага. Тревогата е изписана не само на лицата им — тя си личи и в напрегнатите стойки на телата им. Това е и основната разлика в сравнение с предишния сън — тя ясно усеща, че има нещо, което трябва да види или да направи, а може би и двете. Каквото и да е, Еди и Джейк очакват тя да го види или да го направи всеки момент, а тя се бави.

Внезапно я осенява един ужасяващ въпрос — ами ако умишлено я бавеха? Да не би да имаше нещо, срещу което да не иска да се изправи? Възможно ли бе Тъмната кула да прецаква по някакъв начин комуникациите? Егати тъпата идея — хората, които виждаше, най-вероятно не бяха нищо повече от рожби на въображението и копнежите й — та те са мъртви в крайна сметка! Еди бе убит от куршум, а Джейк бе блъснат от микробус — единият загина в този свят, а другият — в Ключовия, където стореното си е сторено (времето винаги тече в една посока), а Стивън Кинг е техният поет-лауреат.

Въпреки това не може да забрави израженията им и тази тревога, изписана на лицата им, които сякаш й казват: „Ти го имаш, Сюз — притежаваш онова, което искаме да ти покажем, притежаваш всичко, което ти трябва да знаеш. Ще си позволиш ли да го изгубиш? Няма време. Няма никакво време, часовникът тиктака и ще продължи да тиктака, трябва да продължи да тиктака, защото нямаш никакво време за губене. Трябва да побързаш… да побързаш…“

ЕДИНАЙСЕТ

Сузана отвори очи и си пое рязко въздух. Слънцето всеки момент щеше да изгрее. Тъмнокожата жена прокара длан по челото си и ръката й се навлажни от капчиците пот.

„Какво искаш да узная, Еди? Какво е това, което искаш да узная?“

Нямаше отговор на този въпрос. Как изобщо можеше да има? „Гусин Дийн е мъртъв“, помисли си жената и отново затвори очи, ала сънят си бе отишъл и през следващия един час не можа да подремне дори и за минутка.

ДВАНАЙСЕТ

Също като „Хо Фат 1“ и „Хо Фат 2“ имаше тегличи. За разлика от първата количка обаче тези на сегашното им возило бяха подвижни. Когато Патрик искаше да върви, ги разделяха, за да може той да дърпа единия, а Роланд — другия, а когато беше уморен, Стрелеца ги съединяваше и ги дърпаше сам.

По пладне спряха да похапнат. Щом приключиха, Патрик пропълзя в задната част на „Хо Фат 2“, за да подремне. Роланд изчака, докато момчето (продължаваха да мислят за него по този начин, въпреки че не знаеха точната му възраст) захърка, след което се обърна към безногата жена:

— Какво те терзае, Сузана? Искам да ми кажеш. Искам да ми кажеш дан-дин, въпреки че вече няма тет и аз вече не съм твой дин. — Мъжът се усмихна. Тъгата в тази усмивка прониза сърцето й и тя не можеше да сдържа повече сълзите си. Нито пък да премълчава истината.

— Ако съм все още до теб, когато видим твоята Кула, Роланд, всичко ще се прецака.

— Как ще се прецака?

Тя поклати глава и сълзите й бликнаха с още по-голяма сила.

— Трябва да има врата. Неоткрита врата. Ала нямам никаква представа как да я открия! Еди и Джейк ми се явяват насън и ми казват, че знам — казват ми го с очите си, — но аз не знам! Кълна се, че не знам!

Той я вдигна, прегърна и я целуна по слепоочието. Пъпката в ъгълчето на устата й запулсира и я прониза болезнено. Не кървеше, ала отново бе започнала да се подува.

— Да става каквото ще — рече Стрелеца. Навремето майка му бе използвала същите думи. — Да става каквото ще и нека ка си върши работата.

— Нали сам каза, че вече сме извън обсега й…

Роланд започна да я люлее нежно и това й подейства страшно успокояващо.

— Сбърках — каза. — Както добре знаеш.

ТРИНАЙСЕТ

Беше неин ред да поеме първата стража на третата нощ и тя тъкмо се взираше назад в посоката, от която бяха дошли — на северозапад по Тауър Роуд, — когато някаква ръка изведнъж я сграбчи за рамото. Ужасът подскочи като човече на пружинка и тя се обърна рязко

(той е зад мен, о, Боже Господи, Мордред се е промъкнал зад мен и е във формата на паяк!),

а ръката й се стрелна към револвера и го извади от кобура със светкавична бързина.

Патрик се отдръпна от нея — лицето му бе изкривено от страх, а ръцете му бяха протегнати напред в жалък опит да се защити. Ако бе извикал, със сигурност щеше да събуди Роланд и тогава всичко би се развило по различен начин, ала момчето беше прекалено изплашено, за да изкрещи. Той само изхъхри и това бе всичко.

Жената прибра револвера, показа му празните си ръце, след което го придърпа към себе си и го прегърна. Отначало Патрик бе малко скован — още се страхуваше, — но постепенно се отпусна.

— Какво има, скъпи? — попита го тя полугласно, след което използва думите на Роланд, без дори да го осъзнае: — Какво те терзае?

Художникът се отдръпна от нея и посочи на север. Отначало Сузана не можа да разбере какво искаше да й каже, но сетне забеляза танцуващите оранжеви светлинни. Тя прецени, че се намират поне на седем километра от тях, и се зачуди как не ги е забелязала досега.

Със същия тих глас, за да не събуди Стрелеца, тъмнокожата жена рече:

— Това са само блуждаещи огънчета, захарче — нищо не могат да ти сторят. Роланд ги нарича таласъми, ала няма защо да се боиш от тях. По-скоро са нещо като огньовете на Свети Елм…

Ала Патрик никога не беше чувал за огньовете на Свети Елм; Сузана прочете това в неуверения му поглед. Тъкмо възнамеряваше да му каже, че е в абсолютна безопасност и таласъмите няма да се приближат, когато забеляза, че те започнаха да се отдалечават и съвсем скоро напълно изчезнаха. Навярно ги бе прогонила със силата на мисълта си. Навремето би се изсмяла на подобна идея, но Средният свят бе променил възгледите й за доста неща.

Патрик започна да се отпуска.

— Защо не се опиташ да поспиш, миличък? Трябва да си почиваш — каза му Сузана. Тя също се нуждаеше от сън, ала се боеше да затвори очи. Скоро щеше да събуди Роланд, да заспи и онзи сън отново щеше да я навести. Призраците на Еди и Джейк щяха да се вторачат в нея, по-настоятелни от всякога, искайки от нея да узнае нещо, което тя нито знаеше, нито можеше да узнае.

Момчето поклати глава.

— Не ти ли се спи?

Той повтори жеста си.

— Защо не порисуваш малко? — Рисуването винаги го успокояваше.

Патрик се усмихна, кимна и веднага отиде до „Хо Фат 2“ за скицника си, стъпвайки на пръсти, за да не събуди Роланд. Сузана се усмихна. Момчето винаги имаше желание да рисува; тя предполагаше, че едно от нещата, които го бяха запазили жив в колибата на Дондейл, беше обстоятелството, че вампирът му бе подхвърлял от време на време по някой скицник и моливи. Патрик бе същият наркоман като някогашния Еди, само че неговата дрога бе графитът.

Момчето седна и започна да рисува. Сузана отново насочи вниманието си към близките околности, ала изведнъж по тялото й пробягаха тръпки, сякаш тя бе тази, която бе наблюдавана. Жената си помисли отново за Мордред, но после се усмихна (от което я заболя; пъпката се бе подула). Не Мордред, а Патрик. Патрик я наблюдаваше.

Патрик я рисуваше.

Тя остана неподвижна около двайсет минути, преди любопитството й да надделее. За Патрик двайсет минути бяха достатъчни да нарисува „Мона Лиза“ или дори купола на базиликата „Свети Павел“. Тръпките, пробягващи по тялото й, бяха толкова странни, че сякаш имаха не умствен, а физически характер.

Тъмнокожата жена пристъпи към него, ала Патрик притисна скицника към гърдите си с необичайна стеснителност. По погледа му обаче си личеше, че иска тя да погледне. Тя си каза, че това, което се чете в очите му, е любов, но любов към онази Сузана, която току-що е нарисувал.

— Хайде, захарче — рече тя и хвана скицника. За нищо на света обаче нямаше да го изтръгне от ръцете му — той бе художникът и решението да покаже творбата си трябваше да е изцяло негово. — Моля те!

Момчето продължаваше да притиска скицника към гърдите си. Накрая склони и й го подаде — също така срамежливо, без дори да погледне към нея. Сузана го взе и сведе очи към листа. Картината бе прекрасна — толкова прекрасна, че тя затаи дъх. Големите й очи. Високите й скули, които баща й наричаше „тези съкровища от Етиопия“. Пълните й устни, които Еди толкова обичаше да целува. Това беше тя, нарисувана до съвършенство… но същевременно беше и нещо повече от нея. Никога не си бе мислила, че любовта може да струи толкова силно от някакви линии, направени с молив, но това наистина беше любов, о, да, кажете „амин“; любовта на момчето към жената, която го бе спасила, която го бе измъкнала от тъмната дупка, където със сигурност щеше да умре. Той я обичаше и като майка, и като жена.

— Патрик, чудесна е! — възкликна безногата жена.

Той я изгледа недоверчиво. „Наистина ли?“ — питаха очите му и тя разбра, че само той — горкият Патрик, който отдавна бе приел дарбата си за даденост — може да се съмнява в красотата на онова, което е сътворил. Рисуването го правеше щастлив, винаги бе знаел това. Що се отнася до факта, че правеше и другите щастливи… изглежда му трябваше доста време, за да свикне с тази идея. Сузана се запита колко ли време Дондейл го е държал затворен в мазето си и как изобщо се е добрал до него, ала предполагаше, че никога няма да научи. Междувременно й се струваше от първостепенна важност да го накара да повярва в собствения си талант.

— Да — каза тя. — Да, наистина е прекрасна. Ти си невероятен художник, Патрик. За мен е страхотно удоволствие да разглеждам картините ти.

Този път той забрави да стисне зъби и усмивката му — била тя лишена от език или не — беше толкова прекрасна, че изведнъж й се прииска да го разцелува. Страховете и тревогите й изведнъж й се сториха незначителни и глупави.

— Мога ли да я задържа?

Художникът закима енергично, след което махна с ръка, давайки й знак да откъсне листа. „Да! Скъсай го! Вземи го! Задръж го!“

Сузана възнамеряваше да направи точно това, когато внезапно се спря. Любовта (и моливът му) я бяха направили божествено красива. Единственото нещо, което помрачаваше съвършенството й, беше черното петно до устата й. Безногата жена обърна листа към него, посочи нарисуваната пъпка, след което докосна тази на лицето си и изохка — дори и най-лекият допир й причиняваше остра болка.

— Само това не ми харесва — каза тя.

Патрик вдигна рамене и разпери ръце. Изведнъж я напуши смях, ала тя успя да го потисне, за да не събуди Роланд. В съзнанието й изплува една реплика от отдавна забравен филм: „Рисувам това, което виждам.“

Изведнъж й хрумна, че той може да се погрижи за това грозно, ужасно, отвратително нещо. Поне на портрета й, де.

„Тогава нарисуваната Сузана Дийн ще се превърне в мой двойник — помисли си тя. — В моята по-добра половина; в моята красива близнач…“

И внезапно разбра…

Всичко? Нима бе разбрала всичко?

Да, но по-късно щеше да го обмисли по-задълбочено. Това, което бе осъзнала, не можеше да се изрази с уравнения от типа на „ако a + b = c, то c — b = a и c — a = b“, но да, бе разбрала всичко. Бе почувствала всичко. Нищо чудно, че Еди и Джейк от сънищата й бяха толкова нетърпеливи; беше не очевидно, а очевадно.

Патрик, който я бе нарисувал.

Само дето това не беше първият път, когато я рисуваха.

Роланд също я бе изтеглил[2] в своя свят… с магия.

Еди я бе изтеглил при себе си с любов.

Както и Джейк.

Мили Боже, как бе възможно да прекара толкова време в Средния свят, без да разбере досега какво представляваше катетът и какво означаваше? Ка-тетът бе семейство.

Ка-тетът бе любов.

Да рисуваш означаваше да създадеш картина с помощта на молив или въглен.

Да изтеглиш някого означаваше да го очароваш, да го заплениш, да го изкараш от черупката му.

Патрик — този ням гений, затворен в онази колиба сред снежната шир. Ами сега? Ами сега?

„Сега е моят спасител“ — помисли си Сузана/Одета/Дета и бръкна в джоба си, за да извади стъкленото бурканче, знаейки какво точно ще направи и защо ще го направи.

Когато му подаде обратно скицника, без да е откъснала листа с портрета й, Патрик я изгледа едва ли не с възмущение.

— Не, не — рече му Сузана (с гласа на многото). — Просто искам да направиш едно нещо, преди да взема тази прелестна, безценна картина и да я задържа завинаги, за да ми напомня за това кога и къде.

Тя му подаде една от розовите гумички, които Дондейл бе отрязал. Сега вече знаеше защо го бе направил.

Патрик взе гумичката, която тъмнокожата жена му предлагаше, и я завъртя между пръстите си, сякаш за пръв път виждаше нещо подобно. Сузана бе сигурна, че не е така, ала колко ли време бе изтекло, откакто за последен път бе докосвал молив с гумичка? Кога бе имал последния шанс да се отърве от своя мъчител веднъж завинаги? И защо Дондейл не го беше убил още тогава?

„Защото вампирът е мислел, че след като отстрани всички гумички, вече ще бъде в безопасност, ето защо“ — каза си тя.

Патрик я гледаше озадачено. Явно започваше да се тревожи.

Тъмнокожата жена седна до него и му посочи тъмното петънце. Сетне улови китката на момчето и я приближи до листа. Отначало той се противеше, ала после се отпусна и предаде ръката, държаща гумичката, изцяло във властта на Сузана.

Тя си помисли за онази голяма сянка, която не беше никаква сянка, а огромно стадо рунтави животни, които Роланд бе нарекъл „банноци“. Спомни си как бе помирисала праха, когато Патрик бе започнал да рисува праха. После се сети и за това как стадото сякаш се бе приближило, когато момчето го бе нарисувало по-голямо, отколкото всъщност изглеждаше. Тогава си беше помислила, че очите й са се адаптирали, ала сега се удиви на собствената си глупост. Сякаш очите можеха да се нагаждат към обекти на далечни разстояния, тъй както се адаптираха към тъмнината.

Не, просто Патрик ги бе преместил по-близо. Беше ги преместил по-близо, като ги бе нарисувал по-големи.

Когато ръката, държаща розовата гумичка, почти докосна хартията, жената отдръпна пръстите си — художникът трябваше да свърши сам цялата работа, бе абсолютно сигурна в това. Тя отново му показа с жестове какво иска, той отново не я разбра и Сузана повтори пантомимата си, сочейки пъпката край устата си.

— Накарай я да изчезне, Патрик — рече, изненадана от увереността си. — Грозна е, затова я накарай да изчезне. — Отново започна да жестикулира, сякаш търкаше нещо във въздуха. — Изтрий я.

Този път момчето я разбра — безногата жена видя блясъка в очите му. Той вдигна гумичката — беше идеално розова, без нито едно петънце от графит по нея — и изгледа Сузана с вдигнати вежди, като че ли я питаше дали е сигурна за това, което иска.

Тя кимна.

Патрик допря гумичката до нарисуваното петънце и започна да го търка — отначало доста колебливо, ала щом видя какво става, заработи с доста по-голяма самоувереност.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Сузана отново усети познатите тръпки, но за разлика от преди, когато обливаха цялото й тяло, сега бяха концентрирани само на едно място — вдясно от устните й. Когато движенията на Патрик станаха по-енергични, тръпките отстъпиха място на нетърпим сърбеж и тя трябваше да забие нокти в земята, за да не започне да се чеше като обезумяла. Желанието беше толкова силно, че й се искаше буквално да разкъса цирея, ако ще и оттам да изригнеше фонтан от кръв.

„Ще свърши до няколко секунди, трябва да свърши, трябва, о, мили Боже, моля те, НЕКА СВЪРШИ ПО-СКОРО…“

Междувременно Патрик сякаш напълно бе забравил за нея. Той се взираше съсредоточено в рисунката си, а косата му беше паднала над лицето му, засенчвайки по-голямата част от него. Явно бе погълнат изцяло от новата си играчка. Той триеше внимателно… сетне малко по-силно (сърбежът се усили)… след което движенията му отново станаха нежни и прецизни. Сузана искаше да запищи — вече я сърбеше навсякъде. Главата й пламтеше, както и очите й — сякаш ято комари се бяха напъхали под тях и я хапеха болезнено, — а зърната на гърдите й се бяха втвърдили до такава степен, че й причиняваха неизмерима болка.

„Ще се разнищя, не мога повече, не издържам, трябва да се разпищя…“

Тя си пое дъх, за да направи точно това, когато сърбежът внезапно изчезна. Болката също изчезна. Безногата жена посегна към бузата си, ала изведнъж се поколеба и ръката й застина във въздуха.

„Не смея.“

„По-добре го направи! — възмути се Дета. — След ’сичко, през което премина — през което преминахме — би трябвало да имаш достатъчно кураж да пипнеш собствената си мутра, жълта кучко!“

В този миг пръстите й се допряха до кожата й. До гладката й кожа. Пъпката, която й бе създала такива главоболия, откакто бяха напуснали Тъндърклап, най-накрая беше изчезнала. И Сузана знаеше, че когато се погледне в огледалната повърхност на някое езерце (или дори локвичка), нямаше да види дори и белег на мястото й.

ПЕТНАЙСЕТ

Патрик поработи още известно време — първо с гумичката, после с молива и накрая отново с гумичката, — но безногата жена не усети нито сърбеж, нито болка. Сякаш бе престанала да усеща каквото и да било след преминаването отвъд определена критична точка. Тя се зачуди на колко ли години е бил Патрик, когато Дондейл изрязал гумичките на моливите му. На четири? На шест? Със сигурност не е бил много голям. Жената бе сигурна, че първоначалното му изумление при вида на гумичката, която му бе показала, бе абсолютно искрено, и въпреки това не можеше да се отрече, че момчето боравеше с нея като истински професионалист.

„Може би е същото като да караш колело — помисли си Сузана. — След като веднъж се научиш, отучване няма.“

Тя се въоръжи с цялото си търпение и зачака. След пет изключително дълги — и сякаш безкрайни — минути усилията й бяха възнаградени. Усмихнат, Патрик завъртя скицника и й показа рисунката. Пъпката бе напълно заличена и мястото, където се бе намирала, изглеждаше досущ като останалата част от лицето й. Безногата жена забеляза, че момчето се е постарало да отстрани всички следи, които гумичката бе оставила на листа.

— Браво — промълви тя, но това беше доста слаб комплимент за един гений, нали? Ето защо Сузана се наведе напред, прегърна го и го целуна силно по устата. — Патрик, страхотно е!

Кръвта нахлу толкова бързо в лицето му, че отначало тя се разтревожи да не би художникът да получи инфаркт въпреки крехката си възраст. Той обаче се усмихваше, докато в същото време й подаваше албума с едната си ръка и я подканваше да откъсне портрета си с другата. Искаше тя да го вземе. Искаше да й го подари.

Сузана откъсна листа много внимателно, питайки се какво ли ще стане, ако случайно го разкъса — ако разкъса изображението си — по средата. Патрик я наблюдаваше с безизразно лице. Нямаше начин да е пропуснал пъпката й — отвратителният цирей, загрозяващ лицето й, бе цъфнал до устата й, преди да срещнат младия художник, — пък и портретът й бе нарисуван с почти фотографска точност. Сега от пъпката не бе останала и следа — пръстите й напипваха единствено гладка кожа на мястото й, — ала явно този факт ни най-малко не учудваше момчето. Изводът беше очевиден — изтривайки я от белия лист, талантливият им спътник я бе заличил и от съзнанието и паметта си.

— Патрик?

Той я погледна и безногата жена забеляза, че на устните му грее усмивка. Радваше се на щастието й. А Сузана наистина беше много щастлива и обстоятелството, че в същото време е изплашена до смърт, ни най-малко не променяше този факт.

— Ще нарисуваш ли нещо друго за мен?

Той кимна. Надраска набързо нещо в скицника си, след което го обърна към нея:

?

Спътницата му остана загледана във въпросителната в продължение на няколко секунди, сетне впери поглед в момчето, което бяха спасили от Дондейл. Направи й впечатление, че пръстите му стискат гумичката — удивителния му нов инструмент — толкова силно, че кокалчетата им са побелели.

— Искам да ми нарисуваш нещо, което го няма тук — рече тъмнокожата жена.

Патрик килна глава настрани и й хвърли озадачен поглед. Сузана не можа да се въздържи и се усмихна, въпреки че сърцето й сякаш всеки миг щеше да изскочи от гърдите й — Ко гледаше по абсолютно същия начин, когато не беше сигурен какво искат да му кажат.

— Не се тревожи, ей-сегичка ще ти обясня — добави тихо тя.

Точно това и направи. Патрик я слушаше внимателно. По едно време Роланд чу гласа й и се събуди. Той стана, приближи се до тях и се загледа в лицето й на мъждукащата светлина от тлеещия огън, сетне отмести очи, ала в следващия миг внезапно се обърна отново към нея, стрелвайки я с невярващ поглед. До този момент тя не бе сигурна, че Стрелеца ще забележи промяната — мислеше си, че магията на Патрик е способна да изтрие спомена за пъпката и от неговата памет.

— Сузана, лицето ти! Какво е станало с…

— Тихо, Роланд, ако ме обичаш.

Мъжът се подчини. Безногата жена се обърна към момчето и отново заговори — шепнешком, ала настоятелно. Художникът я слушаше и тя видя как пламъкът на разбирането постепенно озарява очите му.

Стрелеца хвърли още съчки в огъня, без някой да го е молил за това, и скоро малкият им лагер засия ярко под отрупания със звезди небосвод.

Накрая Патрик надраска две думи вляво от въпросителния знак:

КОЛКО ВИСОКА?

Сузана хвана Роланд за лакътя и го накара да застане пред момчето. Мъжът бе висок към метър и осемдесет и осем. Той я взе в обятията си и тя вдигна ръка на около осем сантиметра над главата му. Патрик се усмихна и кимна.

— И виж какво трябва да има на нея — допълни тъмнокожата жена и взе една съчка от огъня и я прекърши в коляното си, сдобивайки се със собствен инструмент. Спомняше си символите, ала щеше да бъде най-добре да не мисли прекалено много за тях. Прекрасно знаеше, че трябва да бъдат абсолютно точни, иначе вратата, която искаше Патрик да нарисува за нея, или щеше да я отведе на някое друго място, или изобщо нямаше да се отвори. Ето защо, веднага щом започна да чертае в смесицата от пепел и прах на земята, тя се зае да го прави с бързи, отривисти движения, без да поглежда към символа, който току-що е нарисувала, защото се боеше, че ако го направи, всичко ще й се стори грешно и несигурността щеше да започне да я разяжда отвътре като коварна болест. Дета — безочливата, устата Дета, която я бе спасявала в доста ситуации — можеше да излезе на преден план и да довърши започнатото, ала Сузана не искаше да допуска това. В дълбините на сърцето си тя се боеше да се довери на арогантната си двойница, защото Дета можеше да прати всичко по дяволите — и то само заради злобната наслада от това да я прецака. Не можеше да се довери и на Роланд, който пък би могъл да я задържи поради причини, чието естество и той самият не разбираше напълно.

Поради това Сузана рисуваше бързо в праха и пепелта, без да поглежда назад, и ето какво се получи, когато и последната чертичка бе нанесена:

— Неоткрита — възкликна Роланд. — Сузана, какво… как…

— Тихо — отново го скастри тя.

Патрик се наведе над скицника си и започна да рисува.

ШЕСТНАЙСЕТ

Тя продължи да се оглежда за вратата, ала кръгът от светлина около огъня им бе прекалено малък, дори и след като Роланд го подхрани с нови съчки — особено на фона на всеобхватния мрак на прерията. Не се виждаше нищо. Когато се обърна към Стрелеца, Сузана забеляза неизречения въпрос в очите му и му показа портрета, който Патрик й бе направил. Сетне посочи към мястото, където се бе намирала пъпката й. Роланд приближи листа към лицето си и най-накрая съзря следите от гумичката; момчето ги бе прикрило изключително майсторски и той трябваше да се взира дълго и съсредоточено, докато ги забележи. Беше също като да откриеш стара пътека след множество дъждовни дни.

— Нищо чудно, че старецът го е лишил от гумичките — изтъкна, когато й върна картината.

— Точно това си помислих и аз.

Оттам тя се прехвърли на интуитивното прозрение, което я бе осенило — че ако Патрик можеше (поне в този свят) да заличава чрез изтриване, навярно би могъл да създава чрез рисуване. Когато му спомена за стадото банноци, което се бе увеличило по един тайнствен начин, Роланд потри челото си като човек с ужасно главоболие.

— Трябваше да обърна внимание на това — въздъхна той. — Трябваше да се сетя какво означава. Остарявам, Сузана.

Тя не обърна внимание на думите му — беше ги чувала и преди — и му разказа сънищата си за Еди и Джейк, без да пропусне нито една подробност — надписите върху пуловерите, пеещите гласове, предложението за горещ шоколад и паниката в очите им, която нарастваше с всяка следваща нощ, а тя все не можеше да разбере смисъла на съня.

— Защо не ми разказа още тогава? — попита Стрелеца. — Защо не ме помоли да ти помогна в разтълкуването му?

Тя го изгледа, мислейки си, че решението й е било съвсем правилно, без значение колко щеше да го заболи.

— Вече изгуби двама. Щеше ли да си доволен да изгубиш и мен?

Страните му пламнаха.

— Думите ти ме обиждат, Сузана, а мислите ти — още повече.

— Възможно е — въздъхна тя. — Ако е тъй, съжалявам. Не бях сигурна какво точно искам. Много добре знаеш, че част от мен копнее да зърне Тъмната кула и дори Патрик да успее да нарисува Неоткритата врата и аз да успея да я отворя, тя няма да ме отведе в истинския свят. Сигурна съм, че надписите на пуловерите означават точно това.

— Не трябва да мислиш така — поклати глава Роланд. — Реалността рядко се състои само от черно и бяло, от съществува и не съществува, от е и не е.

В този миг художникът нададе вик и двамата мигом се обърнаха към него. Той бе вдигнал скицника във въздуха, така че да видят какво е нарисувал. Сузана си помисли, че това е съвършено копие на Неоткритата врата. Върху нея пишеше „ХУДОЖНИКЪТ“ и дръжката бе направена от лъскав метал, лишен от каквито и да е инкрустации, но това нямаше никакво значение. Тъмнокожата жена беше премълчала за кръстосаните моливи, защото единствената функция на този символ бе да я накара да прозре какво точно трябва да стори.

„Само карта не ми нарисуваха“ — помисли си тя и се зачуди защо всичко трябва да е толкова трудно и толкова тайнствено, ала знаеше, че никога няма да открие задоволителен отговор… освен че такава бе човешката природа, нали така? Важните отговори никога не идваха лесно.

Патрик отново извика — този път в интонацията му се долавяха въпросителни нотки. Сузана внезапно си даде сметка, че горкото дете навярно умира от притеснения, и то съвсем оправдани — току-що бе изпълнил първата си поръчка и искаше да узнае дали неговият patrono d’arte е доволен от нея.

— Чудесна е, Патрик — похвали го безногата жена. — Направо страхотна!

— Да — съгласи се Роланд и взе скицника. Вратата изглеждаше също като онези, на които се бе натъкнал, докато бродеше край брега на Западния океан, а силите му се топяха от отровните ухапвания на чудовищните ракообразни. Сякаш бедното, лишено от език същество беше надзърнало в главата му и бе видяло истинския образ на някоя от тези врати, преди да я сътвори на белия лист.

