МЕГ КАБЪТ

ПЛЕННИЦА НА СМЪРТТА

Част 1 от „Царството на Хадес“

Превод от английски: Мариана Христова, 2013

chitanka.info

1

Със страх ще бяга тя,

дор падне в мрачний Ад, отдето

пръв път я вън извлече завистта.

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа.

Всичко може да се случи само докато мигнеш. Абсолютно всичко.

Едно. Две. Три. Мигни.

Едно момиче се смее с приятелките си.

Внезапно зейва кратер и разцепва земята. От него изскача мъж на гарвановочерна колесница, изкована в най-дълбоките бездни на ада, теглена от жребци с копита от стомана и очи от пламък.

Преди някой да успее да изкрещи предупреждение, преди момичето да може да се обърне и да избяга, трещящите копита го връхлитат.

Момичето вече не се смее. Сега крещи.

Но вече е късно. Мъжът се навежда от гарвановочерната си колесница, сграбчва го за кръста и го дръпва със себе си обратно в кратера.

Животът, такъв, какъвто го е познавало момичето, никога вече няма да бъде същият.

Но не се тревожете за него, няма нужда. То е просто героиня от книга. Казва се Персефона, а отвличането му от Хадес, бога на мъртвите, и отвеждането му да живее с него в подземния свят е било обяснението на древните гърци за смяната на сезоните. Това е един от митовете за природните явления.

Това, което се случи с мен, ли? То не е мит.

Ако преди няколко дни ми бяхте разказали история за момиче, което трябва да живее с мъж в подземния му дворец в продължение на шест месеца всяка година, щях просто да се разсмея. Какво? Смятате, че това момиче има проблеми? Ще ви кажа кой има проблеми: аз. И то доста по-сериозни от тези на Персефона.

Особено сега, след това, което се случи онази нощ на гробището. Имам предвид онова, което наистина се случи.

Полицаите си мислят, че знаят, разбира се. Както си мислят и всички в училище. Изглежда, че всеки на този остров си има теория.

Това е разликата между мен и тях. Всички те имат теории.

Аз обаче знам.

Така че на кого му пука какво се е случило с Персефона? В сравнение с това, което се случи на мен, то е нищо.

Всъщност Персефона е извадила късмет. Защото майка й дошла да я измъкне от неприятностите.

Мен обаче няма да ме спаси никой.

Така че послушайте съвета ми: каквото и да правите… не мигайте.

2

Както есенес, кога задухат вихри мразовити,

едно по друго капят в тъмний лес

листата, дорде оголее клоня.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Веднъж умрях.

Никой не е сигурен колко време съм била мъртва. Линията на електрокардиограмата останала равна повече от час.

Освен това съм имала и хипотермия. Точно затова — след като ме затоплили — дефибрилаторите и голяма доза епинефрин успели да ме върнат към живота.

Така поне казват лекарите. Аз имам друго обяснение на въпроса защо още съм сред живите.

Но се научих да не го споделям с хората.

Видя ли светлина?

Това е първото нещо, което всеки иска да знае, когато разбере, че съм умряла и съм се съживила. Първото, което седемнайсетгодишният ми братовчед Алекс ме попита тази вечер на партито на мама.

— Видя ли светлина?

Думите едва бяха излезли от устата му, когато баща му, вуйчо ми Крис, го плесна по тила.

— Ох! — потърка скалпа си Алекс. — Само я попитах дали е видяла светлина. Какво лошо има в това?

— Грубо е — отвърна кратко и ясно вуйчо Крис. — Този въпрос не се задава на хора, които са умирали.

Отпих от газираната вода, която държах в ръка. Мама не ме беше питала дали искам голямо парти „Добре дошла на Исла Хуесос, Пиърс“. Какво обаче можех да кажа? Тя изглеждаше толкова въодушевена. Очевидно бе поканила всички, които познаваше от едно време, включително цялото си семейство. Нито един член на това семейство не се бе местил от острова с площ три на пет километра, намиращ се близо до крайбрежието на Южна Флорида. На него бяха родени всички, с изключение на мама и по-малкия й брат Крис.

Само че вуйчо Крис не просто беше напуснал Исла Хуесос, за да отиде в колеж, да се ожени и да създаде дете, както бе направила мама.

— Но от злополуката минаха почти две години — възрази Алекс. — Не е възможно все още да е чувствителна на тази тема — продължи той и погледна към мен. — Пиърс — попита той със саркастичен глас, — все още ли си чувствителна, когато стане въпрос за факта, че си умряла, а после си се върнала към живота преди почти две години!

Опитах се да се усмихна.

— Няма проблеми — отвърнах.

— Нали ти казах — обърна се Алекс към баща си, а мен попита: — И така, видя ли светлина, или не?

Поех си дълбоко въздух и цитирах нещо, което бях прочела в интернет.

— Буквално всички ПБС ще ти кажат, че когато са умрели, са видели нещо и това нещо често пъти е някакъв вид светлина.

— Какво е ПБС? — попита вуйчо Крис и почеса главата си под бейзболната шапка на „Исла Хуесос Байт енд Такъл“.

— Някой, който е имал преживяване, близко до смъртта — обясних. Искаше ми се да можех да се почеша под деколтираната рокля без ръкави, която мама ми беше купила за вечерта. Стягаше ме прекалено силно в бюста. Но не мислех, че ще е възпитано, макар че вуйчо Крис и Алекс ми бяха роднини.

— О — отвърна вуйчо Крис, — ПБС. Разбирам.

Бях чела, че ПБС може да страдат от сериозни промени в характера и да срещнат трудности, приспособявайки се към живота след… ами, след смъртта. Проповедници от сектата на петдесетниците, които са се върнали от мъртвите, са се записвали в клубове по колоездене. Колоездачи в кожени дрехи са се вдигали от леглото и са се запътвали право към най-близката църква, за да се родят отново.

Помислих си, че като се има предвид всичко, съм се справила доста добре.

Макар че когато надзърнах в папките, които изпратиха от старото ми училище, след като предложиха на родителите ми да ми намерят „алтернативен метод за образование“ — а това бе учтив начин да кажат, че съм изключена след „инцидента“ миналата пролет, — видях, че Академията за млади дами „Уестпорт“ може да не е съгласна с мен:

Пиърс има навика да изключва. Понякога умът й просто се отплесва някъде. А когато реши да внимава, е свръхфокусирана, но като цяло не върху урока. Предлагаме тест на Векслер и тест за оценка на вниманието.

Този конкретен доклад обаче беше написан през семестъра непосредствено след злополуката — повече от година преди „инцидента“, — когато имах да се тревожа за по-важни неща от домашното. Онези мижитурки дори ме изритаха от училищната пиеса — „Снежанка“, — където ме бяха избрали за главната роля.

Как се беше изразила учителката ми по актьорско майсторство? А, да, струвало й се, че се идентифицирам прекалено с клетата немъртва Снежанка.

Честно, не виждам как по онова време можех да го избегна. Защото, освен че бях умряла, се бях родила богата като принцеса, благодарение на татко — той е главен изпълнителен директор на една от най-големите фирми за доставка на продукти и услуги за петролната, газовата и военната индустрия (всеки е чувал за компанията му, често говорят за нея по новините, особено напоследък). Освен това съм се родила и с външен вид на принцеса благодарение на мама. Наследила съм деликатната й костна структура, гъстата тъмна коса и широките тъмни очи…

За съжаление съм наследила и нежното й като на принцеса сърце. В крайна сметка точно то ме уби.

— И така, на края на тунел ли я видя? — поиска да разбере Алекс. — Светлината? Хората винаги казват така.

— Братовчедка ти не е тръгнала към светлината — сряза го баща му. Изглеждаше разтревожен под бейзболната шапка. — Ако беше тръгнала, сега нямаше да е тук. Спри да й досаждаш.

— Всичко е наред — усмихнах се на вуйчо Крис. — Нямам нищо против да отговарям на въпросите му.

Всъщност имах против. Но да стоя в задния двор с вуйчо Крис и Алекс, беше по-приятно, отколкото да съм вътре с цял куп хора, които не познавах. Обърнах се към Алекс и продължих:

— Някои хора наистина казват, че са видели светлина в края на тунел. Никой от тях не знае точно какво е това, но всички имат теории.

— Какви например? — настоя Алекс.

В далечината изтрещя гръм. Не беше много силен. Хората в къщата най-вероятно нямаше да го чуят сред целия този смях, плискането на падащата вода и музиката, която мама беше пуснала по вътрешно външните тонколони, проектирани — не особено умело — така, че да приличат на скали.

Аз обаче го чух. Беше отекнал след блясъка на мълния… и то не мълния, предизвикана от горещината, макар че в осем часа вечерта в началото на септември в Южна Флорида беше горещо колкото в Кънектикът по пладне през юли. Над морето бушуваше буря и се бе насочила към нас.

— Не знам — отвърнах. Сетих се за още неща, които бях чела. — Някои мислят, че светлината е пътека към друго духовно измерение, което е достъпно само за мъртвите.

Алекс се ухили.

— Супер! — каза той. — Перлените порти.

— Възможно е — вдигнах рамене. — Но учените казват, че светлината е халюцинация, произведена от невротрансмитерите в мозъка, които се задействат едновременно, когато умират.

В очите на вуйчо Крис се появи тъга.

— Обяснението на Алекс ми харесва повече — обади се той. — За Перлените порти.

Не исках да го карам да се чувства зле.

— Никой не знае със сигурност какво се случва с нас, когато умрем — казах бързо.

— Освен теб — изтъкна той.

Прекалено прилепналата ми бяла рокля ми се стори по-неудобна от всякога. Защото това, което видях, щом умрях, не беше светлина.

Нищо подобно.

Не ми беше приятно да лъжа вуйчо Крис. Знаех, че изобщо не трябва да говоря за това. Особено след като мама искаше всичко тази вечер да е идеално… не само тази вечер, а и отсега нататък. Наистина нямах намерение да я разочаровам. Беше направила всичко по силите си, беше купила къщата за един милион долара и бе довела със самолет прочутата си приятелка от Ню Йорк, за да я обзаведе. Беше си осигурила помощта на един ландшафтен архитект природозащитник, който засади задния двор с естествена растителност като иланг-иланг и жасмин. Жасминът цъфти през нощта, така че във въздуха винаги се долавяше лек аромат, малко като от реклама в списание за парфюми на знаменитости.

Беше ми купила дори „плажен круизър“ — колело с кош и камбана, — защото все още нямах шофьорска книжка. Беше боядисала стаята ми в успокояващо лавандуловосиньо и ме бе записала в същата гимназия, където самата тя беше учила преди двайсет години.

— Тук ще ти хареса, Пиърс — не спираше да повтаря мама. — Ще видиш. Ще започнем отначало. Всичко ще е страхотно. Знам го. Просто го знам.

Имах обаче основателна причина да вярвам, че нищо няма да е страхотно.

Само че пазех тази причина за себе си. Мама просто бе толкова щастлива. Дори бе наела професионална фирма за кетъринг за партито, за да приготви и сервира коктейлите от скариди и пилешките шишчета. Беше пуснала в басейна цяла флотилия свещи с ухание на цитронела, за да държи настрана комарите, а после бе включила водопада и бе отворила всички френски прозорци в къщата.

— Бризът е толкова приятен — не спираше да повтаря, като предпочиташе да не обръща внимание на огромните черни буреносни облаци, забулили нощното небе…

Както предпочиташе да не обръща внимание и на факта, че се бе върнала в Исла Хуесос, за да разшири проучването си върху любимите си розови лопатарки — те приличат на розови фламинго, само дето клюновете им са сплескани като лъжици — точно когато най-ужасното екологично бедствие в американската история бе убило повечето от тях.

О, както и на обстоятелството, че нейната умна, влюбена в животните дъщеря бе умряла и се бе върнала към живота не съвсем… нормална. И поради това бракът й с татко бе отишъл по дяволите. Процедурата по развода започна още докато бях в болницата — всъщност точно когато мама изрита татко от къщата, задето ми беше „позволил“ да се удавя. Той се пренесе в луксозния апартамент на последния етаж, който държеше, близо до сградата на компанията си в Манхатън, без да допуска, че година и половина по-късно все още ще го нарича свой „дом“.

— Много по-добре е да простиш и да забравиш, Пиърс — казваше той всеки път, когато се чуехме. — Тогава можеш да продължиш напред. Майка ти трябва да го разбере.

Само че изразът „да простиш и да забравиш“ ми изглеждаше съвсем безсмислен. Прошката ни кара да престанем да задълбаваме в дебрите на някой въпрос, което невинаги е здравословно (погледнете само родителите ми!).

Но ако забравим, няма да можем да се поучим от грешките си.

А това може да е смъртоносно. Кой го знае по-добре от мен?

Така че да простя ли? Да, татко, със сигурност.

Но да забравя?

Дори и да исках, не можех.

Защото имаше някой, който нямаше да ми позволи.

Не обвинявах мама, задето поиска да се върне на острова, където бе родена и израснала, макар че тук наистина бе безобразно горещо. Островът често бе помитан от урагани и около него можеше да се извиват облаци от загадъчни химикали така, както си представях злото, извило се от кутията, която клетата Пандора отворила за зла участ на целия човешки род.

Но ако, преди да се преместя тук, някой ми беше споменал, че на английски името на това място означава „Островът на костите“ — както и защо испанските изследователи, които са го открили, са го кръстили така, — навярно никога нямаше да се съглася с плана на мама: „Ще започнем отначало в Исла Хуесос“.

Още повече че е трудно да започнеш отначало точно на мястото, където си срещнал същия онзи човек, който продължава да се появява отново и отново, за да съсипва живота ти пак и пак.

Само че и това не можех да спомена пред майка ми. Фактът, че преди бях идвала на Исла Хуесос само веднъж, трябваше да остане голяма тайна („не лоша тайна, просто момичешка тайна между нас двете“, както винаги казваше мама).