Междувременно Сузана се оглеждаше отчаяно наоколо и когато запълзя към края на светлия периметър, Стрелеца трябваше да й извика рязко, напомняйки й, че Мордред навярно дебне нейде в мрака, а мракът е негов приятел.

Въпреки че изгаряше от нетърпение да зърне час по-скоро вратата, тя послуша спътника си, тъй като си спомняше много добре какво се бе случило с майката на Мордред и колко бързо от тялото й не бе останало нищо друго освен една куха обвивка. Връщането й причини почти физическа болка. Роланд й бе казал, че очаква да зърнат Кулата в края на утрешния ден. Тъмнокожата жена се опасяваше, че ако я зърне, навярно ще попадне под властта й и ще се поддаде на вълшебството й. Сега все още имаше възможност за избор — между вратата и Кулата — и бе твърдо решена да избере вратата, ала с всеки изминал ден влиянието на Кулата ставаше все по-силно, а пеещите гласове — все по-сладостни. Всяко забавяне можеше да се окаже фатално.

— Не я виждам — въздъхна отчаяно тя. — Сигурно съм се заблудила. Сигурно няма никаква проклета врата. О, Роланд…

— Не мисля, че си се заблудила — каза й Стрелеца. Говореше с явна неохота, но като човек, който има дълг за изплащане. И това бе самата истина, каза си мъжът — нали той я бе хванал за врата, издърпвайки я в този свят, където тя бе овладяла изкуството да убиваш, бе открила любовта на живота си и сетне я бе изгубила? Не беше ли отговорен той самият за настоящата й мъка? Не беше ли длъжен да й помогне, ако имаше тази възможност? Желанието му да я задържи до себе си — и по този начин да изложи на риск живота й — си беше чиста проба егоизъм и нещо недостойно за стрелец като него.

Нещо повече — беше недостойно за любовта и уважението, които изпитваше към нея. Сърцето му се късаше при мисълта да я остави да си тръгне — тя бе последното късче от неговия странен и изумителен ка-тет, — но ако тя искаше (и се нуждаеше) от това, щеше да се покори на волята й. И си мислеше, че ще съумее да го стори, тъй като бе видял в рисунката на Патрик нещо, което Сузана бе пропуснала. Не ставаше въпрос за нещо, което беше там, а за нещо, което липсваше.

— Погледни — каза нежно Стрелеца, посочвайки нарисуваната врата. — Виждаш ли колко силно се е старал да ти достави удоволствие, Сузана?

— Да! — кимна безногата жена. — Да, разбира се, но…

— Трябваха му десет минути, за да нарисува тази врата, докато повечето му рисунки, колкото и да са добри, му отнемат не повече от три-четири минути. Нали?

— Не разбирам накъде биеш! — Тя почти изкрещя тези думи.

Патрик притегли Ко към себе си и го прегърна, докато наблюдаваше двамата стрелци с широко отворени, изпълнени с безпокойство очи.

— Толкова се е старал да направи това, което искаш, че тук има само врата. Тя се издига съвсем сама, без нещо, което да я поддържа. Няма… няма…

Умът му затърси трескаво правилната дума. След няколко секунди призракът на Ванай я прошепна в ухото му:

— Няма контекст!

За момент тъмнокожата жена продължи да го гледа озадачено, след което пламъчето на прозрението малко по малко започна да проблясва в очите й. Междувременно Роланд сложи ръка на рамото на Патрик и му каза да разположи вратата зад електрическата количка за голф на Сузана, която тя наричаше „Хо Фат 3“.

Момчето с радост се подчини. Най-малкото поставянето на „Хо Фат 3“ пред вратата му даде основания да използва гумичката си. Този път работеше доста по-бързо — почти безгрижно, би казал някой страничен наблюдател, — ала Стрелеца стоеше точно пред него и не мислеше, че Патрик е пропуснал и един-единствен щрих в изображението на малката количка. Накрая нарисува единичното й предно колело и отблясъците от пламъците, играещи по калника му. Сетне остави молива и в същия миг въздухът потрепери. Роланд усети хладния полъх на внезапно появило се течение, а пламъците, които до този момент се издигаха право нагоре, изведнъж се наклониха настрани. След секунда неочакваният порив на вятъра отмина и огънят отново се издигна към нощното небе, ала обстановката вече не беше същата. На около три метра от огъня, зад електрическата количка, се издигаше вратата, която Роланд бе зърнал за последно в Кала Брин Стърджис — в Пещерата на гласовете.

СЕДЕМНАЙСЕТ

Сузана изчака до разсъмване, като първо събра вещите си, а после ги захвърли настрани — с какво ли щеше да й помогне оскъдното й снаряжение (без да споменаваме малката кожена торба, в която се намираха вещите й) в Ню Йорк? Хората щяха да й се присмеят. Не че без тях нямаше да й се присмеят… или да побягнат с писъци при вида й. Тази Сузана Дийн, която щеше да се появи от нищото в Сентрал Парк, нямаше да изглежда като студентка или богата наследница, нито пък като Шийна, Кралицата на джунглата. Не, цивилизованите хора навярно щяха да я сметнат за беглец от някой цирк на уродите. И след като минеше през тази врата, щеше ли да има връщане назад? Никога. Ни-ко-га.

Ето защо тя остави снаряжението си и просто зачака. Когато първите лъчи на изгрева обагриха с бялото си сияние източния хоризонт, тя извика Патрик и го попита дали иска да тръгне с нея. Дали иска да се върне в света, от който е дошъл, или в някой подобен на него, рече му тя, макар и да знаеше, че художникът едва ли си спомня този свят — или беше похитен твърде малък, или травмата от отвличането бе заличила спомените му.

Момчето погледна първо към нея, а сетне и към Роланд, който бе приклекнал наблизо и го наблюдаваше.

— Както прецениш, синко — каза Стрелеца. — Можеш да отидеш където си поискаш. Макар че там, където тя иска да отиде, ми изглежда най-добре.

„Той иска Патрик да остане“ — помисли си безногата жена и се ядоса. После Роланд я погледна и поклати глава. Тя не бе сигурна какво точно означава това, ала си помисли, че…

Не, не просто си помисли. Знаеше много добре какво означава. Стрелеца искаше да й покаже, че крие истинските си мисли от младия художник. Че крие истинските си желания. Беше го чувала да лъже (най-забележителна в това отношение беше срещата с жителите на Кала Брин Стърджис преди появата на Вълците), ала никога не го бе хващала в лъжа пред нея. Пред Дета може би, но не и пред нея. Нито пък пред Еди или Джейк. Имаше случаи, когато бе премълчавал част от онова, което знаеше, но да ги излъже в лицето… Не. Те бяха ка-тет и Роланд винаги бе играл открито. Това бе самата истина.

Патрик вдигна скицника си и написа следното:

Ще остана. Страх ме е да ходя на някво ново място.

И сякаш за да подчертае какво точно има предвид, той отвори уста и посочи към липсващия си език.

Това на лицето на Роланд облекчение ли беше? Сузана изведнъж изпита силна омраза към някогашния си дин.

— Добре, Патрик — каза тя, опитвайки се да не издава чувствата си. Дори се протегна и го потупа по ръката. — Разбирам как се чувстваш. Не отричам, че хората могат да бъдат жестоки… жестоки и зли… ала има и много, които са добри. Чуй ме добре — аз няма да тръгна преди разсъмване. Ако промениш решението си, предложението ми остава в сила.

Младият художник кимна. „Бъди доволен, че ня’а да се опитам да променя решението ти, копеленце малко — помисли си ядосано Дета. — Дъртият бял пръч сигур също е ’ного доволен.“

„Затваряй си устата!“ — сряза я Сузана и за нейно изумление Дета млъкна.

ОСЕМНАЙСЕТ

Ала с настъпването на деня (когато се развидели, забелязаха средно голямо стадо банноци, пасящи на около три километра от тях) тя отново допусна Дета в съзнанието си. Нещо повече — остави Дета да поеме контрола. Така беше много по-лесно и по-безболезнено. Дета беше тази, която се разходи около лагера, запечатвайки в съзнанието си последните спомени от това място; тя бе и тази, която се приближи до вратата, за да я огледа внимателно от всички страни (зад нея нямаше абсолютно нищо). Патрик вървеше от едната й страна, а Роланд — от другата. Когато я заобиколиха, вратата изчезна я художникът извика изненадано, но Стрелеца изобщо не бе учуден. Ко се приближи до мястото, където се издигаше невидимият портал, подуши въздуха… и пристъпи напред. „Ако бяхме от другата страна — помисли си Дета, — щяхме да го видим как минава през нея като в някой магьоснически трик.“

Тя се върна при „Хо Фат 3“ — вече бе решила, че ще премине отвъд заедно с електромобила си. Стига вратата да се отвореше, де. Щеше да е много забавно, ако се окажеше, че не може да се отвори. Роланд се опита да й помогне да се качи на седалката, но тя отблъсна грубо ръката му и се изкатери сама, след което натисна червения бутон и електрическият двигател на триколката започна да издава приглушено бръмчене. Тя завъртя дясната дръжка и машината плавно се понесе към затворената врата с йероглифите, означаващи „НЕОТКРИТА“, като спря малко преди заостреният нос на „Хо Фат 3“ да се докосне до дървото.

Тъмнокожата жена се обърна към Стрелеца, а на лицето й грееше престорена усмивка.

— Хубуу, Роланд — казвам ти „сбогом“ значи и ти пожелавам дълъг живот и приятни нощи. Дано достигнеш проклетата си Кула и…

— Не — отсече спътникът й.

Тя го изгледа изненадано — Дета го изгледа изненадано с искрящите си насмешливи очи, предизвиквайки го да направи нещо, с което да я накара да излезе от кожата си. „Хайде, бяло педерастче такова, да видим за кво те бива.“

— Кво има? — попита тя. — Кво искаш, старче?

— Няма да ти кажа „сбогом“ по този начин след всичко, което преживяхме — рече Роланд.

— Кво имаш предвид?

— Знаеш.

Тя поклати глава.

— Забрави, старче.

— Освен това — каза Стрелеца, докато поемаше нежно загрубялата й от пътешествията лява ръка в осакатената си дясна длан, — има още един, който би трябвало да избере дали да си тръгне, или да остане. Не говоря за Патрик.

В първия момент тя не го разбра, ала сетне погледна надолу и зърна двете обрамчени в златисто очи и вирнатите ушенца. Съвсем бе забравила за Ко.

— Ако Дета го попита, най-вероятно ще остане, защото никога не я е харесвал особено. Но ако Сузана го попита… е, в такъв случай-не зная.

В следващия миг Дета вече я нямаше. Щеше да се върне — Сузана прекрасно разбираше, че никога вече няма да се освободи от Дета Уокър, ала честно казано, и не искаше, — но засега изчезна.

— Ко? — продума нежно тя. — Ще дойдеш ли с мен, сладурче? Възможно е отново да намерим Джейк. Може би няма да е съвсем същият, но…

Рунтавелкото, който почти не бе продумвал по време на прехода им през Ужасните земи, Бялата шир на Емпатика и необятните прерии, най-накрая проговори:

— Ейк? — изскимтя той с въпросителен тон, сякаш се мъчеше да си припомни кой ли бе този Ейк, и сърцето на Сузана се сви. Беше си обещала да не плаче и Дета й бе гарантирала, че няма да плаче, ала в момента нея я нямаше и сълзите й бликнаха отново.

— Джейк — изхлипа безногата жена. — Спомняш си Джейк, нали, захарче? Знам, че си го спомняш. Джейк и Еди.

— Ейк? Ед? — сега думите му излъчваха по-голяма увереност. Вече си спомняше.

— Ела с мен — подкани го Сузана и пухкавото зверче се изправи на задните си крака, сякаш всеки момент щеше да скочи на седалката до нея. Тогава тя добави — без никаква идея защо го казва: — Има и други светове освен тези.

В мига, в който тези думи излязоха от устата й, Ко се вкамени като статуя. След няколко безкрайни секунди той се отпусна на земята, а сетне отново се надигна, пробуждайки пламъка на надеждата в сърцето й — навярно все още можеха да имат някакъв малък ка-тет, дан-тет-тет — в тази версия на Ню Йорк, където хората карат „Такуро Спирит“ и се снимат как пият ноз-а-ла с фотоапарати марка „Шинаро“.

Ала Ко отстъпи назад към Стрелеца, седна на земята до износения му ботуш. Тези ботуши бяха скитали далеч и никой не знаеше колко левги и колела са избродили всъщност, но пътешествието им най-накрая бе достигнало до своя край.

— Олан — каза Ко и категоричността в странното му гласче сякаш търкулна тежка канара върху сърцето й. Тъмнокожата жена се обърна към стареца с големия револвер на хълбока.

— Ти също имаш своята магия, нали? — процеди тя с горчивина. — Винаги си я имал. Уби Еди веднъж, а Джейк — два пъти. Сега е ред на Патрик и на рунтавелкото. Е, щастлив ли си?

— Не — отвърна Роланд и безногата жена видя, че това е самата истина. Никога през живота си не бе виждала такава печал и самота, изписани на човешко лице. — Никога не съм бил по-далеч от щастието, Сузана от Ню Йорк. Ще промениш ли решението си? Ще извървиш ли малкото, което ни остана, заедно с мен? Само това би ме направило щастлив.

В продължение на един безумен миг тя си мислеше, че би могла да го направи. Че би могла просто да даде на заден ход и да отдалечи „Хо Фат 3“ от вратата — която бе еднопосочна и не даваше никакви обещания, — и да продължи с него до Тъмната кула. Щяха да я зърнат само след един ден — и то при положение, че следобеда щяха да си направят почивка, за да могат да я достигнат по залез слънце на следващия ден, точно както искаше Стрелеца.

Сетне сънят й изплува в съзнанието й. Пеещите гласове. Младият мъж, който й подаваше чашата с горещ шоколад — от най-хубавия, този mit schlag отгоре.

— Не — въздъхна тя. — Ще замина, пък каквото стане.

За момент тъмнокожата жена си помисли, че Роланд ще я улесни — ще се съгласи и просто ще я остави да си тръгне. В следващата секунда обаче неговият гняв — не, неговото отчаяние — изригна в болезнен изблик:

— Но ти просто няма как да си сигурна! Сузана, ами ако сънят ти не е нищо повече от трик и фалшебство? Ами ако нещата, които видиш, дори и след като вратата се отвори, не са нищо друго, освен трикове и фалшебства? Ами ако пропаднеш в тодашното пространство?

— В такъв случай ще озаря тъмнината с мислите за тези, които обичам.

— Възможно е — изрече Стрелеца с неподозирана горчивина в гласа си. — През първите десет години… или двайсет… или дори сто. А после? Какво ще правиш през остатъка от вечността? Помисли си за Ко! Мислиш ли, че е забравил Джейк? Никога! Никога! Ни-ко-га! Той просто усеща нещо лошо! Недей, Сузана! Моля те, остани. Ще падна на колене, ако това ще помогне — и за неин ужас Роланд направи точно това.

— Няма да помогне — каза тя с гробовен глас. — И ако това е последният път, когато те виждам — а сърцето ми нашепва, че е така — нека да не те запомня така. Ти не си човек, който коленичи, Роланд, сине на Стивън, и никога не си бил, ето защо не искам да те запомня тъй. Искам да те видя горд и изправен, както в Кала Брин Стърджис. Както някога си бил с приятелите си на Джерико Хил.

Стрелеца се надигна и пристъпи към нея. За миг Сузана си помисли, че възнамерява да я задържи насила, и се уплаши не на шега. Той обаче само сложи ръка на рамото й за един кратък миг, след което я отдръпна.

— Нека те попитам отново, Сузана. Сигурна ли си, че искаш да го сториш?

Безногата жена надзърна в сърцето си и видя, че това бе самата истина. Тя прекрасно съзнаваше рисковете, но бе абсолютно сигурна в решението си. И защо? Защото Роланд вървеше по пътя на оръжието. Той вървеше по пътя на оръжието, а тези, които яздеха или вървяха редом с него, бяха обречени на гибел. Беше го доказвал от най-ранните дни на своя поход — не, още преди това, откакто бе подслушал заговорника Хакс и по този начин беше предопределил увисването му на бесилката. Всичко това бе в името на доброто (в името на онова, което наричаше Бялото), Сузана не се съмняваше в това, ала Еди продължаваше да лежи заровен в земята на един свят, а Джейк — на друг. Безногата жена не се съмняваше, че същата съдба очаква Ко и горкия Патрик.

Нито пък че щяха да чакат дълго гибелта си.

— Сигурна съм — каза.

— Добре. Ще ме целунеш ли?

Тъмнокожата жена го хвана за ръката, дръпна го надолу и допря устните си до неговите. Когато си пое въздух, почувства мириса на хиляда години и десет хиляди левги. И да, долови вкуса на смъртта.

„Ала не за теб, Стрелецо — каза си Сузана. — За другите да, ала не и за теб. Дано успея да се изплъзна от гибелното ти фалшебство и изживея щастливо остатъка от дните си.“

Тя се отдръпна и устните им се разделиха.

— Ще можеш ли да я отвориш за мен? — попита жената.

Роланд се приближи до вратата и хвана дръжката. Тя се завъртя с удивителна лекота.

Изведнъж ги лъхна вълна от леден въздух, достатъчно силна, за да отметне назад дългата коса на Патрик. Заедно с нея влетяха и няколко прехвърчащи снежинки. Сузана видя тревата, която бе все още зелена под тънкия слой сняг, както и желязната ограда. Гласовете пееха „Що за дете е това?“, също като в съня й.

Може би това беше Сентрал Парк. Да, може би; Сентрал Парк от някой друг свят покрай оста и макар и да не беше този, в който бе израснала, все пак си приличаше достатъчно с него. Поне на пръв поглед. После щеше да търси разликите.

Ами ако беше, както бе казал Стрелеца, фалшебство?

Ами ако беше тодашният мрак?

— Може да е трик — рече Роланд, сякаш прочете мислите й.

— Животът е трик, а любовта е фалшебство — отвърна му Сузана. — Навярно ще се срещнем отново на полянката в края на пътя.

— Тъй да бъде, щом казваш — рече Стрелеца. Той подгъна десния си крак, заби пета в земята и й се поклони. Ко започна да плаче, ала не помръдна от мястото си до левия ботуш на Роланд. — Сбогом, скъпа моя.

— Сбогом, Роланд — рече тъмнокожата жена, обърна се към вратата, пое си дълбоко дъх и завъртя дясната дръжка. „Хо Фат 3“ се понесе плавно напред.

— Почакай! — изкрещя Стрелеца, ала Сузана нито спря, нито го погледна отново. В мига, в който премина през вратата, тя се затръшна след нея с онзи ужасен, категоричен звук, който му бе до болка познат; сънуваше го, откакто бе бродил в болезнения си транс покрай брега на Западния океан. Пеещите гласове изчезнаха и единственият звук остана самотният вой на прерийния вятър.

Роланд от Гилеад седеше пред вратата, която вече изглеждаше използвана и незначителна. Никога вече нямаше да се отвори. Той покри лице с дланите си. Хрумна му, че ако никога не ги бе обичал, сега нямаше да се чувства толкова самотен. Животът му бе преизпълнен с неща, за които съжаляваше, ала обстоятелството, че бе разтворил сърцето си за Еди, Сузана и Джейк, не бе сред тях. Дори и сега.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

По-късно — защото винаги има „по-късно“, нали? — той направи закуска и изяде насила своята порция. Патрик яде до насита и сетне се оттегли да отиде по нужда, докато Роланд опаковаше снаряжението им.

Третата чиния обаче си стоеше недокосната.

— Ко? — попита Стрелеца, побутвайки я към рунтавелкото. — Няма ли да си хапнеш поне мъничко?

Четириногият му приятел погледна към чинията и направи две крачки назад. Мъжът кимна и изхвърли храната, разпилявайки я по тревата. Навярно не след дълго Мордред щеше да мине оттук и да намери нещичко за себе си.

Потеглиха малко преди пладне — Роланд теглеше „Хо Фат 2“, а Патрик вървеше до него с наведена глава. Скоро пулсът на Кулата отново изпълни главата му. Бяха близо — много близо. Този непоклатим, постоянен ритъм прогони всички мисли за Сузана, за което Стрелеца бе благодарен. Той се отдаде напълно на хипнотизиращото пулсиране и му позволи да залее мислите му и да потопи скръбта му.

„Комала-ела-ела — пееше Тъмната кула отвъд линията на хоризонта. — Комала-ела-ела, Стрелецо, ти при мен ела.

Комала-ела-ела, Роланд, пътешествието ти достигна своя край.“

[1] Beetles (англ.) — бръмбари; името на групата се произнася по същия начин, ала в графично отношение музикантите променят една буква, за да се получи игра на думи с „beat“ (ритъм). — Б. пр. ↑

[2] Непреводима игра на думи, подчинена на омонимния характер на думите за „рисувам“ и „изтеглям“ (draw). — Б. пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

МОРДРЕД

ЕДНО

Дан-тетът ги наблюдаваше, когато дългокосият младеж, с когото пътуваха, сграбчи Сузана за рамото и й посочи оранжевите светлинки, танцуващи в далечината. Мордред видя как тя се извърна рязко, изваждайки един от големите револвери на Бялото му татенце. За миг далекозрящите стъклени очи, които бе намерил в къщата на „Одд’с Лейн“, потрепериха в ръката му — толкова силно бе желанието му Черната му майчица да застреля Художника. Та чувството за вина щеше да я разкъса като острието на тъпа томахавка! Не бе изключено и ужасът от стореното да я обладае до такава степен, че тя да допре дулото на револвера до главата си и да натисне спусъка за втори път! Как ли щеше да реагира Бялото му татенце, когато се събудеше и видеше това?

Ох, децата са такива мечтатели!

Разбира се, нищо подобно не се случи, ала определено си заслужаваше да ги наблюдава. Е, това не беше много лесно, понеже причината за треперенето на бинокъла в ръцете му не се дължеше само на емоционалната му възбуда. Вече бе облечен доста дебело, с няколко ката от човешките дрехи на Дондейл, ала продължаваше да му бъде студено — като изключим моментите, когато го обливаха горещи вълни и той буквално гореше в огъня на треската. И в двата случая — без значение дали му беше горещо или студено — той трепереше като беззъб дядка, седнал пред огнището. Положението ставаше все по-лошо, откакто бе оставил къщата на Джо Колинс зад гърба си. Треската бушуваше в костите му като прериен пожар и Мордред вече не беше гладен (бе изгубил и последните остатъци от апетита си), а болен, болен и болен.

Всъщност дори си мислеше, че умира.

Въпреки това наблюдаваше групичката на Роланд с голям интерес и се зарадва, когато пламъците лумнаха още по-силно, защото така ги виждаше още по-добре. Синът на Пурпурния крал видя как вратата се материализира от нищото, макар и да не можеше да разчете йероглифите, изрисувани на нея. Момчето-паяк прекрасно разбираше, че по някакъв начин Художникът бе отговорен за появата й — каква божествена дарба имаше този човек! Мордред копнееше да го изяде дори и само заради нищожния шанс този талант да се предаде и на него. Колкото и да се съмняваше в това — не биваше да забравя, че духовният аспект на канибализма бе силно надценяван, — нямаше да е зле да провери собственоръчно, нали така?

Той наблюдаваше съвещанието им и не пропусна да забележи молбата й към Художника и Песа и жалния й вой

(ела с мен, не искам да бъда самичка, моля те, ела, бъди така добър, всъщност бъдете така добри, о, моля ви, елате, уиииииии-уааааааа),

и се зарадва на тъгата и гнева й, когато сополивите й молби бяха отхвърлени както от момчето, така и от животното; зарадва се, въпреки че това усложняваше мисията му. (Е, усложняваше бе силно казано, понеже какво толкова можеха да сторят един ням пръдльо и някакъв си пършив пес, когато приемеше паякообразния си облик и направеше своя ход?) За миг Мордред дори се изплаши, че в яда си чернилката можеше да извади револвера си и като нищо да застреля Дъртото му бяло татенце, а той определено не искаше това. Дъртото му бяло татенце си беше само за него. Гласът от Тъмната кула му беше обещал това. Мордред можеше да е болен и умиращ, ала Дъртото му бяло татенце си беше само негово и на никой друг! Черната му майчица да си гледа работата — и без това щеше да го остави да се разлага, без да си гризне нито една хапка! В крайна сметка тя не го застреля — вместо това го целуна. Синът на Краля не искаше да ги гледа как се мляскат — и без друго имаше чувството, че ще повърне, — ето защо остави бинокъла настрана. Той лежеше на земята, притаен в една елшова горичка, и трепереше, умирайки едновременно от студ и горещина, стараейки се да не повърне (предния ден не бе спрял да повръща и сере — мускулите на стомаха още го боляха от неимоверните усилия да изпращат импулси в двете посоки едновременно; от гърлото му се изливаха дебели, слузести ленти, а задникът му бълваше кафява яхния и протяжни пръдни). Когато отново погледна през бинокъла, задницата на електрическото возило на чернилката тъкмо изчезваше през вратата. Нещо бяло се носеше във въздуха — най-вероятно прах, но можеше да е и сняг. Чуваше се и някакво пеене — от този звук му прилоша дори повече, отколкото от целувката между Дъртото му бяло татенце и Черната му майчица. След това вратата се затръшна зад нея, пеенето внезапно секна и стрелецът остана да стои до вратата, притиснал длани към лицето си, уиииииии-уааааааа, хлъц-хлъц. Рунтавелникът се приближи до него и положи дългата си зурла върху единия му ботуш, сякаш за да го утеши — ах, колко трогателно, колко дрисливо трогателно! Започваше да се съмва и Мордред подремна малко. Събуди го гласът на Дъртото му бяло татенце — вятърът духаше откъм неговата страна и момчето-паяк ясно чу думите му: „Ко? Няма ли да си хапнеш поне мъничко?“ Песът обаче не благоволи да се наплюска и стрелецът разпиля кльопачката, предназначена за малкия пършив рунтавелник. По-късно, след като продължиха напред (Дъртото му бяло татенце дърпаше количката, която роботът бе направил за тях, по коловозите на Тауър Роуд, с клюмнала глава и прегърбени рамене), Мордред пропълзя до бивака им. Той изяде част от разпиляната храна — едва ли беше отровна, след като Роланд я бе приготвил за песа, — но след три-четири хапки спря, защото знаеше, че продължи ли, червата му щяха да избълват всичко навън — на север и на юг. Не можеше да допусне това, ала, от друга страна, все пак трябваше да яде поне мъничко, ако искаше да има сили да ги следва. Тази нощ — тази нощ щеше да се реши всичко, защото утре Дъртото му бяло татенце щеше да достигне Тъмната кула и вече щеше да е прекалено късно. Сърцето му го нашепваше. Ето защо Мордред не се отделяше от жалката групичка и все повече скъсяваше дистанцията помежду им. От време на време тялото му бе разтърсвано от спазми и човешката му външност потрепваше, а чернотата се надигаше застрашително под кожата му; тежкото му палто се издуваше зловещо под натиска на останалите му крайници, които искаха да излязат навън, а сетне увисваше отново, когато момчето едва успяваше да озапти членестоногата си същност, скърцайки със зъби от усилието. Понякога пълнеше гащите си с воняща кафява течност, а друг път успяваше да ги свали своевременно, но и в двата случая изобщо не му пукаше — нали не беше поканен на Жътвения бал, ха-ха! Сигурно поканата му се е изгубила някъде по трасето или са я доставили на грешен адрес, точно така!… После, когато станеше време да ги нападне, щеше да пусне малкия Червен крал на свобода. Случеше ли се сега обаче, бе почти сигурен, че няма да успее да се преобрази отново. Нямаше да има необходимата сила. По-бързият метаболизъм на паяка щеше да раздуха болестта му като горски пожар и това, което го убиваше постепенно, но бавно, щеше да го довърши за отрицателно време. Поради това Мордред се съпротивляваше с всички сили на метаморфозата и следобед се почувства малко по-добре. Пулсът на Кулата ставаше все по-силен и настойчив — същото се случваше и с гласа на Червеното му татенце, който го подтикваше да продължи, да спазва необходимата дистанция, но и да бъде готов да нанесе смъртоносния си удар. Дъртото му бяло татенце спеше по четири часа на нощ от седмици, защото се редуваше да стои на пост с дезертиралата му Черна майчица. Но не Черната му майчица теглеше количката, нали? Не, тя се возеше вътре като кралица Лайнет от Говноландия, хе-хе! Което означаваше, че Дъртото му бяло татенце бе доста уморено, независимо от обстоятелството, че пулсът на Тъмната кула го подтикваше да продължи напред и му вдъхваше сили. Тази нощ Роланд трябваше или да разчита на Художника и Песа да поемат първата стража, или да се нагърби с дежурството и да будува през цялата нощ. Мордред смяташе, че ще може да издържи още една безсънна нощ, просто защото никога вече нямаше да му се налага да изтърпи подобно нещо. Щеше да пропълзи съвсем близко, както бе сторил и предната нощ, и да наблюдава лагера им с далекозрящите стъкла на стария човек-чудовище. И след като всички заспяха, щеше да се преобрази за последен път и да се нахвърли върху тях. Ей го Мордред с пипалата, идва време за разплата! Дъртото му бяло татенце може би изобщо нямаше да се събуди, ала момчето-паяк се надяваше да не стане така. Трябва да се събуди — поне накрая. За да може да разбере какво се случва с него. За да може да разбере, че синът му го е пратил в страната на смъртта часове преди да зърне безценната си Тъмна кула. Мордред стисна юмруци и се загледа в пръстите си, които започнаха да почерняват. Той почувства ужасното, ала несравнимо приятно гъделичкане под кожата си, когато паяковидните му крайници се опитаха да изскочат навън — седем вместо осем, благодарение на ужасногнусната му Черна майчица, която бе едновременно бременна и небременна… Дано се разлагаше с писъци в тодашното пространство за вечни времена (или поне докато някое от чудовищните същества, бродещи там, не я откриеше). Синът на Краля се бореше с промяната и същевременно я насърчаваше с не по-малък плам. Накрая обаче овладя положението и успя да потуши импулса за преобразяване. Доволен, той изпусна победоносна струя газове — пръднята му вонеше невъобразимо, но пък поне беше безшумна. Задникът му се бе превърнал в спукано детско акордеонче, което не можеше да прави нищо друго, освен да хъхри. Пръстите му възвърнаха нормалния си бледорозов оттенък и гъделичкането изчезна. Виеше му се свят от треската, а тънките му ръце (досущ съчки) го боляха ужасно. Гласът на Червения му баща ту се усилваше, ту заглъхваше, но никога не изчезваше напълно: „Ела при мен. Тичай при мен. Приеми истинския си облик. Комала-ела-ела, добри ми синко. Ще сринем Кулата, ще унищожим светлината и ще властваме заедно в мрака. Завинаги.