Тайната се дължи на факта, че татко не може да понася семейството на мама, за което смята (не без известно основание), че гъмжи от осъдени престъпници и чудаци — а това не са най-подходящите ролеви модели за единственото му дете. Мама ме беше накарала да обещая никога да не му казвам за еднодневното пътуване дотук за погребението на баща й, когато бях седемгодишна.

Така че аз й обещах. Какво знаех тогава? Никога не казах на никого…

… и най-вече за това, което се случи след погребението, на гробищата. В името на истината, не ми мина през ума, че трябва да кажа на някого, тъй като нали баба знаеше всичко.

А бабите не допускат да се случи нещо лошо. Не и на единствените им внучки.

Така че аз не познавах никого на партито на мама, освен нея, Алекс и баба, които бяха седели на една пейка с мен в църквата по време на погребението на дядо. Това беше преди цяло десетилетие, когато братът на мама все още лежеше в затвора.

Вуйчо Крис не се приспособяваше много добре към живота „навън“. Например, изглежда, не знаеше какво да направи, когато някой от фирмата за кетъринг се приближеше, за да напълни отново чашата му с шампанско. Вместо просто да каже „Не, благодаря“, той викаше „Маунтин Дю“[1] и рязко дръпваше чашата си, така че шампанското се разливаше по плочите край басейна.

— Не пия — казваше смутено. — Само „Маунтин Дю“.

— Съжалявам, сър — отговаряше сервитьорът и поглеждаше смутено към растящата локва от „Вьов Клико“[2] в краката ни.

Реших, че харесвам вуйчо Крис, макар татко да ме бе предупредил, че веднага след освобождаването му той ще започне мрачна ера на терор и отмъщение.

Единственото, което го бях виждала да прави обаче, откакто бях дошла на Исла Хуесос (сега вуйчо живееше с баба, която се беше грижила за Алекс в негово отсъствие, защото майката на Алекс била избягала, когато той бил още бебе, след като вуйчо Крис влязъл в затвора), беше да седи на дивана и да гледа до втръсване синоптичната прогноза, отпивайки от чашата с „Маунтин Дю“.

И все пак в известен смисъл бащата на Алекс наистина ме плашеше: имаше най-тъжните очи, които бях виждала някога.

Освен може би у още един човек.

Само че аз усърдно се опитвах да не мисля за него. Точно както се опитвах никога да не мисля за онзи път, когато умрях.

Някои хора обаче правеха и едното, и другото извънредно трудни.

— Не всички, които умират и се връщат — обърнах се внимателно към вуйчо Крис, — минават през едно и също преживяване…

Точно докато го казвах, баба слезе по стъпалата на задната веранда, клатушкайки се на тънките си високи токчета. За разлика от вуйчо Крис и Алекс, тя бе положила усилие да се облече красиво в прозрачна розова рокля и да си сложи един от ръчно изтъканите от самата нея копринени шалове.

— Ето къде си била, Пиърс — каза тя с тон, който звучеше раздразнено. — Какво правиш тук? Всички тези хора вътре чакат да се запознаят с теб. Хайде, искам да поздравиш отец Майкълс…

— Хей — разведри се Алекс, — чудя се той дали знае.

— Какво да знае? — попита с объркано изражение баба.

— Каква е била светлината, която Пиърс е видяла, когато е умряла — поясни Алекс. — Мисля, че са били Перлените порти. Но Пиърс казва, че учените твърдят, че е… я повтори какво твърдят, Пиърс?

Преглътнах.

— Халюцинация — поясних. — Учените твърдят, че са получили същите резултати с изследвания на обекти, които не са умирали, като са прилагали върху мозъка им лекарства и електроди. Някои от тях също са видели светлина.

— Това ли правите, докато стоите тук? — баба изглеждаше шокирана. — Богохулствате?

След като умрях и се върнах към живота, оценките ми започнаха да падат главоломно. Точно тогава съветникът ми в Академията за млади дами „Уестпорт“, госпожа Кийлър, препоръча на родителите ми да намерят нещо, което да ме ангажира — нещо друго, освен учението. Децата, които не се справят добре в училище, често пъти въпреки всичко успявали в живота, увери тя родителите ми, стига да открият нещо друго, с което да се „ангажират“.

Най-накрая намерих нещо друго, освен учението — интерес, с който да се „ангажирам“. Същия, заради който ме изритаха от Академията за млади дами „Уестпорт“ и се озовах тук, на Исла Хуесос — острова, който някои хора наричат рай.

Сигурна съм, че хората, които наричат Исла Хуесос „рай“, никога не са срещали баба ми.

— Не — отвърна със смях Алекс. — Богохулство би било, ако кажем, че светлината идва измежду краката на новата им майка, докато се раждат в следващия си живот. Разбира се, ако беше хиндуистка, това изобщо нямаше да е богохулство.

Баба изглеждаше така, сякаш току-що бе глътнала лимон.

— Е, Александър Кабреро — остро отбеляза тя, — ти не си хиндуист. Освен това няма да е зле да си спомниш, че аз съм тази, която плаща вноските на тая купчина ламарини, която наричаш „кола“. Ако искаш да продължа да го правя, няма да е зле да си помислиш дали да не се държиш малко по-почтително.

— Съжалявам, госпожо — измърмори Алекс и наведе поглед към локвата от шампанско на земята. До него баща му направи същото, след като бързо свали бейзболната си шапка.

Баба хвърли поглед към мен и сякаш се насили да си придаде по-меко изражение.

— А сега, Пиърс — каза тя, — защо не влезеш и не поздравиш отец Майкълс? Ти не го помниш, разбира се, от погребението на дядо си, защото беше прекалено малка, но той те помни и много се радва, че ще се присъединиш към малкото ни паство.

— Знаеш ли какво? — отвърнах. — Не се чувствам добре.

Не се преструвах. Жегата започваше да ме задушава.

Искаше ми се да мога да разкопчая няколко от предните копчета на прекалено тясната ми рокля.

— Мисля, че имам нужда от въздух.

— Тогава влез вътре — подкани ме баба. Отново изглеждаше озадачена. — Където има климатик. Или щеше да има, ако майка ти не беше отворила всички врати…

— Какво съм направила този път, майко? — появи се на верандата мама и успя да грабне един коктейл от подноса на минаващ сервитьор. — О, Пиърс, ето къде си била. Питах се къде си изчезнала.

А после видя изражението на лицето ми и попита:

— Скъпа, добре ли си?

— Казва, че има нужда от чист въздух — отвърна баба, все още объркана. — Какво й става? Днес пила ли си е лекарството? Сигурна ли си, че Пиърс е готова да се върне в училище, Дебс? Нали знаеш как е. Може би трябва…

— Тя е добре, майко — прекъсна я мама. После се обърна към мен: — Пиърс…

Вдигнах глава. На светлината на верандата очите на мама изглеждаха по-тъмни от обикновено. Беше хубава и свежа в белите си дънки и свободната копринена блуза. Изглеждаше съвършена. Всичко щеше да е страхотно.