Ела при мен.

Ела.“

ДВЕ

Тримата, които останаха (четирима, като броим и него), наистина бяха излезли извън обсега на ка. Светът не помнеше създание като Мордред Дисчейн от далечното време, когато Първоначалието бе изчезнало — той бе наполовина човек, наполовина част от този древен и могъщ бульон. Едва ли ка би решила подобно същество да умре от толкова прозаична смърт като тази, която го грозеше в момента — треска, предизвикана от хранително отравяне.

Роланд би могъл да му каже, че не би трябвало да яде онова, което бе намерил в снега около колибата на Дондейл; Робърт Браунинг би му казал същото. Прокълнат или не, истински кон или не, Липи (която навярно бе кръстена на друга, доста по-известна поема на Браунинг, наречена „Фра Липо Липи“) беше болно животно още приживе, преди Стрелеца да сложи край на живота й с куршум в главата. Ала Мордред бе в паякообразния си облик, когато се натъкна на съществото, което изглеждаше като кон, и едва ли нещо би могло да му попречи да изяде месото. Едва след като възвърна човешкия си вид, синът на Пурпурния крал се зачуди защо по мършавата кранта на Джо Колинс имаше толкова много месо, отгоре на всичко тъй сочно, меко и изпълнено с несъсирена кръв. Все пак лежеше в снега от няколко дни и би трябвало останките му да са замръзнали.

Тогава започна повръщането. Сетне се появи треската, съпроводена от вътрешната борба да не се преобразява, докато не се приближи достатъчно до Дъртото си бяло татенце, за да го разчлени къс по къс. Съществото, чиято поява бе предсказана още преди хиляда години (от манихейците, които мълвяха шепнешком името му), съществото, което щеше да стане получовек и полубог, съществото, което щеше да възвести края на човечеството и завръщането на Първоначалието… това същество се оказа едно наивно, озлобено дете, умиращо поради една-единствена причина — беше си натъпкало тумбака с отровно конско месо.

Ка не можеше да има пръст в това.

ТРИ

Роланд и двамата му спътници не напреднаха кой знае колко през деня, в който Сузана ги изостави. Дори и да не бе планирал да изминат по-малко разстояние, за да могат да достигнат Кулата по залез слънце на следващия ден, Стрелеца пак нямаше да смогне да стигне далеч. Беше обезсърчен, самотен и изтощен до смърт. Патрик също беше уморен, но той поне можеше да се вози, стига да имаше желание за това, и през по-голямата част от деня явно имаше, защото предимно дремеше и рисуваше, излегнал се удобно в „Хо Фат 2“.

Пулсът на Кулата отекваше мощно в главата и сърцето на Роланд, а песента й бе величествена и прелестна, сякаш в нея се преплитаха хиляди гласове, ала дори те не бяха в състояние да свалят оловото от костите му. Изведнъж, докато се оглеждаше за някое закътано местенце, където да спрат и да похапнат мъничко (вече бе късен следобед), той зърна нещо, което го накара да забрави и за умората, и за тъгата си.

Недалеч от пътя растеше дива роза, която си приличаше с онази от запустелия парцел в Ню Йорк като две капки вода. Венчелистчетата й бяха напълно разцъфнали — в пълно противоречие със сезона, който Роланд определяше като много ранна пролет. Коронката й беше бледорозова отвън и тъмночервена отвътре; цветът на сърдечните желания, помисли си мъжът. Той падна на колене пред нея, допря ухо до кораловата чашка и се заслуша.

Розата пееше.

Изтощението си остана — умората от тази страна на гроба не се премахва лесно, — но самотата и скръбта изчезнаха, поне за известно време. Роланд надзърна в сърцето на розата и съзря жълтата й сърцевина — тъй ярка, че не можеше да гледа директно към нея.

„Портата на Ган — помисли си той, без да е уверен какво точно означаваше това, ала знаеше с абсолютна сигурност, че е прав. — Да, Портата на Ган, точно така!“

Тази роза се различаваше от цветето в запустелия парцел по едно — усещането за болест и приглушените дисхармонични гласове ги нямаше. От тази роза буквално струеше здраве, светлина и любов. Тя и всички останали… те… те трябваше да…

„Те хранят Лъчите, нали? Със своите песни и своя аромат. На свой ред Лъчите също ги хранят. Нещо като живо силово поле, което едновременно дава и получава, простиращо се около Кулата. И това е само първият, най-далечният пост. В Кан’-Ка-Но Рей има десетки хиляди рози като тази.“

Стрелеца почувства как му се завива свят от изумление. В следващия миг обаче му хрумна нещо друго, което го изпълни едновременно с гняв и страх; единственият, който можеше да се наслаждава на тази приказна гледка, беше луд. Ако зависеше от него, всички тези рози щяха да бъдат попарени в един-единствен миг.

Някой го докосна колебливо по рамото; беше Патрик, а Ко стоеше до единия му крак. Момчето посочи към обраслата с трева площ около цветето и започна да имитира човек, който се храни. Сетне посочи към розата и дясната му ръка запърха във въздуха, сякаш рисуваше. Роланд не беше кой знае колко гладен, ала другата идея на художника много му хареса.

— Да — рече той. — Ще похапнем тук, а после може да си подремна малко, докато ти рисуваш розата. Всъщност… защо не нарисуваш две картини, Патрик? — При тези думи той му показа двата оцелели пръста на дясната си ръка, за да е сигурен, че момчето ще го разбере правилно.

Младият художник обаче се намръщи и поклати глава — явно не можеше да проумее какво точно се иска от него. Вързаната му коса блестеше на светлината на следобедните слънчеви лъчи. Стрелеца си спомни как Сузана бе измила косата му въпреки протестните викове на момчето. Роланд никога нямаше да се сети за това, ала не можеше да отрече, че сега Патрик изглежда далеч по-добре. Той се загледа в лъскавата му коса и внезапно почувства как мъката по Сузана пробожда болезнено сърцето му. Тъмнокожата жена бе донесла изящество в живота му. Мъжът си каза, че никога досега не си бе давал сметка за това. Защо човек трябваше да разбира какво е изгубил едва когато стане прекалено късно за каквото и да било?

Междувременно имаше Патрик — невероятно талантлив, ала ужасно бавно загряващ.

Роланд посочи към скицника му, сетне към розата. Момчето кимна — тази част му беше ясна. После Стрелеца изправи показалеца и средния пръст на здравата си ръка и отново посочи към скицника. Този път лицето на художника се проясни и той махна последователно към розата, към албума, към Роланд и към себе си.

— Точно така, момчето ми — каза Стрелеца. — Една рисунка на розата за теб и една за мен. Красива е, нали?

Патрик закима и се захвана за работа, докато Роланд приготвяше обяда им. Мъжът отново сложи три чинии на земята и Ко отново отказа да докосне своя дял. Когато се загледа в обрамчените в златисто очи на рунтавелкото, той съзря там такава празнота — и чувство за неизмерима загуба, — от която сърцето го заболя. Ко едва ли щеше да издържи така дълго време — вече бе твърде измършавял. Бе станал голяма скенджа, както навярно би се изразил Кътбърт.

— Защо ме гледаш така? — обърна се Стрелеца към зверчето. — Ако си искал да тръгнеш с нея, да го беше направил, когато имаше тази възможност! Какво си ме зяпнал така?

Ала рунтавелкото продължи да го гледа и Роланд разбра, че е наранил четириногия си приятел; колкото и да бе абсурдно, това бе самата истина. Сетне Ко се отдалечи, поклащайки лениво опашката си. Стрелеца почувства внезапното желание да извика след него, ала това щеше да бъде още по-абсурдно, нали? Какво смяташе да направи? Да се извини на един рунтавелко?

Беше едновременно ядосан и недоволен от себе си — никога не бе изпитвал подобни чувства, преди да издърпа Еди, Сузана и Джейк в своя свят. Преди появата им изобщо не бе изпитвал толкова различни чувства — вярно, че емоционалният му живот бе доста ограничен, ала това си имаше своите предимства — поне не се налагаше да си губиш времето в мисли дали трябва да се извиняваш на животните, на които си се развикал.

Роланд приклекна до розата и се надвеси над коронката й, от която извираха успокояващата песен и ярката — изцеляваща — светлина. Изведнъж Патрик му извика, давайки му знак да се премести, за да не закрива цветето, което рисуваше. Това ядоса още повече Стрелеца, ала мъжът се подчини, без да възрази. В крайна сметка нали именно той бе помолил момчето да нарисува розата? Помисли си, че ако Сузана беше тук, щяха да се спогледат, както правят родителите на малко дете след поредната му лудория. Ала нея я нямаше, естествено — тя бе последната и също като Джейк и Еди вече бе напуснала завинаги живота му.

— Добре бе, толкоз ли не можеш да надраскаш една роза, а? — попита Стрелеца, опитвайки се да се пошегува, ала доста неуспешно. В думите му имаше раздразнение и умора.

Патрик обаче не реагира на грубия му тон. „Дали изобщо разбра какво му казах?“ — замисли се Роланд. Нямото момче седеше с кръстосани глезени, подпряло скицника на бедрата си, и изглеждаше изцяло погълнато от работата си. Дори бе оставило недоизядената си порция настрани.

— Не се захласвай прекалено много, че да забравяш да ядеш — каза му Стрелеца. — Чу ли? — Момчето му кимна отнесено и Роланд се изправи. — Смятам да подремна малко, Патрик. Следобедът ще бъде дълъг. — „А нощта дори още по-дълга“ — добави мислено…, макар че се утешаваше със същата мисъл като Мордред — тази нощ щеше да е последната. Не знаеше какво точно го очаква в Тъмната кула в края на полето с розите, ала дори и да успееше да се справи с Пурпурния крал, знаеше със сигурност, че това е последният му поход. Не вярваше, че някога ще напусне Кан’-Ка Но Рей, и това го устройваше напълно. Чувстваше се страшно уморен. И тъжен, независимо от благодатното въздействие на розата.

Роланд от Гилеад сложи ръка на очите си и моментално заспа.

ЧЕТИРИ

Ала успя да подремне съвсем малко, преди Патрик да го събуди, развълнуван като малко дете, за да му покаже картината, която току-що бе нарисувал — съдейки по положението на слънцето, бяха минали десет, най-много петнайсет минути.

Както и другите му рисунки, и тази излъчваше някаква особена сила. Розата бе като истинска, макар че момчето разполагаше единствено с молив. Независимо от това Роланд би предпочел да си подремне поне още час, преди да му покажат този шедьовър на изобразителното изкуство. Той кимна одобрително — нямаше смисъл да се мръщи в присъствието на това прекрасно цвете — и Патрик се усмихна, доволен дори и на това. Той отгърна листа и отново започна да рисува розата. По една картина за всеки от тях, както бе поискал Стрелеца.

Роланд можеше да заспи отново, но имаше ли смисъл от това? Нямото момче щеше да привърши с втората рисунка след броени минути и отново щеше да го събуди. Ето защо мъжът се приближи до Ко и го погали по гъстата козина — нещо, което правеше много рядко.

— Съжалявам, че бях груб с теб, момко — рече Роланд. — Няма ли да ми кажеш поне една думичка?

Ала рунтавелкото продължи да мълчи.

Петнайсет минути по-късно Стрелеца натовари отново количката, плю на дланите си и сграбчи отново дръжките. „Хо Фат 2“ вече бе по-лека — трябваше да е по-лека, — ала му се струваше по-тежка.

„Естествено, че ще е по-тежка — помисли си мъжът. — Нали скръбта ми е в нея. Където и да ида, тя е неотлъчно с мен.“

Скоро количката натежа още повече, защото и Патрик Данвил се качи вътре в нея. Момчето се сви на кълбо и заспа почти веднага. Роланд пристъпваше тежко, навел глава, а сянката му ставаше все по-дълга. Ко вървеше до него.

„Само още една нощ — каза си Стрелеца. — Само още една нощ, после един ден и всичко ще свърши. По един или друг начин.“

Той остави пулса на Кулата и множеството й пеещи гласове да изпълнят съзнанието му и да повдигнат петите му… поне мъничко. Розите ставаха все повече и повече — десетки пурпурни корони се извисяваха от двете страни на Тауър Роуд, озарявайки с красотата си монотонния пейзаж. Няколко растяха на самия път и Стрелеца внимателно ги заобиколи. Колкото и да беше уморен, за нищо на света не би допуснал някое цвете да загине под ботушите му или под тежките колела на „Хо Фат 2“.

ПЕТ

Той спря за нощен бивак още докато слънцето беше високо над хоризонта — бе прекалено изморен, за да продължи, въпреки че имаше поне два часа до здрачаване. Наблизо се виждаше пресъхнало поточе, чието корито бе обрасло с прелестни диви рози. Песните им не прогониха умората му, но поне малко повдигнаха духа му. Роланд си каза, че навярно същото се отнася за Патрик и Ко, което бе хубаво. Когато момчето се събуди, то се огледа наоколо с грейнало лице, ала сетне усмивката му изведнъж угасна и младият художник се разрида — за пореден път трябваше да се сблъска с горчивата истина, че Сузана вече я няма.

Брегът на пресъхналото поточе бе обрасъл с тополи — или поне така предположи Стрелеца, — ала дърветата бяха умрели, когато живителната вода, от която пиеха корените им, бе изчезнала. Сега клоните им стърчаха голи и лишени от листа. Очертанията им сякаш изписваха числото деветнайсет — както с цифрите от света на Сузана, така и с тези от неговия свят. На едно място дори изобразяваха ясно думата „ЧИССИТ“ на фона на притъмняващото небе.

Преди да накладат огън и да си приготвят ранна вечеря — нещо от консервите, които бяха намерили в килера на Дондейл, — Роланд се спусна в пресъхналото речно корито и започна да се разхожда бавно сред розите, наслаждавайки се на аромата и песента им. Цветята му вдъхнаха нови сили.

Приятно ободрен, той насъбра малко съчки, изпопадали от мъртвите дървета (някои от по-ниските клони на тополите също му се сториха подходящи, ето защо отчупи колкото му трябваха, оставяйки след себе си стърчащи, нацепени израстъци, които му напомниха за моливите на Патрик), и сложи подпалките в средата. После запали огън, изричайки машинално древното заклинание: „Кой е моят господар? Моля аз от него дар. Съчки, клонки, треволяк — огън дай на тоз бивак.“

Докато чакаше съчките да се разгорят и да се превърнат в тлеещи въгленчета, Роланд извади часовника, който му бяха подарили в Ню Йорк. Вчера беше спрял, а го бяха уверили, че батерията ще издържи най-малко петдесет години.

Докато късният следобед постепенно се превръщаше във вечер, стрелките започнаха да се движат назад, макар и много бавно.

Известно време Стрелеца ги наблюдаваше като омагьосан, сетне затвори капачето и се вгледа в сигулите, гравирани там — ключ, роза и Кула. От миниатюрните прозорчета на Кулата бе започнало да се процежда едва забележимо синьо сияние.

„Не са знаели, че ще стане така“ — помисли си той и прибра скъпата вещ в предния ляв джоб на ризата си, като преди това го провери внимателно за дупка (както правеше винаги). Сетне се зае с готвенето и двамата с Патрик си похапнаха добре.

Ко обаче дори не докосна храната.

ШЕСТ

С изключение на нощта, в която бе провел съвещанието си с човека в черно — нощта, в която Уолтър му бе предвещал мрачно бъдеще с помощта на нагласените си карти, — дванайсетте часа, прекарани до пресъхналото поточе, бяха най-дългите в живота на Роланд. Умората, която го бе налегнала, ставаше все по-тежка и мрачна и той имаше чувството, че носи мантия от камъни. Пред очите му се рееха скъпи лица и места — Сюзан, яздеща по Ската, а русата й коса се развява зад гърба й; Кътбърт, който тича по склона на Джерико Хил, крещи и се смее; Алан Джонс, вдигнал чашата си за наздравица; Еди и Джейк, които се борят в тревата, докато Ко подскача около тях и лае радостно.

Мордред беше някъде тук — съвсем наблизо, — ала въпреки това Роланд усети как потъва в дебрите на съня. Всеки път, когато се сепваше и отваряше очи, взирайки се трескаво в мрака, той си даваше сметка, че се е приближил още повече до пропастта на мъртвешкия сън. Всеки път очакваше да зърне как паякът с червения белег на корема връхлита отгоре му — но не виждаше нищо друго освен таласъмите, които танцуваха оранжевия си танц в тъмнината, а единственият звук бе шепотът на вятъра.

„Ала той чака. И дебне. И ако заспя — когато заспя, — ще ни нападне.“

Около три през нощта Роланд се пробуди от дрямка, която съвсем скоро щеше да прерасне в дълбок сън. Той се огледа отчаяно наоколо, търкайки така ожесточено очите си, че в зрителното му поле експлодираха мирки, фудъри и санкофити. Огънят едва тлееше. Патрик лежеше на около пет-шест метра от него до изсъхналия ствол на една топола. От мястото на Стрелеца момчето приличаше на къртичина, покрита с кожи. Ко не се забелязваше никъде. Роланд извика рунтавелкото и не получи никакъв отговор. Тъкмо щеше да стане на крака и да го потърси, когато го зърна отвъд потрепващия кръг светлина — или по-точно блестящите му, обрамчени в златисто очи. Тези очи изгледаха мъжа за момент, след което изчезнаха — Ко или ги бе затворил, или бе пъхнал муцунка под лапите си.

„Той също е уморен — помисли си Роланд, — и това е напълно естествено.“

Въпросът какво ли щеше да се случи с рунтавелкото след утрешния ден се надигна към повърхността на угриженото, изнурено съзнание на Стрелеца, ала той го изтласка надалеч. Мъжът се надигна (ръцете му се стрелнаха към десния му хълбок, сякаш болката все още бе там — до такава степен умората бе замъглила разсъдъка му), отиде при Патрик и го раздруса. Момчето отвори очи, ала това не бе достатъчно за Роланд. Той го сграбчи за раменете и го изправи до седнало положение. Когато младият художник се опита отново да легне, Стрелеца го разтърси не на шега и Патрик впери ококорените си, неразбиращи очи в спътника си.

— Помогни ми да запаля огъня, Патрик.

Това щеше да го разсъни малко. След като пламъците отново се разгоряха, художникът трябваше да застане на стража. Тази идея никак не се нравеше на Стрелеца — той прекрасно съзнаваше рисковете, — ала да се опитва да остане буден през цялата нощ щеше да е още по-опасно. Отчаяно се нуждаеше от сън. Навярно час-два щяха да се окажат напълно достатъчни — би трябвало момчето да може да издържи толкова.

Патрик охотно се зае да събира съчки и да ги хвърля в огъня, макар да се движеше като съживен труп. Когато пламъците лумнаха, художникът се върна там, където лежеше, и отново се отпусна на земята, свил ръце между коленете си. Стрелеца си каза, че навярно трябва да го зашлеви през лицето, за да го разсъни, и впоследствие съжаляваше — и то горчиво, — задето не бе постъпил точно така.

— Патрик, изслушай ме! — Той разтърси раменете му достатъчно силно, за да разроши дългата му коса, при което няколко кичура паднаха пред очите му. Мъжът ги отметна настрани. — Искам да останеш буден и да пазиш. Само един час… само докато… Отвори очи, Патрик! Погледни ме! Богове, само посмей да заспиш, докато ти говоря! Виждаш ли това? Най-ярката звезда от всички, които са близо до нас!

Стрелеца сочеше към Старата майка и Патрик веднага кимна. В очите му проблесна пламъчето на любопитството и мъжът го сметна за обнадеждаващ знак. В погледа на момчето се четеше онова характерно за него изражение, което сякаш казваше: „Искам да рисувам.“ И ако започнеше да рисува Старата майка, която в момента се виждаше точно зад най-далечното разклонение на най-голямата топола, тогава шансовете да остане буден бяха добри. Току-виж останал буден чак до разсъмване, ако картината погълнеше изцяло вниманието му.

— Тук, Патрик — рече Роланд и накара художника да седне на земята с гръб към ствола на дървото. Повърхността му бе грапава и възлеста и дори и да се облегнеше на него, нямаше да му е удобно за сън. През цялото това време Стрелеца имаше чувството, че се намира под вода — толкова бавни му се струваха собствените му движения. Беше уморен — страшно уморен. — Виждаш ли звездата?

Момчето кимна енергично. Изглеждаше напълно разсънено и Роланд благодари на боговете за това.

— Когато се скрие зад онзи дебел клон и вече не можеш да я виждаш или рисуваш, без да се изправиш… извикай ме. Събуди ме, каквото и да ти коства това. Схващаш ли?

Патрик отново кимна, ала Стрелеца бе пътувал с него достатъчно дълго, за да знае, че този жест не означава почти нищо. Художникът все гледаше да ти угоди. Ако го попиташ дали девет и девет прави деветнайсет, щеше да ти кимне със същия ентусиазъм.

— Когато вече не можеш да я виждаш от мястото, където седиш… — собствените му думи сякаш идваха от нейде много, много далеч. Просто трябваше да се надява, че Патрик го е разбрал. Нямото момче вече бе взело албума си и един отлично подострен молив.

„Това е най-добрата ми защита — помисли си Роланд, докато се тътреше към купчината кожи между лагерния огън и «Хо Фат 2». — Няма да заспи, докато рисува, нали така?“

Надяваше се да е така, ала не можеше да е сигурен в това. Всъщност нямаше голямо значение, защото той, Роланд от Гилеад, щеше да легне да спи, каквото и да ставаше. Бе направил всичко, което бе по силите му, и то трябваше да е достатъчно.

— Един час — измърмори, а гласът му бе немощен и глъхнещ дори в собствените му уши. — Събуди ме след един час… когато звездата… когато Старата майка се скрие зад…

Ала Стрелеца не можа да довърши. Дори не знаеше какво мълвят устните му. Изтощението го сграбчи в жестоките си обятия и го понесе към мъртвешкия сън.

СЕДЕМ

Мордред видя всичко през далекозрящите си стъклени очи. Треската му бе утихнала и собствената му умора поне за момента беше преминала. Той гледаше с алчен интерес как стрелецът събуди нямото момче — Художникът — и го накара да събере съчки за огрев. Паяколакът ги наблюдаваше и копнееше с цялото си сърце драскачът да приключи по-скоро със задачата и да захърка отново, преди мъжът да успее да го спре. За съжаление това не се случи. Бяха направили бивака си до малка тополова горичка и Роланд поведе Художника към най-близкото дърво. Сетне посочи към небето. То бе отрупано със звезди, ала Мордред видя, че Дъртото му бяло татенце сочи към Старата майка, защото тя бе най-ярката. Най-накрая драскачът, който явно не беше кой знае колко умен, загря за какво става дума. Той взе блокчето си и започна да си драска, а Дъртото му бяло татенце се запрепъва към кожената си постеля, продължавайки да си мърмори под носа разни наставления към Художника, който изобщо не му обръщаше внимание. Дъртото бяло татенце се строполи на земята толкова внезапно, че за миг Мордред се уплаши да не би парчето пастърма, което служеше като сърце на този кучи син, да е спряло да бие. Сетне Роланд се размърда в тревата, за да се намести по-добре, и Мордред, който лежеше на едно хълмче на около деветдесет метра западно от пресъхналия поток, почувства как собственото му сърцебиене се успокоява. Ала колкото и дълбоко да бе изтощението на дъртия, момчето-паяк знаеше, че обучението му, съчетано с дългото му родословие чак до самия Артур Елд, щеше да е достатъчно да го накара да скочи с револвер в ръка в мига, в който Художникът заврещеше нечленоразделните си крясъци. Тялото на Мордред се разтресе в ужасни спазми — най-ужасните от всички досега — и той се преви на две, мъчейки се да удържи човешката си форма, мъчейки се да не изкрещи, мъчейки се да задържи отлитащия от тялото му живот. В този миг задникът му отново запърпори и по краката му се стече поредната порция кафеникава яхния. Този път обаче необичайно острото му обоняние долови нещо различно — екскрементите му бяха примесени с кръв. Мордред си помисли, че болката никога няма да спре, че ще става все по-силна и по-силна, докато не го разкъса на две, ала в този миг агонията му започна да минава. Той погледна към лявата си ръка и не бе кой знае колко изненадан, когато видя, че пръстите му са се слели в дебел черен израстък. Тези пръсти никога вече нямаше да възвърнат човешката си форма — синът на Краля смяташе, че оттук нататък ще може да се преобрази само веднъж. Мордред избърса потта от челото си с дясната си ръка и вдигна отново бинокъла пред очите си, молейки се на Червения си татко тъпото нямо момче вече да е заспало. Ала не беше така. Драскачът седеше на земята, облегнат на тополата, зяпаше нагоре и рисуваше Старата майка. Това бе мигът на най-голямо отчаяние за Мордред Дисчейн — също като Роланд, той си мислеше, че рисуването е единственото нещо, което би могло да попречи на малоумния Художник да заспи. Защо тогава да не се преобрази, докато пожарът от последния пристъп на треската още бушуваше в него, изгаряйки го с разрушителната си енергия? Защо да не рискува? В крайна сметка искаше Роланд, а не момчето; със сигурност можеше да пропълзи бързо до стрелеца в паякообразния си облик и да го сграбчи в седмокраката си прегръдка. Дъртото бяло татенце можеше да гръмне веднъж или дори два пъти, ала синът на Пурпурния крал си мислеше, че би понесъл един или два куршума, стига да не засегнат бялата издутина на гърба му, където се намираше мозъкът на двойственото му тяло. „А веднъж само да го сграбча, за нищо на света няма да го пусна, докато не изсмуча и последните капки живот от тялото му и не го превърна в прашна мумия като Мия.“ Той се отпусна, готов да се остави на метаморфозата, ала в следващия момент един друг глас проговори в центъра на съзнанието му. Това бе гласът на Червения му татко, който бе затворен на един от балконите на Тъмната кула и се нуждаеше от Мордред, — от живия Мордред, — защото единствено той можеше да го освободи.