— Трябва да вървя — промълвих, опитвайки се да сподавя паническото ридание, което почувствах да се надига в гърлото ми.

— Тогава върви, скъпа — отвърна мама и се наведе от верандата, за да притисне ръка към челото ми, сякаш проверяваше дали имам температура. Миришеше както винаги, на парфюма си и нещо майчинско. Дългата й тъмна коса закачи голото ми рамо, докато ме целуваше. — Няма проблем. Само не забравяй да включиш фаровете на колелото си, за да те виждат хората.

— Какво? — попита невярващо баба. — Ще я оставиш просто да тръгне нанякъде с колелото? Насред партито! Нейното парти!

Мама не й обърна внимание.

— Не спирай никъде — заръча ми тя. — Не слизай от колелото.

Обърнах се, без да казвам нито дума повече на Алекс и вуйчо Крис, които се взираха изумени в мен, и се отправих към страничния двор — там бе паркирано новото ми колело. Не погледнах назад.

— И, Пиърс… — провикна се след мен мама.

Раменете ми се напрегнаха. Ами ако думите на баба я бяха накарали да промени решението си?

Но всичко, което добави тя, бе:

— Не се бави. Идва буря.

[1] Марка безалкохолна напитка. — Б.р. ↑

[2] Марка шампанско. — Б.р. ↑

3

И с глас извиках в таз опасност явна:

„Ти кой и да си,

призрак или жив човек, смили се!

Дай ти помощ беззабавна!“

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Всеки иска да повярва, че има нещо друго — нещо велико, — което го очаква от другата страна. Рай. Валхала[1]. Небеса. Или неговия следващ — да се надяваме, не толкова ужасен — живот.

Проблемът е, че аз съм била от другата страна. Знам какво има там.

И не е Раят. Поне не веднага.

Това е истина, която трябва да понеса сама, защото на малцината, с които я споделих, не им се случи нищо хубаво.

Ето защо понякога просто трябва да се махна, преди да кажа — или да направя — нещо, за което ще съжалявам. В противен случай ще се случи нещо лошо.

Ще се случи той.

Мама разбра. Не за него, разбира се — тя не знае за него, — но разбра нуждата ми да се махна. Затова ме пусна.

Докато се носех надолу по хълма от новата ни къща — вятърът в косата ми ме охлади незабавно, — можех да си мисля единствено за баба.

— Мъж ли? Какъв мъж?

Това отговори баба онзи ден у тях, щом станах от дивана, където гледах метеорологичната програма с вуйчо Крис, а после я последвах в кухнята, за да я попитам за погребението на дядо… и по-точно какво се бе случило на гробищата след него.

— Знаеш какво имам предвид — продължих. — Мъжът, за когото ти разказах. Онзи с птицата.

Така и не ни се удаде възможност да говорим отново за това. Не и от деня, в който се случи. Не само че този ден трябваше да е тайна само между момичета — мама и мен, — но и двете с баба никога повече не се озовахме в една стая благодарение на татко.

Докато годините минаваха, това, което действително се случи онзи следобед на гробищата, започна да ми прилича все повече на сън. Вероятно наистина е било само сън. Как можеше нещо от това наистина да се бе случило? Беше невъзможно.

А после умрях.

И осъзнах, че това, което бях видяла онзи ден на гробището, не само не е било сън, но е било най-важното нещо, което ми се бе случвало през целия ми живот. Е, поне до момента, в който сърцето ми спря.

— Излез навън и си поиграй малко — беше ми казала баба. — В момента майка ти е заета. Когато свършим, ще дойда да те взема.

Двете с мама стояха в кабинета на гробаря след погребението и подписваха последните документи за гроба на дядо.

Може би съм била малко нервна. Мисля, че съборих нещо от бюрото на гробаря. Няма да се учудя, ако наистина е било така. Като братовчед ми Алекс, който също беше там, и аз открай време имах проблем с концентрацията.

За разлика от Алекс обаче резултатът от моя проблем беше, че ме наблюдаваха доста по-малко. Защото бях момиче, а в каква беда може да се забърка едно момиче?

Спомням си как мама вдигна глава от документите, които попълваше заедно с баба, и ми се усмихна през сълзи.

— Всичко е наред, скъпа — каза тя. — Излез навън. Само не се отдалечавай. Всичко ще се оправи.

Не се отдалечих. По онова време винаги слушах майка си.

Намерих гълъбчето на десетина метра от кабинета на гробаря. Куцаше по пътеката между гробовете и едното му крило се влачеше след него, очевидно бе счупено. Незабавно хукнах след него, за да го вдигна, защото знаех, че ако го занеса при мама, тя ще може да помогне. Майка ми обичаше птиците.

Но в крайна сметка само влоших нещата. Птицата се паникьоса и полулитна-полуподскочи към стената на една близка крипта. Блъсна се в тухлите.

А после просто остана да лежи. Когато изтичах до нея, с ужас осъзнах, че е мъртва.

Естествено, избухнах в плач. И без това се чувствах натъжена — току-що бях присъствала на погребението на дядо, когото не познавах, а после ме бяха изгонили от кабинета на гробаря за лошо поведение. А сега и това.

Точно тогава видях мъжа да върви по пътеката. В моите очи на първокласничка той изглеждаше невъзможно висок, почти великан, дори след като коленичи до мен и ме попита защо плача.

Когато си спомня за това сега, осъзнавам, че е нямал и двайсет години. Изобщо не е бил мъж. Но като се има предвид колко висок беше и че бе облечен целият в черно, ми се стори много по-стар от действителната му възраст.

— Опитвах се да помогна — промълвих. Думите ми бяха почти неразбираеми от риданията. Посочих към птицата. — Беше ранена. Но после я уплаших и направих всичко още по-зле. А сега е мъртва. Беше зло-злополука.

— Разбира се, че е било злополука — съгласи се той, наведе се и вдигна в длан крехкото неподвижно телце.

— Не искам да отида в ада! — изстенах.

— Кой казва, че ще отидеш в ада? — попита объркано той.

— Там отиват убийците — осведомих го през сълзи. — Така ми каза баба ми.

— Да, но ти не си убийца — увери ме той. — И мисля, че разполагаш с много време, преди да започнеш да се тревожиш къде ще отидеш, след като умреш.

Не биваше да говоря с непознати. Родителите ми ми бяха набили в главата това правило.

Но този непознат изглеждаше много мил. А и майка ми беше съвсем близо, само на другия край на пътеката, вътре в кабинета. Сигурна бях, че съм в безопасност.

— Да й намерим ли ковчег? — попитах и посочих към птицата. Изгарях от желание да споделя знанието, което бях получила на погребението този следобед. — Когато умрем, трябва да ни сложат в ковчег и после никой никога няма да ни види.

— Някои от нас — поправи ме непознатият с леко суховат глас. — Не всички. И да, предполагам, че можем да я сложим в ковчег. Или пък да я съживя. Кое предпочиташ?