„Почакай малко — посъветва го този глас. — Почакай още малко. Може би имам още един фокус в ръкава си. Почакай… почакай още съвсем мъничко…“

И Мордред зачака. Само след няколко секунди пулсът на Тъмната кула се промени.

ОСЕМ

Патрик също почувства промяната. Пулсът на Кулата стана успокояващ и в него се появиха думи, които притъпиха желанието му да рисува. Той нанесе още един щрих, сетне се спря, остави молива настрана и се загледа в Старата майка, която сякаш пулсираше в унисон с думите, които чуваше в главата си — думите, които Роланд веднага би разпознал. Гласът, който ги пееше, бе глас на старец — треперещ и немощен, но неизмеримо приятен:

Рожбо мила, вечерта

спусна своите крила.

Сънища сънувай сладки

за малинки и поля.

Рожбо мила, отиди

и малинки набери.

О, чъссит, чассит, чиссит!

Кошничката напълни си!

Главата на Патрик клюмна. Очите му се затвориха… отвориха се… и отново се затвориха.

„Да си напълня кошничката“ — помисли си той и заспа пред лагерния огън.

ДЕВЕТ

„Сега, синко — прошепна студеният глас в сърцевината на нажежения, топящ се мозък на Мордред. — Сега. Върви при него и направи така, че никога да не се събуди от съня си. Убий го сред розите и двамата с теб ще властваме во веки веков.“

Синът на Краля излезе от укритието си, а бинокълът падна от ръката, която вече не беше никаква ръка. Докато се преобразяваше, почувства прилив на неподозирана самоувереност. Всичко щеше да свърши само след няколко минути. И двамата бяха дълбоко заспали и просто нямаше начин да се провали.

Той се понесе към лагера на спящите мъже — връхлитащ черен кошмар на седем крака, — а зловещата му паст се отваряше и затваряше периодично.

ДЕСЕТ

От нейде далеч — сякаш на хиляди левги разстояние — до слуха на Роланд достигна пронизителен лай; бесен и неудържим. Умореното му съзнание се опита да го изтласка от себе си, да го заглуши и да потъне още по-дълбоко в дебрите на съня, ала в този миг ушите му бяха пронизани от такъв писък на агония, че Стрелеца моментално отвори очи. Винаги щеше да разпознае този глас — дори и да бе изкривен от чудовищна болкас, както бе сега.

— Ко! — изкрещя той и моментално скочи на крака. — Ко, къде си? Ела при мен! Ела при…

В този миг го видя да се гърчи в прегръдката на паяка. Силуетите им се открояваха ярко на сиянието на пламъците. Зад тях, облегнат на тополовия ствол, Патрик зяпаше тъпо иззад завесата на косата си, паднала пред челото му — косата, която съвсем скоро пак щеше да е мръсна, след като Сузана вече я нямаше. Рунтавелкото се мяташе като обезумял — от устата му хвърчеше пяна, а челюстите му се впиваха отново и отново в гнусното седмокрако туловище, дори когато паякът започна да извива гръбнака му в противоестествена посока.

„Ако не бе изскочил от високата трева — помисли си Роланд, — сега аз щях да се гърча в хватката на Мордред.“

Пухкавото зверче впи дълбоко зъбите си в един от краката на чудовището и Роланд зърна как трапчинките около устата му потръпнаха, когато челюстните му мускули се обтегнаха до краен предел. Паякът изпищя и поразхлаби хватката си. В този миг Ко можеше да се освободи, стига да бе поискал. Вместо да се изплъзне от Мордред обаче, преди той да го е сграбчил по-здраво, рунтавелкото изпъна дългата си шия и захапа с всичка сила косматия крайник точно там, където се съединяваше с подутото тяло. Захапването му бе дълбоко и от раната избликна гъста червеникавочерна течност, която потече по муцунката на зверчето, а танцуващите пламъци я озаряваха с оранжеви искри. Мордред изпищя още по-силно — бе забравил напълно за Ко и сега плащаше цената за недоглеждането си. Двата гърчещи се силуета сякаш бяха излезли от нечий кошмар.

Някъде наблизо Патрик виеше ужасено.

„Явно безполезният кучи син е заспал в крайна сметка“ — помисли си горчиво Роланд. Кой малоумник обаче бе решил да го сложи на пост?

— Пусни го, Мордред! — извика Стрелеца. — Пусни го и ще ти подаря още един ден! Кълна се в името на баща си!

Кървавочервени очи, преливащи от безумие и омраза, се вторачиха в него иззад извитото тяло на рунтавелкото. Над тях, точно над изгърбеното туловище, се виждаха миниатюрни сини очички, не по-големи от главички на карфици. Ненавистта, стаена в погледа им, сякаш бе почти човешка.

„Моите собствени очи“ — каза си Роланд и в същия миг чу зловещо изхрущяване. Това бе гръбнакът на Ко, ала въпреки смъртоносната травма животинчето не разхлаби хватката на челюстите си. Острата четина, покриваща тялото на паяка, бе разкъсала плътта около муцунката му, оголвайки острите зъбки, които често се бяха сключвали около китката на Джейк с нежна привързаност, когато зверчето искаше да покаже нещо на приятеля си. „Ейк! — викаше тогава то. — Ейк-Ейк!“

Дясната ръка на Роланд се спусна към кобура му и откри, че е празен. Едва тогава, часове след като Сузана го бе напуснала завинаги, той осъзна, че е взела единия му револвер със себе си. „Добре — каза си той. — Добре. Ако не открие нищо друго освен тодашен мрак, поне ще има пет патрона за обитателите му и един за себе си. Добре.“

Ала тази мисъл бе далечна и мъглява. Той извади другия си револвер в мига, в който Мордред се приведе над Ко и го сграбчи с един от здравите си крайници, опитвайки се да откъсне озъбеното животинче от кървящото си бедро. Чудовището завъртя пухкавото телце в ужасяваща спирала и за миг то засенчи яркия блясък на Старата мечка, след което метна рунтавелкото във въздуха и Роланд почувства смразяващо déjà vu, осъзнавайки, че вече е виждал тази сцена преди много, много години — в розовата магическа сфера. Ко прелетя през мрака и се наниза на един от стърчащите клони, които Стрелеца бе отчупил при събирането на дърва за огрев. Животинчето нададе покъртителен вик — предсмъртен вик — и безжизненото му телце увисна приковано над главата на Патрик.

Мордред веднага се втурна към Роланд, ала не бе достатъчно бърз, защото един от крайниците му бе откъснат минути след раждането му, а друг бе прегризан от острите зъби на рунтавелкото и сега се поклащаше като напълно ненужен придатък. Хелицерите му се отваряха и затваряха периодично, докато се носеше към Стрелеца, косейки високата трева. Взорът на Роланд бе по-бистър от всякога, а в ръцете му пропълзя онази хладина, предвещаваща сеенето на смърт. Той съзря бялата подутина и пронизващите сини очи — неговите очи, — вгледа се в лицето на единствения си син и в следващия миг то изчезна сред гейзер от кръв, когато първият куршум го отнесе. Паякът се надигна на задните си крака, размахвайки пипалата си на фона на черното, осеяно със звезди небе. Следващите два куршума потънаха в мекия му корем и излязоха през гърба, съпроводени от фонтанчета тъмна течност. Чудовището понечи да се обърне — навярно искаше да избяга, — ала шестте му здрави крайника не бяха достатъчни, за да го удържат. Мордред Дисчейн се строполи в огъня сред облак алени и оранжеви искри и се затърчи върху въглените, а острата четина, покриваща корема му, веднага се запали. Стрелеца се усмихна горчиво и го простреля отново. Умиращото членестоного се търкулна извън огнището и остана да лежи по гръб, а оцелелите му пипала първо се свиха, а сетне се разтвориха. Едно от тях попадна в пламъците и започна да гори. Вонята беше отвратителна.

Роланд се втурна напред, възнамерявайки да загаси тлеещите въглени, разпръснати из тревата, ала изведнъж в главата му се надигна неистов вой на бясна ярост.

— Синът ми! Единственият ми син! Ти го уби!

— Той беше и мой син — рече Стрелеца, загледан в димящото туловище на паяка. Можеше да признае истината. Да, можеше да стори това.

— Ела тогава! Ела, детеубиецо, и съзри своята Кула, ала знай, че ще умреш от старост в Кан’-Ка, преди да си докоснал вратата й! Никога няма да ти позволя да влезеш вътре! Тодашната вечност ще изтече, преди да те пусна вътре! Убиец! Ти уби майка си, уби приятелите си — да, всички до един, защото Сузана лежи с прерязано гърло от другата страна на вратата, през която я изпрати — и ето, че сега уби и собствения си син!

— Кой го изпрати при мен? — попита Роланд гласа в съзнанието си. — Кой изпрати това дете — защото под черната му кожа се криеше дете — на сигурна смърт, червено плашило?

Не последва никакъв отговор, ето защо Стрелеца презареди револвера си и загаси въглените, преди тревата да е пламнала. Помисли си за това, което му беше казал гласът за Сузана, ала сетне реши, че не вярва на думите му. Да, наистина бе възможно да е мъртва — възможно бе, — ала Червеният баща на Мордред просто нямаше откъде да знае това.

Роланд загърби тази мисъл и се приближи до дървото, където висеше последният от неговия ка-тет — пронизан от острия клон, но… още жив. Обрамчените в златисто очи изгледаха Стрелеца с нещо като уморено удивление.

— Ко — рече мъжът и протегна ръка, съзнавайки, че рунтавелкото може да я захапе, ала изобщо не му пукаше за това. Предполагаше, че част от него — и то немалка — иска малките зъбки да се впият в дланта му. — Ко, всички ти казваме благодаря. Аз ти казвам благодаря, Ко.

Ала зверчето не го захапа. Вместо това промълви една-единствена дума.

— Олан — рече то. После въздъхна, близна ръката на Стрелеца за последен път, клюмна глава и издъхна.

ЕДИНАЙСЕТ

Когато първите слънчеви лъчи окъпаха полянката със светлината си, Патрик се приближи колебливо към Стрелеца, който седеше сред розите в пресъхналото речно корито. Безжизненото телце на Ко лежеше в скута му като шал. Младежът изскимтя тихичко, но не чак толкова, че Роланд да не долови въпросителната интонация в тона му.

— Не сега, Патрик — каза отнесено мъжът, докато галеше козината на рунтавелкото. Беше гъста, но гладка на допир. Още не можеше да повярва, че телцето под нея е мъртво — нито вкочанените мускули, нито сплъстените от кръвта косми можеха да го убедят в това. Той ги разплете с пръсти, доколкото можа. — Не сега. Имаме цял ден на разположение, за да стигнем дотам. Няма за какво да се притесняваш.

Не, нямаше никаква нужда да бърза; искаше да оплаче на спокойствие последния от мъртвите си приятели. В думите на стария крал нямаше и капчица съмнение, когато се бе зарекъл, че Роланд ще умре от старост, преди да докосне вратата в основата на Кулата. Да, естествено, че щяха да продължат и Стрелеца щеше да проучи терена, ала той вече си даваше сметка, че идеята да се приближи до Кулата от срещуположната страна на балкона на червения откачалник не е никаква идея, а глупашка надежда. Не, старият злодей не блъфираше — онова, което беше изрекъл, бе самата истина.

Ала за момента това нямаше никакво значение. Току-що бе убил още един от приятелите си и ако нещо изобщо можеше да го утеши, това бе, че Ко щеше да бъде последната му жертва. Вече бе съвсем сам, като изключеше Патрик, а Стрелеца смяташе, че Патрик е имунизиран срещу вируса, който Роланд носеше, тъй като никога не е бил част от неговия ка-тет.

„Аз убивам само членовете на семейството си“ — помисли си мъжът, докато галеше мъртвия рунтавелко.

Ала споменът за това как бе говорил на Ко предишния ден продължаваше да го измъчва. „Ако си искал да тръгнеш с нея, да го беше направил, когато имаше тази възможност!“

Дали бе останал, защото знаеше, че Роланд ще има нужда от него? Че когато работата се сговни (това бе един от изразите на Еди), Патрик ще се издъни?

„Какво си ме зяпнал така?“

Дали бе знаел, че това ще е последният му ден и че смъртта му няма да е лека?

— Мисля, че си знаел и едното, и другото — въздъхна Роланд и затвори очи, за да почувства по-добре козината под пръстите си. — Толкова съжалявам, че ти наговорих онези неща — бих дал пръстите на лявата си ръка, ако можех да си върна думите назад. Истина ти казвам.

Ала тук, както и в Ключовия свят, времето течеше само в една посока. Стореното си беше сторено. Нямаше връщане назад.

Стрелеца смяташе, че гневът го е напуснал окончателно, че и последната капчица от него се е изпарила във въздуха, ала когато усети тръпките по кожата си и осъзна какво означаваха, пламъкът на яростта лумна с нови сили в сърцето му, а добре познатата студенина отново пропълзя в перфектно обучените му ръце.

Патрик го рисуваше! Седеше си спокойно под тополата и си драскаше в скицника, сякаш храброто мъничко създание, което се равняваше на десетки като него — не, на стотици! — не бе умряло на същото това дърво, и то заради тях!

„Това е неговият начин — рече Сузана нежно и спокойно в дълбините на съзнанието му. — Това е всичко, което има, защото всичко друго му е отнето — родният му свят, майка му, езикът му и здравият разум, който някога е имал. Той също тъжи, Роланд. Освен това е изплашен. Рисуването е единственият начин да се утеши.“

Без съмнение всичко това беше вярно, ала тази истина още повече разпали гнева му. Той остави единствения си револвер на земята (дългата му цев проблесна между две от пеещите рози), защото се боеше да не стори нещо прибързано, за което да съжалява впоследствие, след което се изправи на крака, възнамерявайки да даде на момчето хубав урок, ако не за друго, то най-малкото за да се почувства той самият по-добре. Дори можеше да чуе първите си думи: „Харесва ли ти да рисуваш онези, които са се жертвали, за да спасят пършивия ти живот, глупако? Приятно ли ти е, а?“

Тъкмо отвори уста да каже нещо, когато Патрик остави молива и взе новата си играчка. Гумичката се бе изхабила наполовина, а нямаха други; Сузана ги бе взела със себе си заедно с револвера на Роланд просто защото бурканчето се намираше в джоба й, а умът й е бил зает с други, далеч по-важни неща. В мига, в който ръката, хванала гумичката, застина над листа, момчето погледна нагоре — навярно за да се увери, че наистина иска да изтрие всичко — и зърна Стрелеца, който стоеше сред розите и го наблюдаваше навъсено. Патрик веднага разбра, че Роланд е ядосан, макар и да нямаше никаква представа защо, и лицето му се изкриви от страх и тревога. В този миг Стрелеца го видя, тъй както Дондейл навярно го бе виждал много пъти, и тази мисъл мигом пропъди гнева му. Нямаше да допусне Патрик да се бои от него — не, заради Сузана (ако не и заради самия себе си) нямаше да допусне Патрик да се бои от него.

Всъщност най-вече заради самия себе си.

„Защо не го убиеш тогава? — попита лукавият, пулсиращ глас в съзнанието му. — Убий го и сложи край на мъките му, щом толкова милееш за него. Така двамата с рунтавелника току-виж отишли заедно на полянката. А тъй ще могат да запазят място и за теб, стрелецо.“

Роланд поклати глава и се опита да се усмихне.

— Не, Патрик, сине на Соня — рече той (така роботът Бил бе нарекъл момчето). — Не, направих грешка — отново — и няма да ти се карам. Ала…

Той се приближи към мястото, където седеше художникът, и Патрик се сви уплашено, усмихвайки се раболепно. Стрелеца усети как при вида на тази усмивка гневът отново започва да се надига у него, но този път успя да го прогони с лекота. Момчето също обичаше Ко и това бе единственият начин, по който можеше да се пребори със загубата му.

Ала това нямаше кой знае какво значение в момента.

— Не — каза Роланд с възможно най-нежния си глас. — Ти си рисувал в продължение на бог знае колко години, без изобщо да предполагаш, че съществуват подобни неща; мисля, че ще довършиш тази някой друг ден. Може пък съвсем скоро да изскочи нещо, което да нарисуваш — и сетне да изтриеш. Схващаш ли, Патрик?

Отговорът на този въпрос бе доста спорен, но след като гумичката се озова на сигурно място в джоба на Роланд (където се намираше и часовникът му), художникът сякаш напълно забрави за нея и се върна към рисунката си.

— Спри да рисуваш за малко — каза му Стрелеца.

Младежът се подчини без никакви възражения. Той посочи първо към количката, а след това и към Тауър Роуд, изскимтя-вайки въпросително.

— Да — кимна му Роланд, — но първо трябва да хвърлим едно око на провизиите на Мордред — току-виж открием нещо полезно за нас, — а после да погребем нашия приятел. Ще ми помогнеш ли да положим Ко в земята, Патрик?

Момчето закима енергично. Погребението не им отне много време; телцето бе далеч по-малко от сърцето, което бе поддържало живота му. Няколко часа преди пладне те отново вървяха по дългия път, изминавайки последните няколко километра, които ги деляха от Тъмната кула.

ТРЕТА ГЛАВА

ПУРПУРНИЯТ КРАЛ И ТЪМНАТА КУЛА

ЕДНО

Пътят и историята бяха дълги, нали? Пътешествието беше дълго и цената бе висока… ала великите неща не се постигат лесно. Дългата история също като една висока Кула трябва да се строи камък по камък. Сега обаче, тъй като краят наближава, разгледайте добре двамата странници, които вървят по Тауър Роуд. По-старият — този със загорялото, набръчкано лице и револвера на бедрото — тегли количката, която наричат „Хо Фат 2“. По-младият — този с необичайно големия скицник под мишница, който го кара да изглежда като студент от стародавните времена — крачи до него. Двамата изкачват един полегат хълм, не по-различен от стотиците други, които са преодолявали. От двете страни на буренясалия път, който следват, се издигат порутени каменни зидове, обрасли с диви рози. Отвъд тях се виждат странни каменни съоръжения. Някои изглеждат като руини на замъци; други — като египетски обелиски, а трети приличат на Говорещи пръстени — от онези, в които се призовават демони; един от тях напомня на Стоунхендж. Човек почти очаква да види закачулени друиди, насъбрали се в центъра на големия каменен кръг, напявайки древни заклинания, ала пазителите на тези монументи, на тези първообрази на Стоунхендж, отдавна ги няма. Само малки стада банноци пасат там, където нявга са се извършвали обредите.

Ала това няма значение за нас. Нас ни интересува древният стрелец, който тегли тежката триколка. Ние стоим на билото на хълма и го чакаме да дойде при нас. Той идва все по-близо и по-близо. Неумолим както винаги, един мъж, който не пропуска да опознае езика на страната и нейните обичаи; мъж, който не би пропуснал да изправи закачените накриво картини в странните хотелски стаи. Много неща в него са се променили, но не и това. Той се изкачва по хълма и вече е толкова близо до нас, че можем да доловим киселата миризма на потта му. Мъжът вдига очи — всеки път, когато изкачва някой хълм, поглежда първо напред, а после и настрани, защото правилото на Корт гласи: „Винаги проучвай терена“ — и зениците му не са го забравили. Той поглежда машинално нагоре, после надолу… и внезапно замръзва. След като се взира в продължение на един дълъг миг в буренясалата пътна настилка, той отново вдига взор, ала този път доста по-бавно. Много по-бавно. Сякаш се бои от това, което си мисли, че е видял.

Тук ние трябва да се присъединим към него — да се слеем с него, — макар че как изобщо бихме могли да проучим терена на сърцето на Роланд в подобен момент, когато единствената цел на живота му изплува пред погледа му? Това е нещо, което никой разказвач не може да предаде, защото някои мигове просто са невъобразими.

ДВЕ

Веднага щом достигна билото на хълма, Роланд погледна нагоре, но не защото очакваше някаква опасност, а тъй като навикът бе вкоренен толкова дълбоко в него, че не можеше да бъде преодолян. „Винаги проучвайте терена“, им беше казал Корт, набивайки го в главите им още от съвсем малки. Стрелеца сведе поглед към пътя — ставаше все по-трудно да криволичи между розите, без да ги настъпи, въпреки че досега не бе стъпкал нито една — и едва тогава със закъснение осъзна какво е зърнал току-що.

„Какво си помисли, че зърна — каза си Роланд, продължавайки да гледа надолу към пътя. — Най-вероятно става въпрос за поредната от развалините, край които вървим, откакто погребахме Ко.“

Ала Стрелеца прекрасно знаеше, че не е така. Това, което бе видял, не се намираше встрани от Тауър Роуд, а право напред.

Той отново погледна нагоре, усещайки как вратът му проскърцва като пантите на стара врата, и там, все още на километри оттук, ала ясно изпъкващ на хоризонта, се виждаше върхът на Тъмната кула. Най-сетне съзираше онова, което бе сънувал хиляди пъти. На шейсет-осемдесет метра пред него пътят се издигаше по хребета на по-висок хълм; от едната му страна се забелязваше древен Говорещ пръстен, потънал в бръшлян и орлови нокти, а от другата — неголяма горичка с железни дървета. Между тях в далечината се извисяваше величествен черен силует, който закриваше част от синьото небе.

Патрик се спря до Роланд и нададе едно от нечленоразделните си възклицания.

— Виждаш ли я? — попита Стрелеца. Гласът му бе станал дрезгав от изумление. После, преди момчето да може да отговори, мъжът посочи към предмета, който Патрик носеше на врата си. В края на краищата бинокълът се бе оказал единственият предмет от оскъдните запаси на Мордред, който си струваше да бъде взет.

— Подай ми го, Пат.

Художникът охотно се подчини. Роланд доближи уреда до очите си, поигра си малко с назъбеното колелце за фокусирането и изведнъж затаи дъх, когато върхът на Кулата изплува пред очите му — толкова близо, че сякаш можеше да я докосне. Каква ли част от нея се виждаше? Шест метра? Шестнайсет? Не знаеше, ала виждаше поне три от тесните прозорчета, опасващи ствола й с възходящата си спирала, както и еркерния прозорец на върха — множеството му цветове искряха под лъчите на пролетното слънце, а черната му сърцевина се взираше в него като самото Око на Тодаша.

Патрик скимтеше и виеше, протегнал ръце към бинокъла. Той също искаше да погледне, ето защо Роланд му го подаде. Виеше му се свят и усещаше главата си замаяна и лека, сякаш не се намираше тук в действителност. Хрумна му, че се бе чувствал така в седмиците преди единоборството с Корт — като сън… или лунен лъч. Бе усещал идването на нещо неизбежно, на някаква голяма промяна, и сега се чувстваше по абсолютно същия начин.

„Това е моята съдба — каза си мъжът. — Краят на житейския ми път. Ала сърцето ми все още бие (малко по-бързо от преди), кръвта ми тече из вените ми и нямам никакви съмнения, че когато се наведа, за да сграбча тегличите на тази проклета каручка, гърбът ми ще изскърца, а аз ще изпусна малко газ. Защото нищо не се е променило.“

Той почти се бе настроил за разочарованието, което тази мисъл носеше в себе си, ала то не се появи. Вместо това изпита някакво ярко, възвисяващо чувство, което сякаш разцъфна в съзнанието му и сетне се разпространи по цялото му тяло. За пръв път, след като се отправиха на път тази сутрин, мислите за Ко и Сузана напуснаха ума му. Чувстваше се свободен.

Патрик смъкна бинокъла. Когато се обърна към Стрелеца, лицето му бе развълнувано. Младежът показа черния пръст, сочещ към небето, и изскимтя.

— Да — рече Роланд. — Някой друг ден, в някой друг свят, някоя твоя версия ще я нарисува заедно с Ламрей, коня на Артур Елд. Зная това, защото съм виждал тези картини. Сега обаче трябва да вървим.

Младежът отново изскимтя, след което се нацупи. Той допря длани до слепоочията си и започна да клати глава като човек, измъчван от невъобразимо главоболие.

— Да — рече Роланд. — И аз се страхувам. Ала нищо не може да се направи. Трябва да отида там. Искаш ли да останеш тук, Патрик? Да останеш и да ме изчакаш? Чувствай се свободен да постъпиш както желаеш.

Художникът веднага поклати глава. И за всеки случай — ако Стрелеца случайно не го бе разбрал, — нямото момче го стисна здраво за китката. Дясната му ръка — тази, с която рисуваше — сякаш бе от желязо.

Мъжът кимна. Дори се опита да се усмихне.

— Да — каза той, — това е чудесно. Остани с мен колкото искаш. Ала не забравяй, че накрая ще трябва да продължа сам.

ТРИ

Сега с всеки хълм и всяка долчинка, които преодоляваха, Тъмната кула изглеждаше все по-близо и по-близо. Вече виждаха доста по-голяма част от прозорчетата, опасващи величествената сграда, а Роланд зърна и двата стоманени стълба, които се издигаха на самия й връх. Облаците, следващи Пътищата на двата оцелели Лъча, сякаш се оттичаха от тези стълбове, оформяйки огромно „X“ в небето. Гласовете бяха станали по-силни и Стрелеца осъзна, че пееха имената на света. На всички светове. Нямаше никаква представа откъде би могъл да знае това, ала бе напълно сигурен. Онова светло, повдигащо духа чувство продължаваше да го изпълва. Най-накрая, когато превалиха хълма с огромните каменни мъже, маршируващи на север (останките от лицата им, боядисани в кървавочервено, се взираха свирепо в тях), Роланд каза на Патрик да се качи в „Хо Фат 2“. Момчето го изгледа изненадано и нададе серия нечленоразделни изскимтявания, които според Стрелеца означаваха: „Но не си ли уморен?“

— Да, но в същото време имам нужда от нещо като котва — призна той. — Иначе ще се втурна към Кулата, въпреки че много добре осъзнавам какво ще се случи. Ако сърцето ми не се пръсне от изтощението, то Червеният крал със сигурност ще отнесе главата ми с някоя от играчките си. Качвай се, Патрик.

Художникът така и стори. Той се приведе напред и допря бинокъла до очите си, неспособен да го отдели от тях.

ЧЕТИРИ

Три часа по-късно стигнаха до подножието на доста по-стръмен хълм. Това беше, както сърцето на Роланд му подсказа, последното възвишение. Отвъд се простираше Кан’-Ка Но Рей. На билото, от дясната страна на пътешествениците, се издигаше порутена каменна грамада, която навремето бе представлявала неголяма пирамида. Това, което бе останало от нея, бе високо около девет метра. Основата й бе заобиколена от рози, които я опасваха с пурпурния си пръстен. Роланд запомни тази гледка и продължи да се изкачва бавно по хълма, дърпайки количката с младия художник. С всяка следваща стъпка пред очите му се разкриваше все по-голяма част от Тъмната кула. Вече можеше да види балконите с високите до кръста парапети. Нямаше никаква нужда от бинокъл — въздухът бе необикновено чист и прозрачен. Стрелеца предположи, че им остават не повече от седем-осем километра. А може би само пет. Етаж след етаж постепенно се откриваше пред все по-малко скептичния му взор.

Малко преди да достигне билото, на около двайсетина крачки от порутената каменна пирамида, Роланд спря, наведе се и пусна тегличите на количката за последен път. Всеки нерв в тялото му усещаше надвисналата опасност.

— Патрик, слез долу!

Младежът го послуша, изгледа го разтревожено и изскимтя тихичко.

Стрелеца поклати глава.

— Все още не мога да ти кажа защо. Зная само, че не е безопасно.

Гласовете продължаваха да пеят приказната си песен, ала въздухът около тях сякаш бе замръзнал. Наоколо не се забелязваше нито една птичка, която да се рее в небето или да чурулика, нито пък се виждаше дори един-единствен баннок; единственият звук бе шепотът на тревата, разлюлявана от вятъра. Розите кимаха безмълвно и царствено с пурпурните си глави.

Двамата продължиха да крачат един до друг. Изведнъж Роланд усети как Патрик докосва боязливо двупръстата му дясна ръка. Той погледна към нямото момче, което му се усмихна притеснено в отговор. Тогава Стрелеца го хвана за ръката и двамата продължиха по този начин.

Под тях се простираше необятен ален килим, ширещ се чак до хоризонта. Тауър Роуд го прорязваше с прашната си бяла линия — идеално права и широка около четири метра. В средата на океана от рози се издигаше Тъмната кула — тъмносива, като че ли опушена със сажди, също както в сънищата му, а прозорчетата й блестяха на слънцето. Тук пътят се разделяше на две и описваше пълен кръг около основата на Кулата, за да продължи от другата страна в посока, която според Роланд вече бе изток вместо югоизток. Пътища се простираха и на север, и на юг, ако Стрелеца бе прав в предположението си, че посоките на компаса бяха възвърнали истинското си местоположение. От високо Тъмната кула навярно изглеждаше като центъра на изпълнена с кръв мишена.

— Това е… — започна Роланд и в този миг някакъв пронизителен, безумен крясък долетя до тях на крилете на вятъра; явно разстоянието не му се отразяваше по никакъв начин. „Идва по Лъча — помисли си Стрелеца. — А розите го носят.“

— СТРЕЛЕЦО! — изкрещя Пурпурният крал. — ЕЙ СЕГА ЩЕ УМРЕШ!

До ушите на Роланд достигна някакво свистене — едва доловимо в началото, ала постепенно увеличаващо силата си, — което проряза песента на Кулата и розите като най-острия нож, точен някога на елмазено точиларско колело. Патрик стоеше като хипнотизиран и зяпаше вцепенено Кулата; ако не бяха светкавичните рефлекси на Роланд, от нямото момче щяха да останат само ботушите. Той го сграбчи и двамата полетяха към избуялата трева зад порутената пирамида, просвайки се на земята. Един от камъните, скрити сред гъстата растителност, се заби болезнено в ребрата на Стрелеца, ала той не издаде нито звук.

Свистенето продължи да се усилва, докато не се превърна в оглушителен вой. Тогава мъжът забеляза как нещо лъскаво проблясва във въздуха — един от сничовете. Той удари количката и тя се пръсна на парчета, разпилявайки провизиите им във всички посоки. Част от нещата им издрънчаха обратно на пътя (консервените кутии заподскачаха и се затъркаляха по Тауър Роуд), ала други се взривиха като гранати.

В следващия миг проехтя пронизителен, кряскащ смях, от който зъбите на Роланд изтръпнаха, а Патрик си запуши ушите. Лудостта, стаена в този кикот, просто бе непоносима.

— ЕЛА! — извика този далечен, безумен, смеещ се глас. — ЕЛА ДА СИ ПОИГРАЕМ, РОЛАНД! ЕЛА ПРИ МЕН! ЕЛА ПРИ СВОЯТА КУЛА! НЯМА ЛИ ДА ДОЙДЕШ… СЛЕД ВСИЧКИТЕ ТЕЗИ ГОДИНИ, ПРЕЗ КОИТО Я ТЪРСИ, А?

Художникът погледна към Стрелеца, а в очите му се четеше отчаяние и страх. Държеше скицника пред гърдите си като щит.

Роланд надзърна внимателно иззад стената на пирамидата и там, на един балкон на два етажа от основата на Кулата, зърна същото, което бе видял на картината в кабинета на сай Сейър — едно алено петънце и три белички; лице с вдигнати във въздуха ръце. Ала това не бе картина — едната ръка се изстреля стремително напред и отново се разнесе познатото дяволско свистене. Роланд моментално се претъркули зад каменното им укритие и след една сякаш безкрайна пауза сничът се удари в другата стена на пирамидата и експлодира. Взривната вълна ги запрати по очи на земята, а Патрик изкрещя от страх. Върху земята се изсипа дъжд от камъни, ала доколкото Стрелеца забеляза, нито един от тях не докосна някоя от розите.

Момчето се изправи и навярно щеше да побегне — най-вероятно обратно по пътя, по който бяха дошли, — ако Роланд не го бе сграбчил за яката на коженото му палто и не го бе дръпнал рязко долу.

— Тук сме в безопасност — прошепна той на Патрик. — Погледни — Стрелеца бръкна в една от пукнатините в повърхността на пирамидата, почуквайки от вътрешната страна. Чу се глухо прозвънване и устните на мъжа се разтеглиха в пресилена усмивка. — Стомана! Да, право думам! Дъртият откачалник може да замерва това нещо с десетки летящи огнетопчета, ала пак няма да успее да го срути. Най-много да взриви камъните и плочите и да разкрие онова, което лежи отдолу. Схващаш ли? Не мисля, че ще разхищава така амунициите си. Едва ли има повече, отколкото би могло да носи едно магаре.

Преди Патрик да успее да му отвърне, Роланд отново надзърна зад назъбената стена на пирамидата, сложи длани пред устата си и изкрещя:

— ОПИТАЙ ОТНОВО, САЙ! ОЩЕ СМЕ ТУК, АЛА НАВЯРНО СЛЕДВАЩИЯ ПЪТ ЩЕ ИМАШ ПОВЕЧЕ КЪСМЕТ!

Настъпи кратка пауза, прекъсната от безумен писък:

— ИИИИИИИИИИИИИИ! НЕ СМЕЙ ДА МИ СЕ ПОДИГРАВАШ! НЕ СМЕЙ! ИИИИИИИИИИИИ!

Отново се разнесе познатото свистене. Роланд сграбчи Патрик и го събори на тревата на известно разстояние от пирамидата, закривайки го с тялото си. Опасяваше се, че вибрациите на метала при следващия удар на снича можеха да им причинят или сътресение на мозъка, или да превърнат вътрешностите им на пихтия.

Само че този път лъскавото огнетопче не уцели каменната развалина — вместо това прелетя над нея и се понесе над Тауър Роуд. Стрелеца се претъркули по гръб, прецени посоката и скоростта на снича и отбеляза точката, където щеше да застине за миг във въздуха, преди да промени траекторията си и да се насочи към тях. Когато златистият снаряд го достигна, Роланд го пръсна като глинена чиния и златистото кълбо прекъсна съществуването си сред ослепителен проблясък.

— О, ДРАГИ, ВСЕ ОЩЕ СМЕ ТУК! — извика Стрелеца, мъчейки се да придаде на гласа си насмешливи нотки, а това не беше никак лесно, когато крещиш с цялата сила на дробовете си.

В отговор проехтя поредният безумен крясък: „ИИИИИИИИИИИИИИИИИИИ!“ Роланд се чудеше как черепът на Червения крал все още не се е пукнал от тези неистови писъци. Той напъха един патрон в празното гнездо на барабана — стараеше се револверът му винаги да бъде напълно зареден — и изведнъж чу двойно свистене. Патрик изстена, завъртя се по корем и зарови лице в гъстата трева, покривайки главата си с ръце. Стрелеца седна, опрял гръб в пирамидата от стомана и камъни, положи дългата цев на шестострела си на едното си бедро и зачака, излъчвайки невъзмутимо спокойствие. В този миг цялата му воля бе съсредоточена върху появата на първото от летящите огнетопчета. От ужасното свистене очите му пареха и той усещаше как сълзите му напират да бликнат всеки момент, ала за нищо на света не можеше да допусне това. Ако искаше да повтори номера, който го бе прославил в далечното минало, ре нуждаеше от свръхостро зрение.

И тези сини очи бяха кристално ясни и зорки, когато сничовете прелетяха високо над пътя. Този път единият свърна наляво, а другият — надясно. Те извършваха фалшиви маневри, описвайки невъобразими зигзаги. Роланд обаче не се връзваше — той чакаше търпеливо, изпънал нозе, а подметките на протритите му ботуши описваха буквата V. Сърцето му биеше бавно и равномерно и очите му възприемаха света със свръхестествена яснота в цялата му цветова гама (струваше му се, че стига да се съсредоточи още малко, ще може да съзре и вятъра, люлеещ розите). Внезапно той вдигна револвера и двата снича се взривиха във въздуха, след което светкавично презареди оръжието си, преди отблясъците от експлозиите да са престанали да танцуват пред взора му.

Мъжът пропълзя до ъгъла на пирамидата, взе бинокъла, подпря го на неравния каменен ръб и доближи очи до окулярите. Пурпурният крал сякаш застана пред него и Роланд зърна точно това, което беше очаквал — един старец с огромен нос, гърбав и безформен, сякаш направен от восък; с алени устни, разцъфнали сред снега на дългата му брада, и снежнобяла коса, която се спускаше по гърба му чак до кокалестия му задник. Пламналото му от гняв лице сякаш искаше да изпепели странниците. Яркочервената роба, която носеше, бе украсена с изображения на мълнии и кабалистични символи. Сузана, Еди и Джейк навярно биха го взели за Дядо Коледа, ала Роланд го виждаше точно такъв, какъвто бе — изчадие на Ада, същински Сатана.

— МНОГО СИ ЗЛЕ! — извика му насмешливо Стрелеца. — ЗАЩО НЕ ОПИТАШ С ТРИ СЛЕДВАЩИЯ ПЪТ, А? МОЖЕ ПЪК ДА ИЗВАДИШ ПОВЕЧЕ КЪСМЕТ!

Бинокълът напомняше на Роланд вълшебен пясъчен часовник, катурнат настрани. Той наблюдаваше как Големият червен дъртофелник подскача нагоре-надолу и размахва комично ръце пред лицето си. Стрелеца предполагаше, че в нозете му лежи нещо като сандък, ала не бе напълно сигурен в това — преплетените пръчки на парапета от ковано желязо му пречеха да го разгледа добре.

„Сигурно това са амунициите му — помисли си Роланд. — Така трябва да е. Колко ли снича можеха да се поберат в подобен сандък? Двайсет? Петдесет?“ Нямаше значение. Пурпурният крал едва ли би могъл да хвърли повече от дванайсет наведнъж и мъжът от Гилеад бе сигурен, че ще простреля всичко, което старият демон запратеше към него. В края на краищата той бе стрелец, нали така?

За съжаление Пурпурният крал също знаеше това.

Съществото на балкона нададе още един ужасен, разкъсващ тъпанчетата вик (Патрик запуши мръсните си уши с мръсните си пръсти) и се наведе, за да бръкне в сандъка за поредната порция летящи огнетопчета, ала изведнъж се спря. Роланд го наблюдаваше как се приближава към парапета на балкона… и се взира право в очите на Стрелеца. Погледът му бе ален и изгарящ. Синът на Стивън Дисчейн веднага се отдръпна от бинокъла, сякаш се боеше да не би да попадне под хипнотичното въздействие на този взор.

В следващия миг гласът на Краля достигна до него:

— ТОГАВА ПОЧАКАЙ МАЛКО… И ПОРАЗМИШЛЯВАЙ НАД ОНОВА, КОЕТО МОЖЕШ ДА ПОЛУЧИШ, РОЛАНД! ПОМИСЛИ СИ КОЛКО Е БЛИЗО! И… ЗАСЛУШАЙ СЕ! ЧУЙ ПЕСЕНТА НА СВОЯТА ВЪЗЛЮБЕНА!

След тези думи заточеникът в Кулата замлъкна. Не се чу и познатото свистене, свидетелстващо за пикиращи сничове. До слуха на Роланд достигаше единствено воят на вятъра… и онова, което Пурпурният крал му предлагаше да чуе.

Зовът на Кулата.

„Ела, Роланд“ — пееха гласовете. Те принадлежаха на розите от Кан’-Ка Но Рей, на укрепващите Лъчи високо в небето, ала най-вече на самата Кула, към която се бе стремил през целия си живот и сега бе толкова близо пред него… ала ето че не му позволяваха да се доближи до нея. Ако дръзнеше да напусне укритието си и да поеме през необятното розово поле, щеше да намери единствено смъртта си. Същевременно зовът на Кулата се бе впил като рибарска кукичка в съзнанието му, която го дърпаше неустоимо напред. Пурпурният крал знаеше, че трябва само да изчака, и не след дълго Роланд също се убеди в това, защото силата на пеещите гласове нарастваше. Засега все още можеше да им се съпротивлява — и се съпротивляваше, — ала с приближаването на вечерта те ставаха все по-неустоими. Той започна да осъзнава — с нарастващ ужас — защо в сънищата и виденията си винаги достигаше Тъмната кула по залез, когато западното небе сякаш отразяваше аленото поле с розите, превръщайки целия свят в кърваво ведро, поддържано от една-единствена опора, черна като нощта, ясно открояваща се на фона на пламналия хоризонт.

В сънищата си винаги я достигаше по залез, защото точно по това време усилващият се зов на Кулата щеше да съкруши неговата воля. Той щеше да тръгне към нея и нито една сила на земята не би могла да го спре.

„Ела… ела…“ се превърна в „ЕЛА… ЕЛА…“, а сетне в „ЕЛА! ЕЛА!“. Главата му се разкъсваше от този зов и същевременно гореше от желание да му отвърне. Отново и отново Стрелеца се изправяше на колене, след което се заставяше да сяда на земята, облегнал гръб на пирамидата.

Патрик го наблюдаваше с растяща тревога. Навярно младежът не чуваше този зов или пък той изобщо не му действаше — Роланд знаеше, че това е напълно възможно, — ала прекрасно разбираше какво се случваше с по-възрастния му спътник.

ПЕТ

Останаха така около час (според преценката на Роланд), преди Кралят да запрати още два снича по странниците. Този път огнетопчетата заобиколиха пирамидата от двете страни и свърнаха почти едновременно към тях, порейки стремително въздуха. Стрелеца пръсна този вдясно, след което мълниеносно насочи револвера наляво, за да види сметката и на второто златисто кълбо. То избухна толкова близо до тях, че взривната вълна опърли лицето на мъжа от Гилеад, ала поне нямаше шрапнели; явно бяха проектирани да се разрушават напълно при експлозия.

— ПРОБВАЙ ПАК! — изрева Стрелеца. Гърлото му бе пресъхнало и го болеше, ала той знаеше, че думите му ще достигнат до адресата; въздухът на това място сякаш бе специално създаден за подобен вид комуникация. Боецът си даваше сметка, че всяка негова дума е като кинжал, пронизващ плътта на стария безумец. Собствените му проблеми обаче бяха твърде много — зовът на Кулата непрекъснато се усилваше.

— ЕЛА, СТРЕЛЕЦО! — достигна до него гласът на Краля. — МОЖЕ ПЪК НАКРАЯ ДА ТИ ПОЗВОЛЯ ДА ВЛЕЗЕШ В КУЛАТА! КАКВО ЩЕ КАЖЕШ ДА СИ ПРОВЕДЕМ ЕДНО СЪВЕЩАНИЕ ПО ВЪПРОСА?

За свой ужас Стрелеца осъзна, че долавя нотки на искреност в гласа на заточеното извън Кулата същество.

„Да, бе — помисли си мрачно. — И да пийнем кафе. Току-виж сме си направили страшен пикник сред розите.“

Той извади часовника от джоба на ризата си и отвори капачето. Стрелките се носеха устремно назад. Мъжът се притисна още по-силно към пирамидата и затвори очи, ала така стана още по-лошо. Зовът на Кулата

(ела, Роланд, ела, Стрелецо, комала-ела-ела, краят вижда се сега)

стана по-силен и по-настойчив от всякога. Мъжът отвори очи и погледна към безжалостното синьо небе и облаците, носещи се към Тъмната кула в края на аленото поле.

Мъчението продължаваше.

ШЕСТ

Той издържа така близо час — през това време сенките на храстите и розите, растящи около пирамидата, се удължиха, — залъгвайки се с напразни надежди, че все ще му хрумне някаква блестяща идея, която да му позволи да не оставя живота и съдбата си в ръцете на талантливото, но слабоумно момче до него. Ала ето, че когато слънцето запълзя към западния хоризонт и небесната синева започна да помръква, Стрелеца осъзна, че това е единственото, което му беше останало. Стрелките на часовника му все по-бързо отброяваха часовете и минутите в обратната посока и съвсем скоро щяха да се завъртят с шеметна бързина. И когато това се случеше, той щеше да поеме към нея. Щеше да тръгне, без да обръща внимание на сничовете (и на всичко останало, което може би криеше сандъкът на Пурпурния крал). Щеше да бяга, да скача, да тича на зигзаг, да пада на земята и да пълзи, но прекрасно разбираше, че дори да разполагаше с всичкия късмет на света, пак нямаше да може да измине повече от половината път до Тъмната кула, преди да бъде разкъсан на парчета.

Щеше да умре сред розите.

— Патрик — рече той с хриптящ глас.

Момчето вдигна глава към него и Роланд забеляза изпълнените му с отчаяние очи. Стрелеца погледна към ръцете му — мръсни, изподрани, ала не по-малко талантливи от неговите — и се предаде. Осени го мисълта, че е успял да издържи толкова дълго само от гордост; че дълбоко в себе си е искал да убие Пурпурния крал, а не само да го изпрати в нищото. И естествено, нямаше никаква гаранция, че слабоумният художник ще съумее да стори с Пурпурния крал онова, което бе направил с пъпката на Сузана. Времето обаче изтичаше; Роланд усещаше, че скоро щеше да е безсилен да се съпротивлява на зова на Кулата, а Патрик бе последната му възможност.

— Хайде да си разменим местата, Патрик.

Младежът веднага се подчини и пропълзя внимателно над Стрелеца, заставайки до онази част на пирамидата, която бе най-близо до пътя.

— Погледни през този далекозрящ инструмент. Подпри го ей-там… да, точно така… и погледни.

Художникът точно това и направи. Мъжът от Гилеад имаше чувството, че това продължи цяла вечност. Междувременно гласът на Кулата пееше, звънтеше и го примамваше. Най-накрая младежът се обърна към него.

— Сега вземи скицника си, Патрик, и нарисувай онзи човек — не че Пурпурният крал беше човек, ала все пак изглеждаше като такъв.

Художникът продължи да го гледа мълчаливо, хапейки долната си устна. Сетне обгърна главата му с длани и я наведе напред, докато челата им почти се докоснаха.

„Много е трудно — прошепна един глас в дълбините на съзнанието на Роланд — глас не на юноша, а на възрастен мъж. На силен мъж. — Той е неуловим. И хлъзгав. И се размива.“

Къде ли беше чувал тези думи?

Ала сега нямаше време да мисли за това.

— Да не би да казваш, че не можеш? — попита Стрелеца, прибавяйки в гласа си (с усилие) нотка на разочарование и недоверие. — Че ти не можеш? Че Патрик не може? Че Художникът не може?

Очите на момчето се промениха. За момент Роланд зърна в тях онова изражение, което щяха да придобият, когато юношата се превърнеше в мъж… а картините в кабинета на Сейър доказваха, че в поне един свят това щеше да се случи. Този Патрик щеше да остане жив достатъчно дълго време, за да нарисува видяното през този ден. Тези очи щяха да се изпълнят с високомерие и надменност, ако младежът разгърнеше дарбата си, без да се сдобие с мъдрост; засега в тях се четеше само самонадеяност. Това бяха очите на хлапе, което знае, че е по-бързо от светкавица, че е най-доброто и че не му пука за нищо и за никого. Роланд познаваше прекрасно този поглед — нима не го бе зървал в стотици огледала и езерца, когато беше на годините на Патрик Данвил?

„Не съм казал, че не мога — заяви гласът в главата на Стрелеца. — А че няма да е никак лесно. Ще ми трябва гумичката.“

Синът на Стивън Дисчейн мигом поклати глава. Ръката му бръкна в джоба и пръстите му се сключиха около остатъка от гумата, стискайки го силно.

— Не — възрази той. — Трябва да го нарисуваш от първия път, Патрик. Без да поправяш нищичко. Гумичката ще ти потрябва после.

За миг самонадеяното изражение изчезна, ала само за миг. Когато се появи отново, бе съчетано с нещо, което достави на Роланд неизмеримо облекчение. Това бе пламъкът на възбудата, озаряващ очите на онези, които дълго време са вървели по утъпканите пътища, след което изведнъж биват предизвикани да направят нещо на предела на възможностите си, а току-виж и отвъд тях.

Младежът допълзя до бинокъла, който продължаваше да лежи на мястото, където го бе оставил, и долепи очи до окулярите. Остана така доста дълго време, а междувременно гласовете в съзнанието на Стрелеца ставаха все по-настоятелни.

Накрая Патрик се търкулна встрани, взе албума си и започна да рисува най-важната картина в своя живот.

СЕДЕМ

Патрик работеше бавно в сравнение с обичайния си метод, при който бързите движения на молива създаваха завършена рисунка буквално за няколко минути. Роланд непрекъснато трябваше да се сдържа, за да не закрещи: „Побързай! Побързай, в името на всички богове! Не виждаш ли агонията ми?“

Ала Патрик явно не виждаше или пък изобщо не му пукаше за мъките на Стрелеца. Младежът бе погълнат изцяло от работата си и се откъсваше от листа само за да надзърне отново през бинокъла и да разгледа по-внимателно безумното същество с алената роба. От време на време накланяше молива, за да нанесе някои щрихи, а сетне ги размазваше с палец, за да се получи сянка. Друг път забелваше очи, сякаш се взираше в някаква версия на Пурпурния крал, която възпламеняваше мозъка му. И наистина, откъде Роланд би могъл да знае, че това не е възможно?

„И пет пари не давам какво прави. Стига да приключи, преди да откача и да се втурна към онова, което Дъртият червен крал така точно определи като «възлюбената ми».“

Измина половин час, който се стори на Стрелеца като три дни. По едно време Пурпурният крал започна да го зове още по-настоятелно, мъчейки се да го придума да отиде при него, за да проведат съвещание. Той предлагаше на Роланд да го освободи от затвора му, след което двамата щели да се изкачат до стаята на върха на Кулата. Общият интерес можел да заличи всяка вражда, нима Стрелеца не знаел това?

Да, Роланд го знаеше, ала знаеше и друго — предложението на Пурпурния крал се различаваше от предишните му увещания само по това, че сега бе пременено с костюм и вратовръзка. И този път в гласа на съществото с алената роба се долавяше тревога. Стрелеца изобщо не му отговори.

Когато осъзна, че планът му няма да проработи, Пурпурният крал метна още един снич. Златистото топче се издигна толкова високо над пирамидата, че почти изчезна от поглед, след което се понесе стремително към тях с воя на падаща бомба. Роланд му видя сметката с един-единствен изстрел и веднага зареди празното гнездо на барабана. Искаше му се Червеният звяр да запрати още огнетопчета към тях, защото по този начин съзнанието му се отвличаше от гибелния зов на Тъмната кула.

„Тя ме очаква — помисли си мъжът. — Точно затова ми е толкова трудно да издържа — защото зовът й е адресиран лично към мен. Добре, де, не точно към мен, а към наследниците на Елд… а аз съм единственият от този род, който е останал жив.“

ОСЕМ

Най-накрая, когато спускащото се към хоризонта слънце започна да се обагря в оранжево и Роланд усети, че не може да се съпротивлява повече на притегателната сила на Кулата, Патрик остави молива си настрана и подаде албума на своя спътник. Лицето му бе намръщено и това сериозно разтревожи Стрелеца. Никога преди не го бе виждал такъв. От предишната самонадеяност на момчето не бе останала и следа.

Роланд взе скицника. Онова, което видя, го разтърси до такава степен, че той веднага отмести поглед, сякаш нарисуваните от младия художник очи можеха да го хипнотизират — да го накарат да допре револвера до слепоочието си и да пръсне агонизиращия си мозък. Картината бе изумителна. Продълговатото, изпито лице — лице, изкривено от алчност и ненавист… бръчките, които го прорязваха — бръчки толкова дълбоки, че изглеждаха бездънни… пълните и жестоки устни — устни на човек, който в един момент може да те целува, а в следващия — да разкъса със зъби плътта ти, ако демоните го обладаят… което се случва доста често.

— КАКВО СИ МИСЛИТЕ, ЧЕ ПРАВИТЕ? — отново проехтя пронизителният безумен глас. — НЯМА ДА ПОСТИГНЕТЕ НИЩО С ТОВА! КУЛАТА Е МОЯ — ИИИИИИИИИИИИИ! — АЗ СЪМ КАТО ЛИСИЦАТА С ГРОЗДЕТО. РОЛАНД! — МОЯ Е, ВЪПРЕКИ ЧЕ НЕ МОГА ДА СЕ ИЗКАЧА ДО ГОРЕ! А ТИ ЩЕ ДОЙДЕШ! ИИИИИИИ! ИСТИНА ТИ КАЗВАМ! ПРЕДИ СЯНКАТА НА КУЛАТА ДА ДОСТИГНЕ ДО ЖАЛКОТО ВИ УБЕЖИЩЕ, ЩЕ ДОПРИПКАШ САМ ПРИ МЕН! ИИИИИИИИИ! ИИИИИИИИИ! ИИИИИИИИИ!

Патрик закри ушите си с ръка. Докато рисуваше, бе престанал да чува тези писъци, ала сега те отново пронизваха тъпанчетата му.

Роланд не изпитваше никакви съмнения, че това е най-добрата картина на младежа. След като го бе предизвикал, юношата не само бе достигнал предела на възможностите си, но и ги бе надхвърлил, сътворявайки нещо гениално. Изображението на Пурпурния крал бе плашещо със своя реализъм. „Далекозрящият инструмент не може да обясни това… или поне не напълно — каза си Стрелеца. — Сякаш Патрик има трето око, което гледа от въображението му и вижда всичко. Навярно гледа именно с това око, когато забелва другите две. Да имаш подобна дарба… и да й даваш израз с един най-обикновен молив! Богове!“

Мъжът от Гилеад почти очакваше да види как слепоочията на страшния старец пулсират над мрежичките от подкожни капиляри, нарисувани с леки, едва забележими щрихи. В единия край на пълните, чувствени устни Стрелеца дори забеляза отблясъка на един остър

(вампирски)

зъб и си помисли, че устата му всеки миг можеше да се разтвори, разкривайки множество дълги заострени зъби — едно най-обикновено петънце (непокрито с графит) подтикна въображението му да създаде всичко останало, дори да долови вонята на разложена плът, излъчваща се от устата на чудовището при всяко издишване. Патрик бе пресъздал идеално снопа косми, стърчащи от едната ноздра на Краля, и тънкия белег, който потъваше под дясната му вежда като шев. Тази картина бе истински шедьовър, стотици пъти по-добра от портрета, който нямото момче бе направило на Сузана. Навярно, след като Патрик бе способен да изтрие онази пъпка, би могъл да заличи и Пурпурния крал, оставяйки само парапета от ковано желязо пред него и заключената врата на Кулата зад него. Роланд почти очакваше, че аленото чудовище всеки момент ще си поеме дъх и ще се размърда — толкова истинско изглеждаше, — само дето…

Само дето не беше точно така и нито желанието на Роланд, нито насъщната необходимост биха могли да променят нещо.

„Очите му — помисли си мъжът от Гилеад. Те бяха големи и ужасяващи, очи на дракон в човешки облик. Бяха нарисувани невероятно добре, ала нещо не беше наред. Роланд почувства как и последната искрица надежда го напуска и тялото му се разтърси толкова силно, че зъбите му потрепериха. — Не са достатъчно чер…“

В този миг Патрик го хвана за лакътя. Стрелеца бе погълнат до такава степен от рисунката, че за малко да извика. Погледите им се срещнаха и момчето кимна, след което докосна с пръстите си ъгълчетата на собствените си очи.