— Не можете да я съживите — възразих аз, толкова стресната от въпроса, че забравих да плача. Той галеше птичката, която без съмнение беше мъртва. Главичката й висеше от върховете на пръстите му, а вратът й беше счупен. — Никой не може да го направи.

— Аз мога — увери ме той. — Ако искаш.

— Да, моля ви — прошепнах и мъжът прокара ръка над птичката. Миг по-късно главичката на гълъбчето се вдигна, очите му светнаха, то изпърха и се отлепи от ръцете на мъжа. Със силни махове на крилете се изгуби в ясното синьо небе.

Бях толкова възхитена, че извиках:

— Направете го пак!

— Не мога — отвърна той и се изправи. — Тя си отиде.

Обмислих думите му, после се пресегнах да взема ръката му и започнах да я дърпам.

— Можете ли да го направите и с дядо ми? Току-що го положиха там… — посочих към крипта от другата страна на гробището.

Той отвърна благо:

— Не. Съжалявам.

— Но майка ми толкова ще се зарадва! Баба също. Моля ви! Ще ви отнеме само един миг…

— Не — повтори мъжът. На лицето му бе започнала да се изписва тревога. Той отново коленичи до мен. — Как се казваш?

— Пиърс — отвърнах. — Но…

— Е, добре, Пиърс — каза непознатият. Забелязах, че очите му имат същия цвят като зъбците на кънките ми за лед в Кънектикът. — Дядо ти щеше да се гордее с теб. Но е по-добре просто да го оставиш там, където е. Майка ти и баба ти може да се стреснат, ако го видят да се разхожда напред-назад, след като вече е бил погребан, не мислиш ли?

Не бях помислила за това, но навярно беше прав.

Точно тогава баба дойде да ме търси. Мъжът я видя. Трябваше да я е видял, както и тя него, защото си размениха по едно учтиво „Добър ден“, преди мъжът да се обърне и след като се сбогува с мен, да се отдалечи.

— Пиърс — каза баба, когато стигна до мен. — Знаеш ли кой беше този?

— Не — отвърнах, но й разказах всичко за него и за чудото, което беше извършил.

— И хареса ли го? — попита баба, когато приключих задъхания си разказ.

— Не знам — отвърнах, озадачена от въпроса. Той бе съживил мъртва птичка! Но бе отказал да направи същото за дядо, така че имаше проблем.

Баба се усмихна за пръв път този ден.

— Ще го харесаш — обеща тя.

После ме хвана за ръката и ме поведе обратно към колата, където чакаха мама и Алекс.

Помня, че погледнах назад. От мъжа нямаше и следа. Видях само алените цветчета по извиващите се клони на коледната звезда, която висеше като балдахин над главите ни и гореше като фойерверк на фона на ясното синьо небе…

Но сега, също като всички други, на които разказах какво бях видяла, когато умрях — не светлина, а човек, — баба настоя, че съм си въобразила всичко.

— Разбира се, че на гробищата не е имало мъж, който да съживява птички — каза тя онзи ден, докато бяхме в нейната кухня, и поклати глава. — Къде се е чуло и видяло подобно нещо? Знаеш ли, Пиърс, тревожа се за теб. Постоянно си фантазираш… а чух, че от злополуката насам си се влошила. И не мисли, че ще се оправиш само с красотата си. Майка ти има и красота, и мозък, а виж какво й се случи? Всичко е чудесно, всичко е прекрасно, докато господин Паралия не реши да остави детето ти да се удави…

— Бабо — прекъснах я, като се опитвах да запазя гласа си равен, — как можеш да кажеш, че мъжът не е бил там, когато ти самата ме попита дали го…

— Наистина се надявам, че в новото училище ще ти потръгне, Пиърс — прекъсна ме баба. — Защото определено успя да изгориш мостовете към предишното, нали така? — Тя натика в ръцете ми един поднос. — Сега занеси това на вуйчо си, преди да е умрял от глад. Не е слагал нищо в уста от закуска.

Излязох — след като занесох сандвичите, разбира се, — качих се на колелото си и се отправих към къщи. Струваше ми се, че трябва да го направя, преди да се е случило нещо ужасно. Сякаш винаги когато се ядосвах, се случваха лоши неща. Неща, за които нямах вина. По-добре беше да си тръгна, преди да е станало още по-лошо.

Преди да се е появил той.

Сега отново бях на колелото си, само че този път просто въртях педалите, без да имам наум някаква конкретна посока. Просто трябваше да се махна… от баба. От въпросите. От целия този шум на партито. От плискането на водопада в този басейн… особено в този басейн.

За разлика от „инцидента“ миналата пролет в старото ми училище, тук „злополуката“ беше по моя вина. Спънах се — в собствения си шал — и си ударих главата, а после паднах в дълбокия край на басейна ни в Кънектикът. Опитвах се да спася ранена птица… да, още една.

Тази птица оцеля, при това без помощта на непознатия от гробищата на Исла Хуесос.

Аз обаче не извадих този късмет.

Температурата на водата, когато паднах в нея, беше също толкова парализираща, колкото и ударът по тила. Водата бързо се просмука в зимното палто и ботушите ми и краката и ръцете ми натежаха ужасно. Не можех да плувам дори кучешката, камо ли нормално. Тежкото брезентово платнище, което татко бе забравил да прикрепи над басейна, незабавно пропадна под тежестта ми, омота се около тялото ми и ме задуши като прегръдката на питон.

Бях прекалено далеч от стълбичката или от стъпалата, за да доплувам до тях, а бях обременена и от дрехите, както и от платнището, което ме дърпаше надолу. Дори и да успеех да стигна до стъпалата, съмнявам се, че щях да имам сила да се изкача нагоре по тях.

Но направих всичко възможно. Удивително е какво може да стори едно петнайсетгодишно момиче, дори такова със субдурален хематом, когато отчаяно се опитва да остане живо.

По това време татко водел конферентен разговор от кабинета си в другия край на къщата. Бил забравил, че мама е в библиотеката, където тя работеше по приключването на дисертацията си, посветена на чифтосването на розовите лопатарки, и че не съм отишла у най-добрата си приятелка Хана или в приюта за животни, където помагах като доброволка. Забравил бил и че икономката има почивен ден.

Точно както бе забравил да спомене на когото и да било, че два метални нита, които трябваше да държат платнището на басейна на място, са ръждясали през зимата.

Не че щеше да има голямо значение — поне за мен, — ако татко си бе спомнил някое от тези неща или дори ако в този момент не говореше по телефона. Така и не успях да извикам за помощ. В истинския живот удавянето не е като във филмите. По времето, когато в контузения ми череп навлезе мисълта, че съм в беда, тежестта от цялата вода, която бях погълнала след шока от студа (беше февруари все пак), вече бе тласнала тялото ми към дъното на басейна като камък.

След първоначалната паника и болка там долу ми се стори доста спокойно. Чувах единствено собственото си дишане и шума от мехурчетата, които излизаха от гърлото ми… като и едното, и другото ставаха все по-слаби и все по-нарядко.