„Да. Очите му. Знам това. Но какво им има всъщност?“

Младежът продължаваше да стои с пръсти до слепоочията. Над тях ято ръждивчета прорязаха небето, чиято синева съвсем скоро щеше да придобие пурпурен оттенък. Летяха към Тъмната кула; Роланд се надигна, воден от импулса да ги последва, за да им попречи да придобият нещо, което нямаше.

Патрик го сграбчи за кожената дреха и го дръпна назад. Поклати енергично глава и посочи към пътя.

— ВИДЯХ ТОВА, РОЛАНД! — изрева Кралят. — МИСЛИШ СИ, ЧЕ ТОВА, КОЕТО Е ДОБРО ЗА ПТИЦИТЕ, ЩЕ БЪДЕ ДОБРО И ЗА ТЕБ, НАЛИ? ИИИИИИИИ! И ТО НАИСТИНА Е ТАКА! МОЖЕШ ДА СИ СИГУРЕН В ТОВА — ТЪЙ КАКТО ЗАХАРТА Е СЛАДКА, А СОЛЕНА ПЪК — СОЛТА, ПРАВО ДУМАМ, МИЛИ БРАТКО, САМ ЩЕ ДОЙДЕШ ТУК СЕГА! ИИИИИИИИИИИ! ЩЕ ДОЙДЕШ, РОЛАНД — ОПИКАН, ЗАЛИТАЩ И НЕСПОСОБЕН ДА СПРЕШ!

„И навярно ще сторя точно това — помисли си Стрелеца. — Няма да мога да устоя. Сигурно ще издържа още десет минути, може би дори двайсет, но накрая…“

Патрик прекъсна мислите му, като отново посочи към пътя в посоката, от която бяха дошли.

Ала Стрелеца въздъхна уморено.

— Дори и да успея да се преборя с притегателната й сила — а аз не мога; единственото, на което съм способен, е да стоя тук, отстъплението няма да ни донесе нищо добро. Напуснем ли укритието си, той ще използва онова, което крие — а аз съм сигурен, че крие нещо. Нещо, което едва ли би могло да бъде спряно с моя шестострел.

Младежът обаче отново поклати глава — този път толкова силно, че косата му се замята настрани. Пръстите му се впиха още по-силно в лакътя на Роланд, така че той почувства ноктите на момчето през трите ката дрехи, които носеше. Очите на художника, които по принцип бяха нежни и недоумяващи, сега се взираха в мъжа с неподозирана ярост. Той отново посочи със свободната си ръка, махвайки три пъти с мръсния си показалец. Но не към пътя.

Момчето сочеше към розите.

— Розите? — смръщи вежди Стрелеца. — Какво искаш да кажеш, Патрик?

Този път художникът посочи първо към алените цветя, а сетне към очите на нарисувания Пурпурен крал.

И Роланд най-накрая разбра.

ДЕВЕТ

Патрик обаче не искаше да отиде до тях. Когато Роланд му предложи да излезе на пътя, момчето рязко поклати глава и го изгледа с широко отворени очи, след което издаде скимтящ звук, поразително напомнящ свистенето на летящите сничове.

— Ще гръмна всичко, което той запрати по нас — обеща Стрелеца. — Виждал си ме да го правя. Ако имаше някоя, която да расте по-наблизо, щях да я откъсна и сам, но за съжаление няма. Ето защо ти трябва да откъснеш розата, а аз — да осигуря прикритието.

Ала художникът се сви уплашено, притискайки гръб към каменната обшивка на пирамидата. Страхът му едва ли бе голям колкото таланта му, но явно не му отстъпваше много. Спътникът му прецени на око разстоянието до най-близката роза. Тя растеше отвъд пределите на укритието им, ала не бе много далеч. Той погледна към уродливата си дясна ръка, с която трябваше да откъсне цветето, и се запита какво ли щеше да му коства това. Не знаеше. Това не бяха обикновени рози. Не бе изключено в шиповете им да има отрова, която да го парализира. Едва ли щеше да представлява особено трудна мишена за Пурпурния крал, ако лежи вцепенен сред високата трева.

А Патрик не искаше да свърши тази работа. Той знаеше, че навремето Стрелеца е имал приятели, ала сега всички бяха мъртви и явно не искаше да свърши като тях. Ако Роланд разполагаше с два часа, за да вразуми момчето — или дори само един, — навярно щеше да успее да пробие стената на страха, зад която се криеше художникът. Обаче нямаше. Слънцето щеше да залезе всеки момент.

„Освен това е наблизо. Мога да го направя, що трябва… и ще го направя.“

Времето се бе затоплило достатъчно, за да се нуждаят от ръкавиците от еленова кожа, които Сузана им беше изработила, ала мъжът от Гилеад продължаваше да ги носи и сега те бяха затъкнати в колана му. Той взе едната и отряза пръстите й — това, което остана, щеше да защити дланта му от бодлите на розите, макар и частично, — след което я надяна, приклекна, държейки револвера с другата си ръка, и се загледа в най-близката роза. Дали една щеше да им свърши работа? Трябваше да им стигне, заключи Стрелеца. Следващото цвете се намираше на цели два метра зад нея.

Патрик го хвана за рамото, клатейки отчаяно глава.

— Просто трябва да го сторя — рече му Роланд и това бе самата истина. Това си беше негова работа — не на художника — и поначало бе постъпил неправилно, като се опита да я прехвърли върху юношата. Ако успееше да се справи — чудесно. А ако се провалеше и бъдеше взривен на парчета в края на Кан’-Ка Но Рей — е, поне това отвратително дърпане щеше да престане.

Стрелеца си пое дълбоко въздух, след което изскочи от укритието си и се хвърли към розата. В същото време Патрик го сграбчи за коженото палто, опитвайки се да го задържи, и Роланд, естествено, загуби равновесие. Той се строполи на едната си страна, а револверът излетя от ръката му и падна в тревата. Пурпурният крал внезапно нададе неистов вой (в който се примесваха триумф и гняв) и въздухът бе пронизан от зловещото свистене на приближаващ се снич. Синът на Стивън Дисчейн се протегна към розата и пръстите на дясната му ръка се сключиха около стъбълцето й. Бодлите пробиха дебелата ръкавица, сякаш тя не бе нищо повече от ефирна паяжина, след което се впиха в ръката му. Болката бе чудовищна, ала песента на розата си оставаше все така опияняваща. Роланд виждаше жълтата сърцевина на чашката й, която искреше като слънце. Или милиони слънца. Почувства топлината на кръвта, стичаща се в дланта му и преливаща между двата му пръста. Тя напои еленовата кожа и на кафявата повърхност на ръкавицата разцъфна още една роза. На всичкото отгоре към него се носеше и смъртоносно огнетопче, което щеше да го убие всеки момент, а така щеше да заглуши и песента на розата, която изпълваше главата му и заплашваше да пръсне черепа му.

Стъблото като че ли нямаше никакво желание да се счупи. В края на краищата Роланд изтръгна розата от земята заедно с корените, изтъркули се наляво, грабна револвера си и стреля, без да се прицелва. Сърцето му подсказваше, че няма никакво време за това. Раздаде се оглушителен взрив и горещата вълна, която обля лицето му, този път имаше силата на ураган.

„Близо. Този път бе страшно близо.“

Пурпурният крал изпищя разочаровано — „ИИИИИИИИИИИИИ!“ — и този вопъл бе последван от свистенето на няколко снича, запратени наведнъж. Патрик притисна лице в каменната повърхност на пирамидата, а спътникът му се завъртя по гръб, продължавайки да държи розата в окървавената си ръка, вдигна шестострела си и зачака появата на златистите огнетопчета. Когато те навлязоха в обсега на патроните

му, ги разпердушини едно след друго — едно, две, три.

— ОЩЕ СЪМ ТУК! — изрева Стрелеца на стария Червен крал. — ОЩЕ СЪМ ТУК, ДЪРТ КУРОБЛИЗЕЦ ТАКЪВ, КОЛКОТО И ДА НЕ ТИ ХАРЕСВА!

Заточеникът на Кулата нададе поредния си вой, ала не хвърли повече сничове.

— ЗНАЧИ СЕГА СИ ИМАШ И РОЗА! — изкряска той. — ПОСЛУШАЙ ПЕСЕНТА Й, РОЛАНД! ДОБРЕ Я ЧУЙ, ЗАЩОТО ТЯ ПЕЕ ЕДНА И СЪЩА ПЕСЕН! ЧУЙ Я И ПРИ МЕН ЕЛА, КОМАЛА-ЕЛА-ЕЛА!

И тази песен наистина зазвуча настоятелно в съзнанието на Роланд, изпепелявайки последните остатъци от нервите му. Той сграбчи разтреперания художник и го завъртя към себе си.

— Започвай — изхриптя последният стрелец от Гилеад. — Заради живота ми, Патрик. Заради живота на всеки мъж и всяка жена, които загинаха, за да продължа напред.

„И всяко дете“ — добави на себе си синът на Стивън Дисчейн, мислейки си за Джейк. Джейк, който първо виси от тъмнината, а сетне пропада в нея.

Роланд се вгледа в ужасените очи на безмълвното момче.

— Довърши я! Покажи ми, че можеш да го направиш.

ДЕСЕТ

А после Роланд от Гилеад стана свидетел на нещо удивително — когато Патрик взе розата, бодлите й не го засегнаха по никакъв начин. Дори не го одраскаха. Мъжът смъкна ръкавицата си с помощта на зъбите си и видя, че не само дланта му прилича на решето, ами и един от пръстите му виси отпуснато, придържан единствено от обляното в кръв сухожилие. Патрик обаче не се поряза — сякаш бодлите загубиха остротата си в мига, в който се докоснаха до неговата ръка. Ужасът също бе изчезнал от погледа му. Очите му се местеха от цветето към картината и обратно, пресмятайки и преценявайки нещо.

— РОЛАНД! КАКВО ПРАВИШ? ЕЛА, СТРЕЛЕЦО, ЗАЩОТО СЛЪНЦЕТО ЩЕ ЗАЛЕЗЕ ВСЕКИ МОМЕНТ!

Да, мъжът от Гилеад съзнаваше, че ще отиде там. По един или друг начин. Знанието за това облекчаваше агонията му и му позволяваше да остане на мястото си, без тялото му да трепери неудържимо. Дясната му ръка вече се бе схванала до китката и Стрелеца подозираше, че никога вече няма да възвърне чувствителността си. Ала това не го тревожеше особено — след ухапванията на чудовищните омари тя ставаше само за ръкостискане.

А розата пееше: „Да, Роланд, да — съвсем скоро ще й се наслаждаваш отново. Отново ще бъдеш цял. Чака те възраждане. Само ела.“

Патрик откъсна едно от венчелистчетата на розата, разгледа го и откъсна още едно, след което ги сложи в устата си. За миг чертите на лицето му се отпуснаха в някакъв странен екстаз, а Роланд се запита какъв ли е вкусът на цветчетата. Небето над тях помръкваше. Сянката на пирамидата се проточи почти до Тауър Роуд. Синът на Стивън Дисчейн предположи, че когато стигнеше до пътя, който ги бе довел тук, щеше да поеме към Тъмната кула, без значение дали Пурпурният крал беше още там или не.

— КАКВО ПРАВИШ? ИИИИИИИИ! ЩО ЗА ПЪКЛЕНО ДЕЛО СЕ ТАИ В УМА И СЪРЦЕТО ТИ?

„Точно ти ли ще ми говориш за пъклени дела?“ — помисли си Роланд. Той извади часовника си и отвори капачето. Стрелките се въртяха шеметно назад — пет часа ставаше четири, четири — три, три — два, два — един, а един — полунощ.

— Патрик, побързай — рече Стрелеца. — Дай всичко от себе си, моля аз, защото времето ми изтича.

Младежът приближи ръка до устата си и изплю в шепата си сдъвканите на паста розови цветчета. Получената смес имаше цвета на току-що пролята кръв. Цветът на робата на Пурпурния крал. И на безумните му очи.

Художникът, който щеше да използва за пръв път цвят в рисуването си, понечи да топне върха на пръста си в пастата, но се поколеба. И в този миг Роланд бе осенен от внезапно прозрение — бодлите на тези рози пронизваха плътта само докато корените им бяха свързани с Мим, Майката Земя. Ако бе изпратил момчето, Мим щеше да накълца и обезобрази жестоко тези талантливи ръце, превръщайки ги в безполезни израстъци.

„Ка — каза си Стрелеца. — Дори тук, в Крайния с…“

Преди да успее да довърши мисълта си, Патрик го хвана за ръката и се вторачи в нея като хиромант, след което загреба малко от кръвта, бликаща оттам, и я смеси с розовата паста. Сетне много внимателно взе мъничко от амалгамата с десния си показалец и го приближи до картината… поколеба се за миг… и погледна към спътника си. Роланд му кимна и момчето отвърна на жеста му, мрачно и съсредоточено като хирург, на когото предстои да направи първия разрез в рискована операция, след което допря върха на показалеца си до хартията. Деликатните движения на пръста му напомняха застинало във въздуха колибри, което пъха човчицата си в чашката на някое екзотично цвете. Той оцвети лявото око на Пурпурния крал и веднага се отдръпна от листа. Младежът килна глава настрани, наблюдавайки резултата от усилията си с такава възхита, каквато Роланд не бе виждал на човешко лице от цяла вечност. Сякаш момчето бе някакъв манихейски пророк, успял да зърне лицето на Ган след двайсет години отшелничество в пустинята.

Сетне това изражение се замени от огромна слънчева усмивка.

Реакцията от Тъмната кула не закъсня, ала този път бе задоволителна (поне за Роланд). Древното създание, заточено на балкона, заврещя от болка:

— КАКВО ПРАВИШ? ИИИИИИИ! ИИИИИИИИ! СПРИ! ПАРИ! ПАРИИИИИИ! ИИИИИИИИИИИИИИИИИ-ИИИИИИИИИИИ!

— Сега довърши и другото — каза мъжът от Гилеад. — Бързо! Заради твоя и моя живот!

Патрик оцвети и дясното око, повтаряйки същата деликатна процедура. Сега на черно-бялата рисунка на момчето пламтяха две пронизващи пурпурни очи; очи, които бяха оцветени с маслото на розата и кръвта на Елд; очи, които горяха с огъня на самата Преизподня.

Работата беше свършена.

Роланд бръкна в джоба на ризата си и извади оттам отрязаната от Дондейл гумичка.

— Накарай го да изчезне — рече той. — Накарай този отвратителен демон да изчезне от този свят и всички други светове. Накарай го най-накрая да изчезне.

ЕДИНАЙСЕТ

Стрелеца ни най-малко не се съмняваше, че планът му ще проработи. Още в мига, в който Патрик допря гумата до рисунката — до онова снопче косми, щръкнало от едната ноздра на съществото с алената роба, — то запищя от болка и ужас. Явно разбираше какво се случва с него.

Художникът се поколеба и отправи въпросителен поглед към Роланд. Мъжът кимна.

— Давай, Патрик. Часът му удари и на теб се падна да бъдеш неговият екзекутор. Изпълни задачата си.

Старият крал запрати по тях още няколко снича, ала Стрелеца им видя сметката с безгрижна лекота. След това той престана да хвърля, защото нямаше ръце, с които да го стори. Писъците му се превърнаха в нечленоразделен вой, за който Роланд беше сигурен, че никога няма да напусне паметта му.

Нямото момче изтри пълните, чувствени устни и в мига, в който и последната графитена чертичка от устата на Краля беше заличена, писъците секнаха. Накрая художникът изтри всичко, с изключение на очите. Тях гумичката не можа дори да зацапа. Тези алени очи останаха непокътнати на листа, докато розовата гума (която първоначално бе представлявала неразделна част от молив марка „Еберхард-Фабер №2“ от ученически комплект, купен в Норуич, щата Кънектикът, през 1958) не се разпадна на миниатюрни парченца, които момчето не можеше дори да задържи между дългите си мръсни нокти. Ето защо Патрик ги захвърли и показа на Стрелеца това, което остана от Пурпурния крал — две зли кървавочервени орбити, реещи се в горната част на белия лист.

Всичко останало бе изчезнало.

ДВАНАЙСЕТ

Сянката на пирамидата беше достигнала Тауър Роуд, а небето на запад бе променило цвета си от оранжевото на празничен жътвен огън към онзи оттенък на пурпурно, навяващ мисли за пълен с кръв котел, който Роланд сънуваше още от детските си години. Зовът на Кулата вече бе двойно — не, тройно по-силен — и Стрелеца усети как го сграбчват невидимите му ръце. Бе дошло времето да се срещне със съдбата си.

Ала забравяше момчето. Самотното момче без никакви приятели. Роланд нямаше да го остави да умре тук, в края на Крайния свят, ако можеше да го предотврати. Той не бе търсил изкупление, ала ето че Патрик беше останал жив след дългата редица от убийства и предателства, които бе извършил в името на Тъмната кула. Всички от семейството на Роланд бяха мъртви — последната жертва бе незаконният му син. Сега Елд и Кулата най-сетне щяха да се съединят.

Първо обаче трябваше да се погрижи за момчето.

— Чуй ме добре, Патрик — каза той и хвана младия художник за раменете с двете си ръце. — Ако искаш да оживееш, за да нарисуваш всички картини, които ка е складирала в бъдещето ти, не ми задавай нито един въпрос, нито ме карай да повторя каквото и да било.

Юношата го изгледа, ококорен и безмълвен под чезнещата алена светлина. Песента на Кулата се издигаше около тях като огромна звукова стена, заливаща ги с една-единствена дума: „КОМАЛА“.

— Върни се на пътя. Събери всички здрави консерви. Трябва да ти стигнат за обратния път. Сетне тръгни по Тауър Роуд в посоката, от която дойдохме. Не се отклонявай от пътя! Сигурен съм, че ще се справиш.

Патрик кимна разбиращо. Роланд видя, че момчето му вярва, и въздъхна облекчено. Вярата щеше да го защити по-добре от револвер, пък бил той и от сандалово дърво.

— Върни се до Федералния и отиди при онзи робот, дето го наричаха Бил Пелтека. Кажи му да те заведе до някоя врата, която води в Америка. Ако не се отвори пред ръката ти, нарисувай я отворена с молива си. Разбираш ли?

Художникът отново кимна. Естествено, че разбираше.

— Ако впоследствие ка те отведе при Сузана в което и да е къде и кога, кажи й, че Роланд все още я обича, и то с цялото си сърце. — В този миг мъжът притегли Патрик към себе си и целуна момчето по устата. — Предай й това. Разбираш ли?

Поредното кимване.

— Добре. Аз тръгвам. Дълъг живот и приятни нощи. Дано се срещнем на полянката в края на пътя, когато всички светове достигнат своя край.

Прекрасно знаеше, че това нямаше да стане, защото винаги щеше да има светове, а на него не му се полагаше никаква полянка. За Роланд Дисчейн от Гилеад, последния от родословието на Елд, пътят свършваше при Тъмната кула. И това бе напълно справедливо.

Той се изправи. Момчето го изгледа с разширените си от изумление очи, стискайки албума в треперещите си ръце. Стрелеца се обърна, пое си дълбоко въздух и изрева с цялата сила на дробовете си:

— РОЛАНД ДОСТИГНА ДО ТЪМНАТА КУЛА! ОСТАНАХ ПРЕДАН И ВСЕ ОЩЕ НОСЯ ОРЪЖИЕТО НА БАЩА СИ! ЗАПОВЯДВАМ ТИ ДА СЕ ОТВОРИШ ПРЕД МЕН!

Патрик се загледа след мъжа, който закрачи по пътя — черен силует на фона на кървавото пламтящо небе. Младежът гледаше как Стрелеца пристъпва сред розите и приседна разтреперан сред удължаващите се сенки, когато Роланд започна да изрича имената на своите приятели, възлюбени и ка-маи; тези имена прокънтяха с такава сила в странния въздух на това място, сякаш никога нямаше да заглъхнат.

— Идвам в името на Стивън Дисчейн от Гилеад!

— Идвам в името на Габриел Дисчейн от Гилеад!

— Идвам в името на Кортланд Андръс от Гилеад!

— Идвам в името на Кътбърт Алгуд от Гилеад!

— Идвам в името на Алан Джонс от Гилеад!

— Идвам в името на Джейми Де Къри от Гилеад!

— Идвам в името на Ванай Мъдреца от Гилеад!

— Идвам в името на Хакс Готвача от Гилеад!

— Идвам в името на Дейвид ястреба от Гилеад и небето!

— Идвам в името на Сюзан Делгадо от Меджис!

— Идвам в името на Шийми Руиз от Меджис!

— Идвам в името на татко Калахан от Джирусълъмс Лот и пътищата!

— Идвам в името на Тед Бротиган от Америка!

— Идвам в името на Динки Ърншоу от Америка!

— Идвам в името на леля Талита от Ривър Кросинг и полагам кръстчето й тук, както тя ме помоли!

— Идвам в името на Стивън Кинг от Мейн!

— Идвам в името на Ко храбрия от Средния свят!

— Идвам в името на Еди Дийн от Ню Йорк!

— Идвам в името на Сузана Дийн от Ню Йорк!

— Идвам в името на Джейк Чеймбърс от Ню Йорк, когото наричам мой истински син!

— Аз съм Роланд от Гилеад и идвам като самия себе си; ти ще се отвориш пред мен!

В този миг прозвуча могъщ тръбен зов, който смрази кръвта на Патрик и в същото време му подейства въодушевяващо. Ехото постепенно заглъхваше. Сетне, след около минута, въздухът бе прорязан от друг, много по-страшен звук — грохотът на врата, която се затръшва завинаги.

След което се възцари гробовна тишина.

ТРИНАЙСЕТ

Патрик остана да седи в подножието на пирамидата, докато Старата звезда и Старата майка не изгряха в небето. Песента на розите и Кулата продължаваше да звучи, ала бе станала някак си тиха и сънлива, почти като шепот.

В крайна сметка той излезе отново на пътя, събра толкова здрави консерви, колкото можа (количеството им бе изненадващо, като се имаше предвид силата на експлозията, разрушила количката), и откри торбата от еленова кожа, в която се намираха. Внезапно осъзна, че е забравил молива си, и се върна да го вземе.

До молива му, проблясващ на звездната светлина, се виждаше часовникът на Роланд.

Младият художник го взе и изрази радостта си с тихичко (и малко изнервено) скимтене. Сетне сложи часовника в джоба си и преметна торбата с провизиите през рамо.

Мога да ви кажа, че той вървя чак до полунощ и че погледна часовника, преди да спре да пренощува. Мога да ви кажа, че стрелките бяха застинали неподвижно. Мога да ви кажа и че по пладне на следващия ден Патрик отново погледна часовника и видя, че стрелките са започнали да се движат в правилната посока, макар и много бавно. За съжаление това е всичко, което съм способен да ви разкажа за него — не мога да ви разкрия дали е успял да стигне до Федералния, нито пък дали е намерил робота, известен като Бил Пелтека, още по-малко пък — дали му се е удало да се върне в Америка. Не мога да ви разкрия нито едно от тези неща, кажете „сбогом“. От този миг насетне тъмнината го скрива от словострелния ми взор и художникът трябва да продължи сам-самичък по пътя си.

СУЗАНА В НЮ ЙОРК

ЕПИЛОГ

Никой не се стряска и не забелязва малката електрическа триколка, която изниква от нищото в Сентрал Парк; единствените, които я виждат, сме ние. Повечето от хората, които се намират тук, гледат към небето и се наслаждават на първите прехвърчащи снежинки, без да подозират за небивало силната снежна вихрушка, която ще се разрази в навечерието на Коледа. Вестниците ще я нарекат „Виелицата от осемдесет и седма“. А тези посетители на парка, чийто взор не е вперен в бялото небе, наблюдават заинтригувано учениците от горната част на Манхатън, които изпълняват коледни песни. Момчетата носят тъмночервени блейзъри, а момичетата — дебели пуловери в същия цвят. Това е хорът на харлемското училище, който „Поуст“ и конкуриращият го таблоид „Ню Йорк Сън“ наричат още „Розите от Харлем“. Децата пеят стари рождественски химни, преплитайки гласовете си по изумително красив начин, и щракат с пръсти, докато преминават от строфа в строфа — изпълнението им напомня ранното творчество на групи като „Спърс“, „Коустърс“ и „Дарк Дайъмъндс“[1]. Те стоят недалеч от мястото, където белите мечки водят своето градско съществуване, а песента, която изпълняват в момента, е „Що за дете е това“.

Сред хората, които наблюдават първите снежинки, има един мъж, който Сузана много добре познава, и само при вида му сърцето й подскача до небесата. В лявата си ръка той държи голяма картонена чаша и тъмнокожата жена е сигурна, че вътре има горещ шоколад — от най-хубавия, mit schlag отгоре.

За момент е неспособна да помръдне и ръцете й стоят като замръзнали на таблото на триколесния й скутер. Мислите за Роланд и Патрик са напуснали съзнанието й. Единственото, за което може да мисли, е Еди — Еди, който стои пред нея точно в този момент, тук и сега; Еди, който е отново жив. И има ли изобщо някакво значение, ако това не е Ключовият свят? Ако Ко-Оп Сити се намира в Бруклин (или дори в Куинс!) и възлюбеният й кара „Такуро Спирит“ вместо „Буик Електра“? Изобщо не й пукаше за това. Само едно нещо имаше значение и именно то бе парализирало тялото й и не позволяваше на ръката й да сграбчи стартера и да го завърти, форсирайки чуждоземното превозно средство към мъжа, когото обичаше.

Ами ако не я познае?

Ами ако единственото, което види, е една бездомна негърка, седнала в електрическа количка, чиито батерии съвсем скоро ще се изтощят? Една негърка без пари, без дрехи, без адрес (не и в това къде и кога, кажете благодаря, сай) и без крака? Една бездомна негърка, с която нищо не го свързва? Ами ако все пак я разпознае някъде в дълбините на съзнанието си, ала се отрече от нея по същия начин, както Петър се е отрекъл от Исус, просто защото спомените му са твърде болезнени?

А още по-лошо би било, ако Еди се обърне към нея и Сузана се сблъска с празния, безсилен и изпепелен поглед на дългогодишен наркоман. Ако, ако, ако… Междувременно снегът продължаваше да вали и скоро щеше да погребе целия свят под бялото си покривало.

„Спри да умуваш и иди при него — прозвуча гласът на Роланд в съзнанието й. — Не се сблъска с Блейн, тахийните от «Синия рай» и онази твар под замъка «Дискордия», за да подвиеш сега опашка и да побегнеш, нали така? Мисля, че имаш достатъчно кураж, за да изминеш тези няколко метра.“

Ала тя няма тази увереност, докато не вижда как пръстите й сякаш сами посягат към ръчката на стартера. Преди да го завърти обаче, в главата й отново се разнася гласът на Стрелеца — този път в тона му се долавя някаква уморена веселост.

„Сигурна ли си, че преди това не ти се иска да се отървеш от нещо, Сузана?“

Безногата жена поглежда надолу и вижда револвера на Роланд, затъкнат в колана й — досущ като пистолета на мексикански bandidos или пиратски ятаган. Тя измъква оръжието, отбелязвайки колко удобно приляга в дланта й… сякаш там му е мястото. Раздялата с него е като раздялата с любим. Трябва ли изобщо да прави това? Въпросът е кого обича повече — човека или револвера? Всичко останало зависи от отговора му.

Сузана импулсивно отваря барабана и вижда, че патроните вътре изглеждат стари, а гилзите им са потъмнели.

„Никога няма да гръмнат — мисли си тя… и без да знае откъде й е известно, точно назовава причината за това. — Мокри са.“

Тя насочва цевта към небето, поглежда през нея и изведнъж й става тъжно, макар и да не е изненадана особено — през дулото не прониква никаква светлина. Запушено е. И съдейки по всичко, явно е запушено от десетилетия. Този револвер никога няма да стреля отново. Оказва се, че в крайна сметка няма между какво да избира. Това оръжие вече не става за нищо.

Като продължава да държи револвера с лявата си ръка, Сузана завърта ръчката на стартера и малкият електрически скутер — наречен от нея „Хо Фат 3“, макар че това название вече избледнява от паметта й — безшумно се понася напред. Тя минава покрай зелен контейнер за смет с надпис „ИЗХВЪРЛЯЙТЕ ОТПАДЪЦИТЕ САМО В ПРЕДНАЗНАЧЕНИТЕ ЗА ТОВА МЕСТА!“ и пуска вътре револвера на Роланд. От тази постъпка я заболява сърцето, ала не се съмнява, че е постъпила правилно. Оръжието е тежко и веднага потъва под смачканите опаковки, рекламните брошури и остарелите вестници като камък под вода. Достатъчно дълго време е била стрелец, за да не изпита съжаление при раздялата с такова перфектно оръжие (въпреки че пътешествието между световете го извади от строя), ала в същото време е и жена, чийто взор е устремен в бъдещето; жена, която не поглежда назад, когато е свършила онова, което е трябвало да свърши.

Преди да успее да се добере до мъжа с картонената чаша, той се обръща към нея. Наистина носи пуловер с надпис „АЗ ПИЯ НОЗ-А-ЛА!“, но Сузана не обръща почти никакво внимание на това. Единственото, което я интересува, е, че това е той — Едуард Кантор Дийн. Ала след малко дори това става маловажно, тъй като в очите му се чете онова, от което толкова се бе страхувала. Пълно недоумение. Той не я познава.

После Еди се усмихва нерешително — тя помни много добре тази усмивка, обича я и никога няма да я забрави — и Сузана веднага усеща, че не е наркоман. Вижда го на лицето му, но най-вече в очите му. „Розите от Харлем“ пеят и той й подава чашата с горещ шоколад.

— Слава Богу — казва той. — Вече бях решил, че ще трябва да го изпия сам. Че гласовете са плод на въображението ми и че явно полудявам. Това… ами… — Млъква, а недоумението в погледа му придобива огромни размери и към него се прибавя и страх. — Слушай, ти си дошла тук заради мен, нали? Моля те, кажи ми, че не изглеждам като пълен идиот в твоите очи. Защото се чувствам нервен като дългоопашата котка в стая, пълна с люлеещи се столове.

— Не, естествено — отвръща тя. — Искам да кажа, че не изглеждаш като пълен идиот. — Тъмнокожата жена си спомня историята на Джейк за гласовете, спорещи в съзнанието му — как единият крещял, че е мъртъв, а другият — че е жив. И двата били напълно убедени в правотата си. Сузана напълно го разбираше, защото имаше известен опит с някои гласове. С някои особени гласове.

— Слава Богу — въздъхва Еди. — Името ти е Сузана, нали?

— Да — кима тя. — Казвам се Сузана.

Гърлото й е пресъхнало, ала в крайна сметка съумява да произнесе поне тези думи. Тя взима картонената чаша и отпива от шоколада през гъстия слой бита сметана. Вкусът му е сладък и приятен — също като вкуса на този свят. До ушите й достига глъчката на автомобилни клаксони — шофьорите бързат да се приберат, преди снегът да затрупа улиците — и този звук също й се струва не по-малко приятен. Все така усмихнат, Еди се пресяга и избърсва петънцето сметана от носа й. Докосването му я наелектризира и жената знае, че той също е почувствал това. Внезапно й хрумва, че Еди отново ще я целуне за пръв път, че отново ще я люби за пръв път, че отново ще се влюби в нея за пръв път. Навярно и той го знае — възможно е гласовете да са му казали, — ала Сузана е сигурна в това и причината е съвсем проста; тези неща вече са се случили. Ка е колело, както обичаше да казва Роланд, и сега тя е напълно убедена, че това е самата истина. Спомените й за

(Средния свят)

далечното къде и кога на Стрелеца постепенно потъват в мъгла, но тъмнокожата жена си мисли, че ще си спомня достатъчно, за да знае всичко, което се е случило преди, и в това има нещо неизразимо тъжно.

Ала в същото време има и нещо хубаво.

По дяволите, та това е истинско чудо!

— Студено ли ти е? — пита той.

— Не, добре съм. Защо?

— Цялата потрепери.

— Това е заради сметаната. Много е сладка — казва тъмнокожата жена, след което изплезва език и изблизва пухкавия крем, без да откъсва поглед от лицето на мъжа пред нея.

— Дори и сега да не ти е хладно, съвсем скоро ще затракаш със зъби от студ — усмихва се Еди. — По радиото казаха, че довечера температурата ще падне с десет градуса. Затова съм ти донесъл нещичко. — Той бръква в задния си джоб и изважда оттам плетена шапка — от тези, с които можеш да покриеш и ушите си. Сузана поглежда към шапката и вижда две думи, избродирани с червен конец: „ВЕСЕЛА КОЛЕДА“.

— Купих я от „Брендио“ на Пето Авеню — казва мъжът.

Тъмнокожата жена никога не е чувала за „Брендио“. „Брентано“ да — знаеше такава книжарница, — но не и „Брендио“. Но, естествено, в онази Америка, където тя бе израснала, не беше чувала нито за напитката „Ноз-а-ла“, нито за автомобилите „Такуро Спирит“.

— Гласовете ли те накараха да я купиш? — пита насмешливо тя.

Той се изчервява.

— Всъщност… да. Сложи си я.

Шапката просто залепва на главата й.

— Кажи ми нещо — започва Сузана. — Кой е сегашният ни президент? Няма да ми кажеш, че е Роналд Рейгън, нали?

Мъжът й хвърля изумен поглед, след което се усмихва.

— Моля? Онзи стар актьор, който водеше предаването „Дните в Долината на смъртта“? Майтапиш се, нали?

Тя поклаща глава.

— Винаги съм си мислела, че ти си този, който си прави подобни шеги с бедния Рони Рейгън, Еди.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Няма значение. Само ми кажи кой е президент.

— Гари Харт — изрича бавно той, сякаш говори на малко дете. — От Колорадо. За малко да изхвръкне от президентската надпревара през 1980 — както съм сигурен, че знаеш — заради онази работа с „Маймунска работа“. Ала после каза: „Да вървят на майната си всички, които не разбират от майтап“ и продължи кампанията си. Спечели изборите с огромно мнозинство[2].

Ала Сузана го наблюдава така съсредоточено, че усмивката му помръква.

— Не се бъзикаш с мен, нали? — пита Еди.

— А ти бъзикаш ли ме за гласовете, които звучат в главата ти и те будят в два посред нощ?

Събеседникът й изглежда потресен.

— Откъде би могла да знаеш това?

— Дълга история. Може би някой ден ще ти я разкажа. — „Стига все още да си я спомням“ — минава през ума й.

— Де да бяха само гласовете — въздъхва младият мъж.

Тя сбърчва чело.

— Какво искаш да кажеш?

— От известно време те сънувам. Вече няколко месеца. Чаках те. Мамка му, та ние изобщо не се познаваме… това е абсолютна психария… имаш ли къде да отседнеш? Не, нали?

Тя клати глава. Имитирайки Джон Уейн (или по-скоро Блейн), безногата жена изрича:

— Не познавам пукнат човек в Додж, страннико.

Сърцето й бие бавно и тежко в гърдите й, ала тя усеща как вътре в нея се надига вълна на неизмерима радост. Всичко ще бъде наред. Не й е известно нищо повече, ала е твърдо убедена в това. Този път ка работи в нейна полза, а силата на ка е огромна. Знае това от собствен опит.

— Ако те попитам откъде те познавам… или откъде си дошла… — Млъква, поглежда я смутено и продължава: — Или как стана тъй, че вече те обичам?

Тя се усмихва. Толкова приятно е да се усмихваш — особено когато половината лице не те боли, защото онова, което я измъчваше (май беше някакъв белег, не помни вече), го няма.

— Захарче — отвръща му тя, — както ти казах, историята е дълга. Някой ден ще ти разкажа всичко… което си спомням. Напълно възможно е да ни предстои и някаква работа. За една компания, наречена корпорация „Тет“. — Тя се оглежда и пита: — Коя година сме?

— Хиляда деветстотин осемдесет и седма — гласи отговорът му.

— И ти живееш в Бруклин, нали? А може би в Бронкс?

Младият мъж, който бе дошъл тук заради сънищата си и гласовете, звучащи в главата му — с чаша горещ шоколад в ръката си и шапка с надпис „ВЕСЕЛА КОЛЕДА“ в задния си джоб — избухна в смях.

— Боже мой, не! Аз съм от „Уайт Плейнс“[3]! Дойдох с влака заедно с брат си. Той също е тук. Ей го там — искаше да разгледа по-отблизо белите мечки.

Неговият брат. Хенри. Великият мъдрец и непоправим наркоман. Сърцето й се сви.

— Нека ви запозная.

— Не, наистина, аз…

— Слушай, ако ще бъдем приятели, ще трябва да се сприятелиш и с малкото ми братче. С него сме като дупе и гащи. Джейк! Хей, Джейк!

Тъмнокожата жена не бе забелязала момчето, застанало до ограждението, отделящо островчето на полярните мечки от останалата част на парка, ала сега то се обръща и сърцето й за малко да изскочи от гърдите й. Джейк им махва с ръка и се насочва към тях.

— Джейк също те сънуваше — казва й Еди. — Това бе единственото доказателство, че не ми хлопа дъската. Повече от обичайното, де.

Сузана го хваща за ръката — тази така позната, любима ръка — и когато пръстите им се преплитат, си мисли, че ще умре от щастие. Има толкова много въпроси — ще ги зададе съвсем скоро, — ала за момента само един от тях има значение. И когато снегът започва да вали по-силно и снежинките посипват косата, миглите и раменете му, тя го задава.

— Ти и Джейк… каква е фамилията ви?

— Торен[4] — отвръща младият мъж. — Немска е.

Преди някой от тях да е успял да каже нещо друго, към тях се присъединява Джейк.

Искате да знаете дали тримата са живели щастливо до края на дните си? Не мога да ви кажа това, защото така става само в приказките. Ала в живота им имаше щастие.

И те наистина живяха.

Под стелещата се и понякога зрима магия на Лъча, който свързва мечока Шардик и костенурката Матурин от двете страни на Тъмната кула, те наистина живяха.

Това е всичко.

И то е достатъчно.

Кажете „благодаря“.

[1] От изброените формации единствено „Коустърс“ съществуват и в нашата реалност. — Б. пр. ↑

[2] Гари Харт (р. 1937) е юрист, сенатор-демократ от Колорадо. През 1986–1987 г, предприема опити да стане кандидат за президент на Демократическата партия, ала през 1988 бива отстранен заради грандиозен скандал, предизвикан от публикацията в пресата на негови снимки с 29-годишната манекенка Дона Райе, седнала в скута му. — Б. пр. ↑

[3] Предградие в северната част на Ню Йорк. — Б. пр. ↑

[4] Кула (нем.) — Б. пр. ↑

ОТКРИТА

КОДА

ЕДНО

Разказах цялата си история до края и съм доволен. Тя е от онези истории (залагам и последния си цент), които само един добър Бог би запазил за накрая — пълна е с чудовища, чудеса и пътешествия между най-различни светове. Сега мога да спра, да оставя перото си и да дам почивка на уморената си ръка (навярно не завинаги; ръката, която словостреля, има собствено съзнание и понякога отново й се приисква да потанцува върху белия лист). Вече мога да затворя очите си за Средния свят и всички светове, простиращи се отвъд него. Обаче някои от вас, мои верни читатели — вам принадлежат ушите, без които нито една история няма да просъществува и един ден — не одобрявате това. Вие сте от онези сурови, устремени към крайната цел хора, които не вярват, че радостта се крие в самото пътешествие, а не в неговия край, колкото и често да са ви доказвали обратното. Вие сте от онези несретници, които все още бъркат правенето на любов с онази жалка струйка, бликваща в края на интимната игра (оргазмът в края на краищата е просто способ, до който прибягва Господ, за да ни каже, че всичко е свършило и е време да спим). Вие сте онези жестоки читатели, които отричат Сивите заливи, където отиват уморените герои, за да си отдъхнат[1]. Вие казвате, че искате да узнаете какво е станало накрая. Казвате, че искате да последвате Роланд в Кулата; казвате, че именно за това сте си дали парите, че това е зрелището, което сте дошли да вкусите.

Надявам се, че повечето от вас са по-мъдри. Че знаете кое е главното. Надявам се, че сте дошли да чуете историята, а не да прелистите набързо страниците, за да се доберете до финала. Лко искате да видите края, трябва само да отгърнете последната страница и да прочетете онова, което е написано там. Ала всички финали са жестоки. Всеки край е затворена врата, която никой човек (пък бил той и манихеец) не може да отвори. Написал съм много, но само поради тази причина, поради която си обувам панталоните сутрин, преди да изляза от спалнята — просто такъв е обичаят.

Затова, мой скъпи Верни читателю, ти казвам следното — можеш да спреш дотук. Така последният ти спомен от тази история ще бъде как си видял Еди, Сузана и Джейк в Сентрал Парк, отново заедно за пръв път, заслушани в детския хор, който изпълнява „Що за дете е това“. Дори можете да си представите, че рано или късно Ко (най-вероятно в кучешки облик с дълга шия, странни, обрамчени в златисто очи и лай, който понякога звучи като човешка реч) също ще се присъедини към тях. Би било чудесно, нали? Поне аз мисля така. И много близо до „живели щастливо до края на дните си“. По-близо от дупе и гащи, както би подметнал Еди.

Ако продължиш нататък, най-вероятно ще се разочароваш и ще се натъжиш. На колана ми остана да виси само един ключ и той отключва тази последна врата, на която пише

Това, което се намира зад нея, няма да подобри любовния ти живот, да покрие с коса плешивото ти теме или да прибави пет години към времето, което ти е отредено на тази земя (нито дори пет минути). Няма такова нещо като щастлив край. Не съм срещнал нито един, който да може да се мери с „Имало едно време“.

Всеки край е жесток.

Всеки край е просто друг начин да кажеш „сбогом“.

ДВЕ

Още ли си тук?

Добре тогава, ела. (Чу ли въздишката ми?) Ето я Тъмната кула, издигаща се в края на Крайния свят. Погледни я, моля аз. Запомни я добре.

Това е Тъмната кула по залез.

ТРИ

Той пристъпи към нея, пронизан от странното усещане, че вече е бил тук; навярно Сузана и Еди биха го нарекли déjà vu.

Розите на Кан’-Ка Но Рей се разделиха пред него в пурпурен шпалир — жълтите сърцевини на чашките им сякаш го наблюдаваха като очи — и Роланд пое по ширналата се пътека. Докато крачеше към огромната тъмносива колона, извисяваща се пред него, той се почувства така, сякаш започна да се изплъзва от света, който познаваше. Стрелеца извика имената на приятелите и възлюбените си, както се бе зарекъл, че ще стори; извика ги в сумрака с цялата сила на дробовете си, защото вече нямаше необходимост да пести енергията си, за да се съпротивлява на зова на Тъмната кула. Най-накрая се бе предал на милостта й и това му донесе най-голямото облекчение, което бе изпитвал през живота си.

Той прогласяваше имената на своите comprades и amoras[2] и въпреки че всяко име се издигаше от дълбините на сърцето му, му се струваше, че открива все по-малко връзки между себе си и тях. Имената ехтяха под кървавочервеното небе и се носеха към аления хоризонт, понесени на могъщите криле на гласа му. Стрелеца извика имената на Еди и Сузана, сетне това на Джейк и накрая дойде ред и на собственото му име. Когато ехото заглъхна, проеча величествен тръбен зов — но не от Кулата, а от полето с розите. Това бе гласът на розите, които го приветстваха като истински крал.

„В сънищата ми винаги надувах своя рог — помисли си Роланд. — Трябваше да се сетя, че това е невъзможно, защото го изгубих в битката на Джерико Хил, в която изгубих и Кътбърт.“

В този миг някакъв глас над главата му прошепна:

— Трябваха ти само три секунди, за да се наведеш и да го вдигнеш. Въпреки всичкия дим, болка и смърт. Три секунди. Времето, Роланд… всичко винаги опира до времето.

Мъжът си помисли, че това е гласът на Лъча, който бяха спасили. Ако искаше да изрази благодарността си, можеше да запази тези думи за себе си — каква полза имаше от тях сега? Роланд си спомни един стих от поемата на Браунинг: „И мене ми се искаше да глътна от живата вода на дните прежни.“

Това обаче не се отнасяше за него. Споменът за миналите дни му носеше единствено печал. Живата вода на дните прежни бе за поетите и глупаците — при него тя оставяше само горчивия си вкус в устата и гърлото му.

Роланд застина за момент на десетина крачки от изработената от призрачно дърво порта в подножието на Кулата, очаквайки гласа на розите — приветстващия го рог — да затихне окончателно. Чувството за déjà vu си оставаше все така силно, сякаш наистина бе идвал тук и преди. Естествено, че беше идвал, каза си той — в десетки хиляди пророчески сънища. Мъжът от Гилеад погледна към балкона, където беше стоял Пурпурният крал, който се бе опитал да отхвърли силата на ка и да му попречи да стигне до бленуваната цел. Там, на около два метра над сандъците, в които се намираха останалите сничове (явно дъртият безумец нямаше други оръжия в крайна сметка), Роланд забеляза две алени очи, реещи се в смрачаващия се въздух, които се взираха в него с неизмерима ненавист. А зад тях се извиваха тънките сребристи нишки (искрящи в оранжевочервено от лъчите на залязващото слънце) на очните нерви. Стрелеца предполагаше, че очите на Пурпурния крал ще останат тук завинаги, вперили немигащия си взор в Кан’-Ка Но Рей, докато притежателят им броди по света, където бе запратен от гумичката и третото око на Художника. Или по-скоро между световете.

Роланд пристъпи до мястото, където пътеката достигаше до рамкираната със стомана врата от черно призрачно дърво. В горната й част се виждаше сигулът, който той прекрасно познаваше:

Тук остави последните два предмета от снаряжението си: кръстчето на леля Талита и верния си шестострел. Когато се изправи, видя, че първите два йероглифа са изчезнали:

„НЕОТКРИТА“ бе станало „ОТКРИТА“.

Той вдигна ръка, за да похлопа, ала вратата се отвори още преди да я докосне, разкривайки подножието на издигащо се спираловидно стълбище. В този миг до ушите му достигна тежка въздишка, която сякаш се отрони от вътрешността на постройката: „Добре дошъл, Роланд от рода Елд.“ Гласът на Кулата. Това величествено съоръжение изобщо не бе от камък, макар и да изглеждаше така; не, Тъмната кула беше жива, най-вероятно това бе самият Ган, и онзи пулс, който бе усещал дълбоко в сърцето си дори когато се намираше на хиляди левги от тук, бе пулсирането на жизнената сила на Ган.

„Комала, Стрелецо. Комала-ела-ела.“

Внезапно някакъв остър, горчив като сълзи мирис го удари в — ноздрите. Мирис на… какво? Да, на какво? Преди да може да го определи обаче, той изчезна и на Роланд не му остана нищо друго, освен да се запита дали не си го бе въобразил.

Синът на Стивън Дисчейн прекрачи прага и Песента на Кулата, която бе чувал навсякъде — дори и в Гилеад, където се прокрадваше в гласа на майка му, когато му тананикаше приспивни песнички, — най-накрая замлъкна. Отрони се още една въздишка. Вратата се затръшна с грохот зад гърба му, ала не го потопи в пълен мрак. До него достигаше светлината от стреловидните прозорчета, увенчали ствола на Кулата с възходящата си спирала, примесена с отблясъците на залеза.

Пред него се издигаха каменни стъпала — достатъчно тесни, че да затруднят изкачването и на сам човек.

— Роланд пристигна — възвести Стрелеца и думите му се понесоха нагоре по безкрайната спирала. — Ти, що си на върха, чуй ме добре и ме приеми с добро, ако можеш. А ако си мой враг, знай, че съм дошъл без оръжие и нямам никакво намерение да ти сторя зло.

И започна да се изкачва.

След деветнайсет стъпала достигна до първата площадка (точно толкова водеха и до всяка следваща). Роланд видя отворена врата, зад която имаше неголяма кръгла стая. Върху камъните, с които бе покрита стената, бяха изваяни хиляди припокриващи се лица. Повечето му бяха известни (веднага разпозна лицето на Калвин Тауър, надничащо лукаво иззад кориците на разтворена книга). Лицата се вгледаха в него и Стрелеца чу техния шепот:

— Добре дошъл, Роланд от Гилеад, избродил много левги и много светове; добре дошъл, Стрелецо от Гилеад, последен потомък на Елд.

В далечния край на стаята се виждаше друга врата, от двете страни на която се спускаха тъмночервени драперии. На около метър и половина от пода — точно на нивото на очите му — имаше малко овално прозорче, напомнящо пролука в тъмнична килия. Помещението бе наситено с някакъв сладък аромат, който Роланд разпозна без никакви усилия — така ухаеше торбичката с борови връхчета, която майка му бе сложила първо в бебешката му люлка, а сетне и в детското му креватче. Този аромат веднага пробуди спомените му за онези дни, както е характерно по принцип за миризмите; ако някое сетиво може да ни служи като машина на времето, то това е обонянието.

После също като онзи горчив мирис той изчезна.

В помещението нямаше никакви мебели, а на пода се виждаше един-единствен предмет. Роланд се приближи до него и го вдигна. Това бе малка кедрова брошка, към която бе привързана синя копринена панделка. Беше виждал подобни неща в Гилеад, ала преди много, много време; дори сам бе носил подобно нещо. Когато лечителите срязваха пъпната връв на новороденото, разделяйки майката от детето, защипваха такава брошка над пъпчето му и тя оставаше там, докато остатъкът на пъпната връв не паднеше заедно с нея. (Самото пъпче се наричаше „тет-ка кан Ган“.) Цветът на копринената панделка свидетелстваше, че тази бе принадлежала на момче. Към брошките на момичетата се привързваха розови лентички.

„Тази е моята“ — помисли си Стрелеца. Той продължи да я гледа още няколко секунди, след което я остави там, откъдето я бе взел. Където й беше мястото. Когато се изправи, зърна бебешко личице

(моят ба-боу ли е туй? Няма да ме лъжеш, чуй!)

сред множеството други. Личицето му бе сбръчкано, сякаш първата глътка въздух извън утробата на майка му изобщо не му се е понравила, защото вече е миришел на смърт. Съвсем скоро младенецът щеше да заяви гръмко мнението си относно новата ситуация с пронизителен плач, който ще отекне из покоите на Стивън и Габриел, извиквайки усмивки на лицата на приятелите и слугите им. (Само Мартен Броудклоук ще се намръщи.) Раждането приключи и детето е живо и здраво, кажете „благодаря“ на Ган и всички богове. Родът Елд се сдоби с наследник, а следователно и с някакъв (макар и нищожен) шанс печалното тътрузене на света към пропастта на саморазрушението да бъде спряно.

Когато Роланд излезе от кръглото помещение, чувството му за déjà vu бе по-силно от всякога. Както и усещането, че е проникнал в тялото на самия Ган.

Стрелеца се обърна към стълбището и продължи изкачването си.

ЧЕТИРИ

Следващите деветнайсет стъпала го отведоха до втората площадка и втората стая. На кръглия й под имаше много парцали. Роланд не се съмняваше, че навремето всички те са представлявали части от детски пеленки, накъсани от някой злонамерен неканен гост, който след това бе излязъл на балкона, за да хвърли още един поглед към полето с розите, и е открил, че вече не може да се върне обратно. Това същество притежаваше невъобразимо коварство и зла мъдрост… но в крайна сметка бе допуснало грешка, която щеше да изплаща во веки веков.

„Ако е искал само да погледне към розите, защо е изнесъл и всичките си бойни запаси, когато е излязъл на балкона?“

— Защото това е било снаряжението, което винаги е носил на гърба си — рече едно от лицата, подаващи се от извитата стена. Лицето на Мордред. Омразата го бе напуснала и това, което Стрелеца видя сега в него, беше мъката и самотата на едно изоставено дете. Лицето му бе самотно като локомотивна свирка в безлунна нощ. Никой не бе защипал пъпчето на Мордред с брошка, когато се бе родил, а първото му угощение бе собствената му майка. Никаква брошка… никаква… защото Мордред никога не е бил част от тета на Ган. Не, ни-ко-га.

— Червеният ми баща никога не ходи без оръжие — прошепна каменното лице. — Особено ако се намира далеч от замъка си. Беше луд, но не чак толкова.

В това помещение миришеше на талка, с който го посипваше майка му, докато лежеше голичък върху разстлана кърпа, чистичък и изкъпан, и си играеше с пръстчетата на крачетата си, които току-що бе открил. Габриел Дисчейн пудреше с талк нежната му кожа и пееше: „Рожбо мила, отиди и малинки набери!“

И този мирис изчезна тъй бързо, както се бе появил.

Стрелеца се приближи до малкото прозорче, стъпвайки сред разпилените пеленки, и надзърна в него. Обезплътените очи веднага почувстваха присъствието му и се завъртяха светкавично към него. Взорът им бе просмукан с неистова омраза и чувство на невъзвратима загуба.

„Излез навън, Роланд! Излез на балкона, за да се срещнем лице в лице! Като мъж с мъж! Очи в очи, ако ти е угодно!“

— Няма да го сторя — каза Стрелеца, — защото имам да свърша още някои неща. Не са много, ала трябва да приключа с тях.

Това бяха последните думи, които каза на Пурпурния крал. Въпреки че безумецът не спря да го обсипва с крещящите си мисли, писъците му не доведоха до нищо, понеже Роланд нито веднъж не се обърна назад. Чакаха го още стълби, които да изкачи, и още стаи, в които да надзърне, преди да достигне онова, което го чакаше на върха на Кулата.

ПЕТ

На третата площадка той погледна през вратата и видя костюмчето от рипсено кадифе, което без съмнение бе носил, когато бе на една годинка. Сред каменните лица на стената Роланд зърна и това на баща си — не си спомняше да го е виждал толкова млад. По-късно това лице щеше да загрубее и да се изпълни с жестокост под въздействието на събитията и отговорностите му, ала в този миг в очите на Стивън Дисчейн се четеше само едно — на света няма нищо друго, способно да му достави по-голямо удоволствие от това, на което се наслаждаваше в момента. Тази стая бе пропита с онзи сладък, леко щипещ аромат на бащиния му сапун за бръснене. В същия миг някакъв призрачен глас прошепна:

— Виж, Габи, виж! Той се усмихва! Усмихва ми се! И има ново зъбче!

На пода на четвъртата стая лежеше нашийникът на първото му куче Ринг-А-Левио, съкратено Ринго. То бе умряло, когато Роланд бе на три, с което му бе направило истински подарък. На тригодишните деца се разрешаваше да плачат за умрелите си домашни любимци и малчуганите, в чиито вени течеше кръвта на рода Елд, не правеха изключение. В това помещение до ноздрите на Стрелеца долетя омайващ аромат, за който нямаше название, ала той добре знаеше, че това бе мирисът на нагрятата от слънцето козина на Ринго по време на Пълноземие.

Около двайсетина етажа по-нагоре имаше стая, чийто под е осеян с трохи, а сред тях се валя покрито с перушина телце, принадлежало нявга на един ястреб на име Дейвид — той обаче не беше домашен любимец, а приятел. Първият от мнозината, които Роланд бе пожертвал в името на Тъмната кула. Тук на стената Стрелеца зърна Дейвид, изобразен по време на полет — разперил късите си криле, той кръжеше над цялото придворно войнство на Гилеад (единствено Мартен Чародея не беше сред тях). Ястребът бе изваян на още едно място — вляво от вратата, водеща до балкона. Този път крилете му бяха сгънати и той се спускаше стремително към Корт като куршум, без да обръща никакво внимание на вдигнатата пръчка на учителя.

Стародавни времена.

Стародавни времена и стародавни престъпления.