Тогава не знаех, че това се дължи на факта, че умирам.

Следобедната светлина — проникваща през листата, които вятърът бе издухал по повърхността на водата — образуваше красиви шарки по пода на басейна край мен. Напомняха ми на начина, по който слънчевите лъчи се процеждаха през стъклописите на прозорците в църквата, където се състоя погребението на дядо ми. Макар че не трябваше да говоря за този ден, никога не го забравих, не забравих и колко много плакаха мама и баба по време на службата…

Нито пък забравих колко силно стискаше ръката ми баба, докато ме отвеждаше от гробищата след това, и колко червени бяха онези цветчета по клоните на коледната звезда на фона на небето над главите ни…

… червени като пискюлите на краищата на шала ми, които се издуваха и покриваха лицето ми, докато лежах умираща на дъното на басейна.

Може би затова, когато ги видях отново, след като се отдалечих от партито — не пискюлите, разбира се, а цветчетата на коледната звезда, — набих спирачките на колелото.

Не бях осъзнала, че съм стигнала чак до гробищата. Краката ми ме бяха отвели тук несъзнателно.

Знаех защо, разбира се. Не се случваше за пръв път.

Откакто бях дошла на Исла Хуесос, неведнъж бях минавала с колелото през гробищата — мама дори ги беше включила в малката разходка за „ориентиране“, когато пристигнахме. Понеже всички ковчези се намираха в крипти и гробници над земята, гробищата се бяха превърнали в една от най-големите забележителности на острова. Оказа се, че ако погребеш трупове на място, редовно наводнявано от урагани, всички скелети ще изскочат изпод земята. След което ще видиш останките на любимите си хора да висят по дървета и огради или дори да лежат на брега, като нещо, излязло от филм на ужасите.

— Ето защо — осведоми ме мама — испанските изследователи, които открили този остров преди петстотин години, го кръстили Исла Хуесос — Островът на костите. Когато стигнали тук, той бил осеян с човешки тела, навярно от буря, разровила някое индианско погребално място.

Но макар че след пристигането си на Исла Хуесос бях минавала с колелото няколко пъти през гробището, така и не успях да намеря дървото, което бях видяла онзи ден, като седемгодишна. Не и преди нощта на партито.

И точно това ме накара да го направя.

— Не спирай никъде — беше казала мама. — Не слизай от колелото. Наближава буря.

Сега, когато стоях пред коледната звезда, видях, че бурята, която щеше да ни връхлети, не беше само тази, за която говореше мама.

Беше нещо много, много по-лошо.

Повечето от цветчетата от дървото бяха нападали по земята. Сухи и нагърчени, те лежаха около краката ми като червен килим и си шепнеха едно на друго, докато вятърът не ги вдигнеше и не ги разпилееше още по-нататък по павираната пътека.

Криптата под дървото не изглеждаше кой знае колко по-различна от деня на погребението на дядо ми. Тук-там хоросанът все още се ронеше, оголвайки тухли, червени като цветчетата под краката ми.

Най-голямата разлика беше, че сега можех да видя име, гравирано с печатни букви над входа към криптата — порта от ковано желязо с волута.

Нямаше дата. Само име.

ХЕЙДЪН.

Когато бях на седем, не бях забелязала името. Умът ми бе зает с прекалено много други неща. Бях минавала през гробището толкова пъти и миналата седмица, без да разпозная дървото — до тази вечер.

— Не е бил истински, Пиърс.

Това каза не само баба онзи ден в кухнята; повтаряха го всички онези психиатри, при които след злополуката започнаха да ме влачат горките ми родители — те не искаха да повярват на информацията, която не спираха да получават от учителите ми: че оценките на безценната им дъщеря са малко над средно и дори на средно ниво.

Често срещано е пациенти, загубили електрическа дейност в сърцето или в мозъка си за някакъв интервал от време, да казват, че са имали халюцинация по времето, когато линията на кардиограмата е била равна.

Но за душевното ми здраве бе жизненоважно — не спираха да ми повтарят всички онези лекари, — да не забравям, че е било само сън.

Да, изглеждало е много истинско. Но не можех ли да разбера, повтаряха ми те, че е възможно неща, за които бях чела в книгите в училище или бях гледала по телевизията, или може би бях видяла години по-рано, да са присъствали във видението, което получих по време на преживяването си, близо до смъртта, макар че аз така и не казах на никого от тях какво точно се бе случило на погребението на дядо.

Беше важно да запомня всичко това, както и факта, че докато се е случвало, съм била в състояние да контролирам собствените си действия. Това бе явлението, познато като „сънуване наяве“. Ако това, което ми се случи, е било истина, е нямало да мога да се измъкна от човека, който ме е държал в плен.

Така че нямаше за какво да се тревожа! Той нямаше да се върне за мен. Защото беше само плод на въображението ми.

Седях пред всички онези психиатри и кимах. Бяха прави. Разбира се, че бяха прави.

Но вътре в себе си изпитвах такова… съжаление към тях.

Защото стените зад бюрата на тези лекари бяха отрупани с толкова много дипломи и научни степени, поставени в рамка — някои от същите онези университети от Бръшляновата лига[2], които сега пораждаха такова отчаяние у родителите ми, тъй като аз изобщо нямаше да успея да вляза в някой от тях.

И точно това ме натъжаваше най-много. Защото родителите ми не можеха да разберат, че това нямаше значение — всички тези дипломи, всички тези степени.

А тези доктори изобщо не знаеха какво говорят.

Защото аз разполагах с доказателство. Винаги бях разполагала с него.

Докато стоях пред криптата под коледната звезда, аз откопчах първите копчета на прекалено тясната рокля, която мама бе предложила да нося на партито, и притиснах пръсти към него. Можех да го извадя по всяко време във всеки един от онези кабинети, да им го покажа и да заявя:

— Сънуване наяве? Наистина ли? Какво тогава е това, докторе?

Но никога не го направих. Просто го задържах там, където го пазех винаги, прибрано под дрехата ми.

Защото — при все че не ми вярваха — всички онези лекари наистина се опитваха да ми помогнат. Изглеждаха толкова симпатични.

Не исках да им се случи нищо лошо.

А бях открила по трудния начин, че на хората, които проявяваха по-голям интерес към висулката ми, им се случваха лоши неща.

Ето защо след този случай не я показах на никого. Дори на баба, след като ми каза онова в кухнята. Не че и да го бях направила, това щеше да промени мнението й.

Едва когато застанах там, пред криптата, където се бяхме срещнали, внезапно осъзнах, че може би аз съм тази, която кара лошите неща да се случват.

Защото се бях върнала. Не само се бях върнала от мъртвите — бях се върнала на същото място, откъдето бе започнало всичко.

Какво изобщо правех тук? Наистина ли бях толкова луда, колкото твърдяха всички в Кънектикът? Намирах се съвсем сама на гробищата след смрачаване. Трябваше да се измъкна оттук. Трябваше да избягам. Всяко косъмче по тялото ми беше настръхнало и ми казваше да бягам.

Но разбира се, вече бе много късно. Защото някой идваше към мен и изсъхналите цветчета хрущяха на пътеката под краката му, докато се приближаваше.

Кости. Точно това наподобяваше звукът от газенето на цветовете. На пращенето на малки кости.

О, Боже! Защо мама ми беше разказала тази история? Защо не можех да имам нормална майка, която да разказва нормални истории за феи кръстници и стъклени пантофки, вместо за човешки останки и скелети, разпръснати по брега?

Дори нямаше нужда да се обръщам, за да видя кой е. Знаех. Разбира се, че знаех.

И все пак, щом наистина се обърнах и видях лицето му, нададох писък, който можеше да събуди и мъртвите.

[1] В скандинавската митология Царството на убитите, където живеят душите на храбрите воини. — Б.р. ↑

[2] Включва едни от най-престижните университети в САЩ. — Б.р. ↑

4

Гладът разгаряше свирепостта,

с коя фучеше страшно и към мене

вървеше право с зяпнали уста.

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Той изглеждаше също толкова стъписан, колкото и аз.

— Какво правиш тук?

Гласът му звучеше като онзи гръм, чието приближаване можех да чуя при всяко блясване на светкавица над върховете на палмите — там, където надвисналите сиви буреносни облаци се блъскаха един в друг.

Опитах се да кажа нещо, но от устните ми излезе единствено въздух.

Това всъщност не трябваше да ме изненадва толкова, защото още от мига, в който чух мама да казва думите „Исла Хуесос“, част от мен знаеше, че моментът ще настъпи. Струва ми се, че по някакъв странен начин дори съм искала да се свърши с всичко. Защо иначе главата ми щеше да казва на краката да продължават да въртят педалите към гробището?

Не главата ми. Сърцето. Десетсантиметровата кардиологична игла, която бяха забили в гърдите ми? Да, тя може и да бе накарала сърцето ми да забие отново, но това не означаваше, че то не беше останало разбито.

Прочистих гърло и опитах отново. Надявах се, че той не вижда колко силно треперят коленете ми под роклята.

— Съ… съжалявам — започнах. — Съжалявам, че извиках. Стресна ме. Не бях… Не исках… Двете с майка ми току-що се преместихме тук.

Последните думи излязоха от устата ми толкова бързо, че бяха почти нечленоразделни.

— На Исла Хуесос — продължих. — Тя иска да започне отначало тук заради… е, добре, нали знаеш.

Гласът ми секна. Не обичах да говоря за това, което се бе случило в старото ми училище в Уестпорт.

А и какъв смисъл имаше да му казвам? Той беше там.

Той просто се взираше в мен. Изражението му ми подсказваше с абсолютна сигурност, че никак не се радва да ме види. Разбира се, аз току-що бях изкрещяла право в лицето му. Подобни неща рядко печелят симпатиите на хората. Особено на мъжете, предполагам.

— Не съм виновна аз — добавих. Сърцето ми биеше толкова силно, че вече почти не чувах вятъра, който люшкаше палмовите клонки над главите ни, нито щурците и цикадите между криптите, които се издигаха сред сенките край нас. — Тя иска да спаси птиците. Какво трябваше да кажа аз?

Гласът ми изобщо не приличаше на моя собствен. И нищо чудно. Кое момиче е способно да говори нормално с човек с такава външност, който гледа заплашително надолу към него? Беше толкова висок — метър и деветдесет или метър и деветдесет и пет, почти тридесет сантиметра по-висок от мен, — а бицепсите и раменете му бяха толкова широки, че спокойно щеше да се класира сред нападателите на футболния отбор на всеки колеж в страната… При посещенията си при татко бях изтърпяла достатъчно мачове, за да мога да различа този тип фигура.

Само дето на тоя свят нямаше жив треньор, който да го вземе поради очевидния му проблем с поведението. Черните дънки, тясната черна тениска, черните ботуши и покритите с пресичащи се белези кокалчета — при това не само неговите собствени — безпогрешно издаваха, че няма да играе почтено. Дори косата му, падаща небрежно на гъсти, дълги кафяви вълни край лицето и врата му, сякаш крещеше „Тъмен субект!“.

Освен очите му. Сиви като облаците над главите ни, те винаги горяха със силен пламък, който ми бе трудно да забравя… а повярвайте ми, не е като да не се бях опитвала.

Но сега не беше така. Сега очите му изглеждаха лишени от израз, празни като дупки от куршум. Човек почти би могъл да каже, че са… ами, мъртви.

Зачудих се какво ли се е случило с него, за да предизвика тази промяна. Аз със сигурност не бях виновна. Не съм такова момиче.

Гласът му обаче не беше мъртъв. Беше изпълнен със сарказъм.

— Имам предвид — каза той, — какво правиш тук, сега, тази вечер? На гробищата. След залез-слънце.

Преглътнах с усилие.

Разбира се. Разбира се, че знаеше какво правя на Исла Хуесос.

Той, изглежда, винаги знаеше къде съм и какво правя. Навярно бе видял кацането на самолета ми. Навярно бе видял как свалям чантите си от лентата с багажа, а мама ми помага да ги изтъркалям до колата. Запитах се дали не е гледал как се борим да ги вдигнем в багажника на нейния хибриден автомобил, защото бяха толкова тежки. Колко мило от негова страна да ни предложи помощта си!

Можех буквално да почувствам гнева, който се излъчваше от тялото му на вълни.

Знаех, че го бях наранила веднъж (в своя защита ще отбележа, че той ме нарани пръв. Беше ме накарал да повярвам, че ме държи в затвор, а това е углавно престъпление. Бях проверила).

Но като се има предвид фактът, че оттогава се бе появил два пъти, за да ми спаси живота — или поне предполагам, че си е мислел, че прави точно това, — бях решила, че ми е простил.

Да, но сега в очите му нямаше и капка топлина, камо ли разкаяние заради това, което се бе опитал да ми причини. Така че сигурно грешах.

— Виж… — казах и гласът ми бе малко рязък, аз също бях ядосана. Той нямаше право да е толкова груб. Беше ме стреснал и аз бях изкрещяла.

Но какво — през цялото време беше знаел, че съм на острова, и нито веднъж не се отби да каже „здрасти“? Не че предпочитах да го е направил, защото май всеки път, когато се появеше, някой пострадваше. И все пак!

— Просто бях наблизо, затова реших да се отбия да се уверя, че всичко, което се случи помежду ни, е… нали разбираш — продължих и осъзнах, че съм се закопала сериозно. Защо не бях послушала мама да не слизам от колелото? — Да се уверя, че никой на никого не се сърди.

Той продължаваше да ме гледа.

— Никой на никого не се сърди — повтори.

— Точно така — потвърдих. Нещата се развиваха още по-ужасно, отколкото можех да си представя. А както вече стана ясно, носеше ми се славата на човек с доста развинтено въображение. — Вече ти простих за това, което ми стори. Просто исках да се уверя, че разбираш… това, което ти причиних… това, което се случи, когато… нали знаеш. Когато си тръгнах. Не беше нищо лично.