Недалеч от Корт Роланд забеляза смеещото се лице на проститутката, с която тогавашното момче бе прекарало нощта. Стаята на Дейвид бе просмукана с мириса на нейния евтин и сладникав парфюм. Когато Стрелеца го вдъхна, веднага си припомни как бе докоснал интимното й окосмяване, ала в следващия момент бе потресен от другото, за което се сети — щом пръстите му се плъзнаха в сладко-лепкавата й цепнатина, в съзнанието му изплува следната картина: току-що изкъпан, той лежи върху разстланата кърпа, а нежните ръце на майка му галят голата му бебешка кожа.

Членът му започна да се втвърдява и Роланд побърза да напусне тази стая.

ШЕСТ

Алените лъчи на залязващото слънце вече не озаряваха пътя му — единствената светлина в момента идеше от прозорците, които излъчваха зловещо синьо сияние, а стъклените им очи следяха всяка стъпка на невъоръжения пришълец. Зад стените на Тъмната кула розите на Кан’-Ка Но Рей бяха затворили пурпурните си чашки до настъпването на изгрева. Част от съзнанието на Роланд още не можеше да повярва, че се намира тук; че в крайна сметка е успял да преодолее всички препятствия по пътя си, без да измени на първоначалния си замисъл. „Аз съм като онези роботи на древните — помисли си Стрелеца. — Те или изпълняват задачата, за която са създадени, или просто умират в усилията си да я изпълнят.“

Друга част от него обаче ни най-малко не беше изненадана — това бе тъмната му половина, която бе сънувала Кулата безброй пъти и която сега си помисли отново за рога, изплъзнал се от пръстите на Кътбърт — Кътбърт, който бе посрещнал засмян гибелта си. Навярно рогът и до ден-днешен лежеше там, където беше паднал в онзи скръбен ден — на каменистия склон на Джерико Хил.

„Естествено, че съм виждал тези стаи и преди! Та те разказват живота ми в края на краищата!“

И това бе съвършено вярно. Етаж след етаж и история след история (да не кажем смърт след смърт) възходящите стаи на Тъмната кула пресъздаваха живота и похода на Роланд Дисчейн. Във всяка от тях имаше по някой спомен от миналото; всяка бе изпълнена с някакъв характерен аромат. Някои години от живота му бяха представени не с едно, а с няколко помещения, но нямаше година, на която да не е посветена поне една стая. След трийсет и осмото помещение (трийсет и осем е равно на деветнайсет по две, ако не обърнахте внимание) той вече не искаше да вижда нищо повече. В тази стая се издигаше обгореният стълб, за който бе завързана Сюзан Делгадо. Стрелеца не прекрачи прага, но погледна към лицето на стената. Дължеше й поне това. „Роланд, обичам те!“ — изкрещя Сюзан и той знаеше, че това е самата истина, защото само благодарение на любовта й можа да я разпознае. Макар че — въпреки любовта й — в крайна сметка тя беше изгоряла.

„Това са покоите на смъртта — каза си той. — И не само тази стая, а всички. Цялата Кула е една огромна гробница.“

— Да, Стрелецо — прошепна гласът на Кулата. — Ала само защото твоят живот я направи такава.

След трийсет и осмия етаж Роланд започна да се изкачва по-бързо.

СЕДЕМ

Наблюдавайки я отвън, Стрелеца бе предположил, че Кулата е висока около сто и осемдесет метра. Щом обаче надзърна в сто и първата стая, а после и в двеста и първата, той си помисли, че се е изкачил на осем пъти по толкова. Не можеше да има толкова етажи — просто нямаше Кула, висока два километра! — ала мъжът продължаваше да се изкачва, непрестанно ускорявайки своя ход. В един момент вече тичаше по тесните стъпала, но странно защо не чувстваше никаква умора. Мина му през ума, че може би никога няма да се добере до върха, че Кулата е безкрайна в пространството, тъй както беше вечна във времето, ала след кратък размисъл отхвърли тази мисъл — Кулата разказваше живота му, който може да му изглеждаше дълъг, но в никакъв случай не беше безконечен. И както си имаше начало (отбелязано с кедровата брошка и синята панделка), със сигурност щеше да има и край.

Скоро, съвсем скоро.

Светлината, която усещаше зад очите си, бе станала по-ярка и вече не му изглеждаше синя. Той подмина помещението със Зол-тан, гарвана от колибата на пустинника. Подмина стаята с атомната помпа от крайпътната станция. Докато се изкачваше, се спря пред едно помещение, на чийто под лежеше трупът на едно от омароподобните чудовища, отхапали пръстите на дясната му ръка, и изведнъж си даде сметка, че светлината, която усещаше, бе станала още по-ярка, а от синьото сияние нямаше и следа.

Това беше…

Бе абсолютно сигурен, че това беше…

Слънчева светлина. Зад стените на Тъмната кула цареше гъст сумрак, ако не и нощ, а в небето сияеха Старата звезда и Старата майка, ала Роланд не се съмняваше, че това, което вижда и чувства, е именно слънчева светлина.

Той продължи нагоре, подминавайки стаите, без да обръща и най-малко внимание на ароматите на миналото. Стълбата бе станала толкова тясна, че раменете му почти докосваха извитата стена. Всички песни бяха замлъкнали — ако не броим песента на вятъра, чийто далечен вой пронизваше слуха му.

Мъжът застана пред последната отворена врата. На пода на малката стаичка, която се виждаше зад нея, лежеше албумът с изтритото лице. Единственото, което се виждаше на белия лист, бяха две червени, пламтящи от омраза очи.

„Това е настоящето. Достигнах сегашния момент.“

Да, и слънцето блестеше, комала-слънцето блестеше в очите му, чакайки го да дойде. Жарките му лъчи изгаряха безмилостно кожата му, а воят на вятъра бе станал много по-силен. Непрощаващ. Роланд погледна към спиралата на стълбите, виеща се нагоре; сега раменете му без съмнение щяха не само да докоснат стените, но и да се отъркат в тях, защото проходът бе не по-широк от ковчег. Още деветнайсет стъпала и стаята на върха на Кулата най-накрая щеше да е негова.

— Идвам! — извика той. — Ако ме чуваш, чуй ме добре! Идвам!

Стрелеца закрачи бавно нагоре, изправил гръб и надигнал гордо глава. Дотук всички стаи го бяха посрещали с отворени врати. Всички… с изключение на тази. Към нея водеше масивна врата от призрачно дърво, върху която бе изписана една-единствена дума. И тази дума беше:

РОЛАНД

Пръстите му сграбчиха дръжката. Върху нея бе гравирана дива роза, оплетена около револвер — едно от онези масивни и древни оръжия, които бяха принадлежали на баща му и той бе изгубил завинаги.

— Ала отново ще са твои — прошепна гласът на Кулата и гласът на розите — и двата гласа се бяха слели в един.

„Какво искаш да кажеш?“

Отговор така и не последва, но дръжката се завъртя под ръката му — може би пък това бе отговорът — и Роланд отвори вратата, водеща към стаята на върха на Тъмната кула.

Той видя и мигновено разбра всичко — прозрението се стовари върху му с цялата си съкрушителна тежест, изпепеляващо като слънцето на пустинята, която бе най-великата от всички пустини. Колко ли пъти бе изкачвал тези стъпала само за да бъде запратен обратно там, откъдето беше тръгнал? Не в самото начало (когато все още можеше да промени нещата и да премахне ужасното проклятие), ала в онзи момент в пустинята Мохейн, когато най-накрая бе осъзнал, че безразсъдният му, неподлежащ на съмнение поход в крайна сметка ще завърши успешно? Колко пъти бе изброждал този жесток възел, наподобяващ панделката на кедровата брошка, с която някога бе защипано пъпчето му — неговото собствено тет-ка кан Ган? И колко пъти още трябваше да го извърви?

— О, не! — изкрещя Роланд. — Моля те, само не това! Смили се над мен! Пощади ме!

Ала невидимите ръце вече го тласкаха неумолимо напред. Ръцете на Кулата не знаеха що е милост.

Това бяха ръцете на Ган, ръцете на ка, и те не знаеха що е милост.

Онзи остър, горчив мирис отново достигна до ноздрите му. Пустинята, ширнала се зад вратата, бе ослепително бяла, безводна и безлична, с изключение на забулените в облаци планини, които се издигаха на хоризонта. В този миг Стрелеца разпозна горчивия мирис — той принадлежеше на дяволската трева, която причиняваше сладки блянове, кошмари и смърт.

— Но не за теб, Стрелецо. Смъртта никога не идва за теб. Ти си неуловим. Хлъзгав. И се размиваш. Мога ли да бъда пределно откровен? Ти продължаваш по своя път.

— И винаги забравяш за предишния път. Всеки път за теб се превръща в първи.

Мъжът направи още един опит да се върне назад. Безполезно. Ка беше по-силна.

Роланд от Гилеад премина през последната врата — вратата, която винаги бе търсил и която винаги бе намирал. Тя хлопна тихичко зад гърба му.

ОСЕМ

Стрелеца се спря за момент, олюлявайки се. Имаше чувството, че всеки миг ще припадне. От жегата, естествено; проклетата жега. Духаше вятър, но той бе толкова сух, че не му носеше никакво облекчение. Той вдигна кожения мях с вода, преценявайки теглото му. С колко ли вода разполагаше? Не, не трябваше да пие — още не бе дошло време да пие, — ала въпреки това отпи една глътка.

За един кратък миг бе почувствал, че се намира на съвсем друго място. Сякаш бе в самата Тъмна кула. Но пустинята беше коварна и пълна с миражи, а Кулата се издигаше на хиляди колела от него. Чувството, че току-що е изкачил безбройните й стъпала и е надзърнал в безбройните й стаи, от стените на които го гледаха безброй лица, вече избледняваше.

„Ще я достигна — помисли си Роланд, присвил клепачи срещу безжалостното слънце. — Заклевам се в името на баща си, че ще я достигна.“

„И може би този път, когато я достигнеш, всичко ще бъде по-различно“ — прошепна някакъв глас, най-вероятно гласът на пустинната лудост — нима бе достигал Кулата и преди? Намираше се тук и никъде другаде — това бе всичко и точка по въпроса. Може да нямаше чувство за хумор и особено богато въображение, ала бе непоколебим. Той беше стрелец. И в дълбините на сърцето си, стаена в най-затънтеното ъгълче, той усещаше горчивата романтика на своя поход.

— Ти си от онези, които никога не се променят — беше му казал веднъж Корт и в гласа му — Роланд можеше да се закълне в това — бе прозвучал страх… макар че синът на Стивън Дисчейн нямаше и най-малка представа за какъв дявол Корт щеше да се бои от един хлапак. — Това ще се превърне в твоето проклятие, момко. Ще износиш сто чифта ботуши, докато отидеш в Ада.

Ванай му бе казал следното:

— Тези, които не извличат поука от миналото си, са обречени да го повторят.

А майка му:

— Роланд, защо винаги си толкова сериозен? Никога ли не, можеш да се отпуснеш?

В този миг гласът отново прошепна онези думи

(по-различно дано този път всичко е по-различно)

и Стрелеца почувства някакъв мирис, различен от този на нажежения пясък и дяволската трева. Ухание на цветя.

На рози.

Той прехвърли торбата със снаряжението си от едното рамо на другото и докосна рога, който висеше на десния му хълбок. Старинният, обкован с мед рог, с който някога бе тръбил самият Артур Елд, или поне така разказваха преданията. На Джерико Хил Роланд го беше дал на Кътбърт Алгуд, а когато Кът-бърт беше паднал, синът на Стивън веднага беше вдигнал древния предмет, издухвайки праха на смъртта от него.

— Това е твоят сигул — прошепна заглъхващият глас, който бе донесъл със себе си далечния аромат на рози, аромата на домашно огнище в лятна вечер — О, изгубено! — камък, роза, неоткрита врата; камък, роза, врата.

— Това е надеждата ти, че този път всичко може да бъде по-различно, Роланд… че може би ще намериш покой. Дори спасение.

Гласът замлъкна за миг, след което продължи:

— Ако устоиш. Ако останеш верен на себе си.

Стрелеца поклати глава, за да прочисти съзнанието си, помисли дали да не си пийне още малко вода, ала размисли и се отказа. Довечера. Когато запали огъня си върху костите на Уолтър. Тогава ще пие. А сега…

Сега трябваше да продължи пътешествието си. Някъде напред се извисяваше Тъмната кула. Ала по-близо, много по-близо, беше човекът (дали наистина беше човек? знаеше ли някой?), който можеше да му разкаже как да се добере до нея. Роланд не се съмняваше, че ще го настигне, и щом това станеше, този човек щеше да му каже всичко — да, да, да, кажи го на планината, за да го чуя в долината: Уолтър щеше да бъде хванат и Уолтър щеше да проговори.

Пръстите му отново погалиха старинния рог и допирът до медната му обковка му подейства невероятно успокояващо, сякаш го докосваше за пръв път.

„Време е да тръгвам.“

Човекът в черно се носеше през пустинята, а Стрелеца го следваше.

19 юни 1970–7 април 2004;

Казвам благодаря на Господ.

[1] Препратка към романа на Толкин „Властелинът на пръстените“ — Б. пр. ↑

[2] Другари и възлюбени (исп.). — Б. пр. ↑

ПРИЛОЖЕНИЕ

РОБЪРТ БРАУНИНГ

„ЧАЙЛД РОЛАНД КУЛАТА ДОСТИГНА“

I

Помислих си, че всичко, що ми рече

тоз урод посивял със злобен взор,

преситен от лукавство и раздор,

лъжа било е; и нарочно ме зарече

да сторя тъй, а вътрешно ликува,

задето аз с живота се сбогувах.

II

Нима заради друго той причаква,

изгърбен над тоягата си крива,

окаяните странници, които

разпитват го де този път отива,

и после смее се, ухилен като скелет,

над тез, що само гибел ще намерят.

III

Ако реша съвета му да следвам

и се отправя по пътеката зловеща,

която според думите му крие

Тъмната кула, може би ще срещна

Смъртта; ала дори това да стане,

едва ли ще умра от тази рана.

IV

От толкова години сам се скитам —

надеждата изтля и се превърна

във призрак блед, лишен от жизнен ритъм,

и мисля си, че даже и да зърна

аз Кулата, сърцето уморено

ще спре да бие, от възторг сломено.

V

И както воин, сразен от тежка болест,

на смъртния си одър прикован,

приема примирено свойта орис,

предвкусвайки мъртвешкия саван,

и се сбогува с верните другари,

събрали се край него в този миг —

VI

„Прощавайте! Часът ми веч’ удари“ —

мълвят устата му… но скръбният му лик

внезапно озарява се от мисли

за бойното поле и изведнъж

десницата му копие възжажда

и иска да си иде като мъж —

VII

аз също страдах много в своя поход —

тъй често ми предричаха провал,

тъй често ми напомняха жестоко

за рицарите, тръгнали да дирят

Тъмната кула и за техния финал…

И ни един от тях не бе успял.

VIII

И тъй, поех, безмълвен, безнадежден

покрай прегърбения урод с взор лукав

по друма неизвестен, що отвеждал

към Кулата. Дано да беше прав!

Бях сигурен, че погледът му ален

е вперен в мен наместо знак прощален.

IX

Цял ден вървях по този път безкраен,

цял ден се скитах, морен и отчаян,

а покрай мене равнина безбрежна

разстилаше се докъдето поглед стига,

печална, запустяла, безнадеждна —

като съсухрен лист от древна книга.

X

Ала не спирах — все по-надълбоко

сред тягостния сив пейзаж навлизах,

обезсърчен от гледката жестока

на тази пустош — не, не бях съзирал

дори и в най-безумните си сънища

такава зла, прокълната природа,

XI

лишена от дървета и цветя,

като че ли неведома прокоба

над нея тегнеше. И даже ми се стори,

че чух безмълвен и обречен глас —

нещастната земя ми проговори,

във скръбния за мен и нея час.

XII

„Ей, страннико!“ — като че ли ми викна.

„По пътя си прокълнат ти върви!

Ако очакваш цвете тук да никне,

очите си веднага затвори!

На огнения пъкъл се надявам

във Съдний ден — за да ме изцели!“

XIII

Навсякъде растителност болнава,

застилаща земята като плащ —

трънаци грозни, криви, със корави

бодли грозяха мрачния пейзаж,

разперили ръцете си грабливи,

подобно вещици покрай казана врящ.

XIV

Тревата пък напомняше коса —

окапала и рядка, със прокажен

вид. Тънките й сухи стъбълца

подаваха се плахо от калта,

подобно червеи, а тя самата

като че ли във кърви бе облята.

XV

Във този миг и друго зърнах там —

дръглив, застинал неподвижно кон —

кога дошъл бе тук и сам не знам;

като че ли от дяволски легион

избягал бе. Когато по-отблизо

разгледах го, съвсем се отвратих —

XVI

дори и жив да бе, не му личеше,

напротив — със затворени очи

под гривата проскубана стоеше,

а шията му цялата със струпеи

и рой подутини покрита беше.

Не бях съзирал нивга тъй злочеста

XVII

и уродлива твар. Очи отвърнах

и поглед към сърцето си насочих —

тъй както воинът вино ще да сръбне,

преди със жар във битката да скочи,

и мене ми се искаше да глътна

от живата вода на дните прежни,

XVIII

от спомените ведри, безметежни…

Ала не би! Съзрях аз Кътбърт — с пламнал

обрамчен от златисти къдри лик

— видение тъй истинско, измамно —

и сякаш го почувствах как протяга

ръка към мен… Уви, позорен миг!

XIX

Съзирам го — застанал прав, с лице

тъй чисто и открито, сякаш десет

лета по-рано е и в рицарство се врича —

„Аз сторих туй, що всеки мъж с сърце

добро направил би“ — ей туй изрича,

но после — ето! — сцената се сменя

XX

и виждам що палачът в длан държи —

той пергамента на гърдите му забожда

и възгласи „Предателю, умри!“

процепват множеството… Стига! Забрави!

Не бих поискал минало такова

дори пред днешните злочестини!

XXI

Здрачаваше се. Мрачна пелена

се спускаше над мрачната страна.

По пътя си неведом пак поех,

зачуден що ли ще ми донесе

нощта — писукащ прилеп или сова,

за черни предсказания готова.

XXII

И ненадейно — като плъзнала змия,

пред мен изникна някаква река,

пресичайки пътеката ми. Тя

кипеше и беснееше така,

че имах чувството, че лично Сатаната

бе потопил копита във водата.

XXIII

Тъй малка, а тъй злостна! Покрай нея

растяха ред настръхнали ели,

а гърбави върби лениво вееха

съсухрените си, подобни на игли

мъртвешки клони, без да осъзнават

причината за своите злини —

XXIV

реката! Къмто мътните води

пристъпих и нагазих смело… в миг

представих си как стъпвам върху нечие

разложено лице или пък меча,

със който проверявах плитчината,

забива се във плът. Кошмарен вик

XXV

изтръгна се внезапно от водата —

той перна ме подобно на камшик

и въпреки че воден плъх навярно

промушил бях (и тази твар пищеше)

зловеща мисъл мозъка ми парна —

като дете невръстно той звучеше.

XXVI

Достигнах до отсрещния й бряг

с надеждата, че мрачният пейзаж

ще се поразведри… все тъй недраг

и угнетяващ беше той обаче —

нозете ми затънаха във кал

тъй гъста, сякаш множество ездачи

XXVII

препускали са със чудовищни коне

насред чутовна битка във разгара…

Накрая на блатистото поле

издигаше се някаква машина,

снабдена със огромно колело —

сякаш талази дяволска поквара

XXVIII

от нея се излъчваха. Какво

ли беше безподобното тегло

на впримчените тук, не щях да мисля —

напред закрачих, морен и потиснат.

Щом калната земя зад мен остана

огромна черна птица — като врана,

XXIX

но много по-голяма, със криле

на дракон прелетя над мен и ето —

хълмисти склонове изместиха полето,

простирайки се докъдето поглед стига —

масивна и назъбена верига,

обгърнала ме като плътен чер саван;

XXX

изглежда, бях попаднал във капан.

Огледах се безпомощно — нима

безславно ще завърши моят поход,

запитах се. И в този миг видях

отдясно двата хълма; вляво — плато,

а помежду им — зейналия проход.

XXXI

Възможно ли бе Кулата, която

в незнайно време беше съградена,

да бъде тук? И кръглите стени

от кафеникав камък построени

след толкова неизброими дни

да се разкрият именно на мене?

XXXII

Нима не виждах? Може би пък здрачът,

обгръщащ в тъмнина света край мен,

ми пречеше да я съзра. Закрачих

с последни сили, а залязващият ден

за сетен път проблесна като в сън

и мигом проехтя камбанен звън.

XXXIII

Нима не чувах? Та шумът бе титаничен,

и все по-силен ставаше; в ушите

ми прозвънтяха гръмко имената

на всичките ми паднали другари,

а жребият им тежък, безвъзвратен

вековната си скръб връз мен стовари.

XXXIV

И ето че съзрях ги — тук, край мене

по склоновете бяха наредени

последния останал жив да зърнат

очите им… Рога старинен вдигнах,

до устните си в миг го долепих

и възвестих:

„Чайлд Роланд Кулата достигна.“

ПОСЛЕСЛОВ

Понякога си мисля, че съм написал повече за книгите от цикъла за Тъмната кула, отколкото за самата Тъмна кула. Тези писания включват резюметата в началото на първите пет книги, които ставаха все по-дълги с всеки следващ том, и послесловите (абсолютно ненужни в по-голямата си част, а и доста дразнещи, ако трябва да сме честни, когато човек ги погледне след известно време). Майкъл Уелан, необикновеният художник, чиито илюстрации красят първия и последния том от поредицата, се прояви и като първокласен литературен критик — след като прочете ръкописа на седмата книга, той ми „намекна“ по доста директен начин, че лековатият и необмислен следговор, с който я бях снабдил, е абсолютно неуместен и дори дразнещ на фона на романа. Прочетох го отново и се убедих, че Майкъл е напълно прав.

Първата половина на това есе, което бе написано с най-добри намерения, ала изобщо не се връзваше с текста преди него, може да се намери като увод към първите четири тома от поредицата — заглавието му е „За същността на деветнайсетицата“. Тъкмо си мислех дали няма да е най-добре да оставя седмата книга без послеслов — така откритието, което Роланд прави на върха на Кулата, щеше да бъде последната му дума по тази история, — когато си дадох сметка, че имам да кажа още нещо; нещо, което просто трябваше да бъде казано. Говоря за моето присъствие в собствената ми книга.

Този похват си има и лъскаво научно определение — „метабелетристика“. Ненавиждам го. Мразя претенциозното му звучене. Аз присъствам в тази история поради една-единствена причина — от известно време насам знам (на съзнателно ниво след написването на „Безсъние“ през 1995 и на подсъзнателно — след като изгубих временно дирите на отец Доналд Калахан малко преди края на „Сейлъмс Лот“), че голяма част от произведенията ми по един или друг начин са свързани със света на Роланд и неговата история. И тъй като именно аз ги бях написал, предположението, че съм част от неговата ка, ми се стори напълно логично. Идеята ми се състоеше в това да използвам цикъла за Тъмната кула като някаква свръхистория, под чийто купол да обединя максимален брой от предишните си творби. Целта ми беше не да сътворя нещо претенциозно (горещо се надявам, че не е станало така), а просто да покажа как животът въздейства върху изкуството (и обратно). Мисля, че ако сте прочели последните три книги от поредицата, ще разберете, че приказките ми за това как ще се оттегля от писането придобиват повече смисъл в този контекст. В този ход на мисли нямам какво друго да кажа, след като Роланд достигна своята цел… и се надявам читателите да разберат, че с откриването на Рога на Елд Стрелеца навярно е намерил пътя към разрешаването на своите проблеми. А може би и към изкуплението. Нали всичко бе подчинено на една-единствена цел — достигането на Кулата; и моята, и тази на Роланд — и тя най-накрая е постигната. Възможно е онова, което Стрелеца открива на върха й, да не ви се понрави особено, но това е съвсем друга тема. И недейте да ми пишете гневни и сърдити писма, защото изобщо няма да им отговарям. Нямам какво друго да кажа по въпроса. Аз също не съм в кой знае какъв възторг от този край, ала това е истинският край. По-точно единственият възможен край. Трябва да си спомните, че аз не си измислям тези неща, а просто записвам онова, което виждам.

Читателите ще размишляват над това доколко „реален“ е този Стивън Кинг, с когото са се срещнали в шестия и седмия том. Отговорът е: „немного“, макар че онзи Стивън Кинг, когото Еди и Роланд срещат в Бриджтън (в „Песента на Сузана“), доста прилича на това, което бях по онова време. Що се отнася до Стивън Кинг от последната книга… ами, да го кажем така — жена ми ме помоли да не давам на феновете на поредицата прекалено точна и подробна информация къде живеем и какви сме всъщност. Съгласих се напълно с нея. Но не защото исках — според мен едно от нещата, които движат тази история, е пробивът на един измислен свят в реалния, — а защото писането ми засяга не само моя, но и нейния живот, и съпругата ми не е длъжна да изпитва каквито и да е неудобства заради това, че ме обича и живее с мен. Ето защо си позволих силно да изменя географията на Северен Мейн, надявайки се, че читателите ще разберат защо съм го направил. Така че ако внезапно ви се прииска да се отбиете у нас и да ни кажете „здрасти“, пак си помислете, преди да излезете от дома си. Семейството ми и без това страда от липса на уединение, за да стеснявам още повече рамките на личното ни пространство, ако ви е угодно. Аз общувам с вас посредством книгите си; нека и вие общувате с мен чрез тях. Това е напълно достатъчно. От името на Роланд и неговия катет — вече разтурен, кажете „сбогом“ — ви благодаря, задето дойдохте и споделихте приключенията им с мен. Нито един проект в живота ми не ми е коствал толкова усилия и знам (никой не знае това по-добре от мен), че не мога да го нарека напълно задоволителен. Нима има нещо, родено от въображението ни, което да е съвършено? Въпреки всичко не бих дал нито една минута от времето, в което живях в митичното къде и кога на Роланд. Онези дни в Средния и Крайния свят бяха необикновени. В тези дни въображението ми бе толкова живо, че можех да помириша праха и да чуя проскърцването на кожата.

Стивън Кинг

21 август 2004

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

Първа част: Малкият червен крал. Дан-тет

Първа глава. Калахан и вампирите

Втора глава. На гребена на вълната

Трета глава. Телефонното обаждане на Еди

Четвърта глава. Дан-Тет

Пета глава. В джунглата, необятната джунгла

Шеста глава. На Търтълбек Лейн

Седма глава. Събиране

Втора част. Синият рай. Девар-той

Първа глава. Девар-тет

Втора глава. Наблюдателят

Трета глава. Светещата жица

Четвърта глава. Вратата към Тъндърклап

Пета глава. Стийк-Тет

Шеста глава. Господарят на „Синия рай“

Седма глава. Ка-шум

Осма глава. Записки от Джинджифиловата къща

Девета глава. Следи по пътеката

Десета глава. Последно съвещание. (Сънят на Шийми)

Единадесета глава. Нападението над „Алгул Сиенто“

Дванайсета глава. Ка-тетът се разпада

Трета част. Сред изумрудено-златистата омара. Вес’-Ка Ган

Първа глава. Госпожа Тасенбаум потегля на юг

Втора глава. Вес’-Ка Ган

Трета глава. Отново в Ню Йорк. (Роланд удостоверява самоличността си)

Четвърта глава. Федик (две гледни точки)

Четвърта част. Бялата шир на Емпатика. Дондейл

Първа глава. Нещото под замъка

Втора глава. На Бедлендс* Авеню

Трета глава. Замъкът на Пурпурния крал

Четвърта глава. Кожи

Пета глава. Джо Колинс от „Одд’с Лейн“

Шеста глава. Патрик Данвил

Пета част: Аленото поле на Кан’-Ка Но Рей

Първа глава. Раната и вратата. (Сбогом, скъпа моя)

Втора глава. Мордред

Трета глава. Пурпурният крал и Тъмната кула

Сузана в Ню Йорк. Епилог

Открита. Кода

1

Приложение. Робърт Браунинг. „Чайлд Роланд Кулата достигна“

Послеслов

Заслуги