— О, разбирам — увери ме той. Гласът му беше също толкова студен като погледа. — Беше абсолютно обективна. Взе решение. След което го изпълни. — Сви рамене и скръсти ръце на гърдите си. — Без изобщо да се замислиш за последствията.

Ужилена от преднамереното му напомняне за поведението ми онзи ден — Беше абсолютно обективна. Взе решение. След което го изпълни, — аз почувствах как очите ми се наливат със сълзи.

О, Господи. Сега щях и да се разплача пред него? Мама искаше всичко да е идеално. Е, това със сигурност беше идеално.

— Бях само на петнайсет — заявих и се опитах да се овладея без особен успех. Бях репетирала този разговор в главата си толкова пъти, че трябваше вече да съм запаметила всичко наизуст. Проблемът, разбира се, беше, че в истинския живот разговорите с него никога не бяха такива, каквито бяха в главата ми. — Кой е готов за такова обвързване на петнайсет!

— Седемнайсет ти звучи по-добре, така ли? — попита многозначително той.

— Какво? — извиках ужасена. — Не!

— Е, добре — отвърна, — за човек, който твърди, че не е готов да умре, определено го показваш по интересен начин.

Вперих поглед право в тези мъртви очи.

— Какво означава това?

— Означава само, че повечето хора, които ценят живота си поне малко, не се разхождат из гробищата след мръкване. Но пък какво, в крайна сметка говорим за теб.

На осемдесетте декара земя, върху които се простираха гробищата на Исла Хуесос, нямаше никакви охранителни камери или пазачи. Гробарят си тръгваше към къщи веднага щом станеше шест часът, както ми бе съобщил кисело една вечер, след като ме изрита (и ме сгълча, задето използвам „святото място като улица“), докато заключваше портата на гробищата.

Така че, ако той наистина решеше да ме отведе със себе си обратно в своя свят — а бях сигурна, че има силата да го направи (освен ако не се намереше пияница, легнал да спи зад някой гроб наблизо, за да чуе писъка ми и да се обади на 911), никой нямаше да дойде да ме спаси.

Добър вечер. Днес стават десет години от загадъчното изчезване на седемнайсетгодишната Пиърс Оливиера, която се изпари без следа от малкия остров край Флорида Исла Хуесос по време на привидно невинна разходка с колело пред една гореща септемврийска вечер…

— Заплашваш ли ме? — попитах остро и сложих ръце на хълбоците си, като се опитвах да изглеждам по-смела, отколкото се чувствах. Защото това, което изпитвах, беше абсолютен ужас.

Не осъзнавах, че докато говореше, се бе приближил към мен — бях забравила, че притежава способността да стъпва леко като котка, когато реши. Този път изсъхналите листа от коледната звезда не бяха издали нито звук под ботушите му със стоманени подметки — не и преди да се озове на две педи от мен.

Колкото повече се приближаваше, толкова по-силно биеше сърцето ми. Не само заради това, което се боях, че може би замисля да ми стори, а и защото забелязвах всички онези негови черти, които бяха така дразнещо привлекателни.

Отблизо очите му бяха толкова светли, колкото моите бяха тъмни… само че, както знаех, моите бяха топлокафяви, изпъстрени с кехлибарени и медени точици, както самият той ме бе осведомил веднъж, в един по-нежен момент помежду ни.

Което, като се замислех, не бе точно комплимент, защото и кехлибарът, и медът са лепкави, лигави вещества, по които залепват насекомите.

Неговите очи бяха изпъстрени с точици от нещо, което е точно противоположно на тези вещества — стомана, един от най-коравите метали на земята.

Факт, който не беше труден за забелязване, когато лицето му се намираше само на сантиметри от моето.

— Да те заплашвам ли? — повтори той и сведе поглед към мен. — С какво? Какво бих могъл да ти сторя? Не си мъртва. Поне вече не.

Рязко си поех дъх и заповядах на пулса си да не удря толкова шумно, защото внезапно стана очевидно какво ще се случи: той щеше да ме целуне…

… или може би, както осъзнах с разочаровано изпърхване на сърцето, нямаше да го направи.

Бях възприела погрешно фокуса на вниманието му. Той се взираше не в устните ми, а в нещо по-надолу… в мястото, където роклята ми зееше отворена благодарение на факта, че бях разкопчала копчетата отпред.

Интересът му бе привлечен от нещо, лежащо в тази дупка и увиснало на златната верижка, която не бях сваляла от деня на смъртта ми.

То би трябвало да защитава от злото човека, който го носи. Поне така ми беше казал, когато ми го даде.

Но тази вечер определено не ми беше помогнало — нито пък някой друг път, доколкото знаех.

Едва когато се озовах застанала пред него в гробището и лекият му дъх погали бузата ми, осъзнах, че нито веднъж не бях го попитала дали може да взема камъка със себе си в този свят. Не беше кражба, поне не точно, защото той ми го беше дал.

Но бях сигурна, че този подарък вървеше ръка за ръка с определени условия и едно от тях беше да остана в неговия свят, а…

Ами, това не се случи.

Без изобщо да помислиш за последствията — бе казал той.

Стомахът ми се сви. Бързо скръстих ръце на гърдите си, за да прикрия и камъка, и всичко друго, което се случваше под горната част на роклята ми.

— Още го пазиш — прошепна той.

Гласът му вече не звучеше като гръмотевица. Звучеше точно така, както в деня на първата ни среща, когато беше толкова добър към мен и ме успокои.

— Разбира се, че още го пазя — отвърнах, объркана от изненадата му. Какво си мислеше той — че в минутата, в която се разделя с него, ще хвърля камъка под някой валяк, или какво?

А после прехапах долната си устна. Той май имаше право да си мисли, че може да не съм поискала да запазя какъвто и да било предмет, напомнящ ми за деня, в който умрях… или за него. Навярно наистина беше малко глупаво, че не го хвърлих в океана, както направи старицата от филма „Титаник“. Всяко друго момиче щеше да го направи. Всъщност повечето момичета навярно щяха да го продадат, като се има предвид колко ми казаха, че струва.

Аз обаче не бях направила нито едното, нито другото. Какво означаваше това?

Нищо. Със сигурност не значеше, че изпитвам някакви особени чувства към него. Наистина щях да съм луда, ако изпитвах, като се има предвид какво ми бе причинил. О, боже, моля те, не му позволявай да си помисли, че затова съм запазила камъка!

Но тогава защо мисълта да му го върна ме караше да изпитвам… ами, леко гадене? Трябваше да чувствам единствено облекчение.

Неохотно посегнах и извадих верижката. Кръглият многофасетен диамант — сега сив като облаците над главата ни и голям колкото едро зърно грозде — изпадна от сигурния си пашкул и успя да намери начин да проблесне дори в тази бурна нощ. Облаците все още не бяха закрили луната.

Когато той видя какво правя, сякаш зърнах как някой отваря със замах кепенците на къща, затворена през сезона на ураганите. Цялата предпазливост изчезна от лицето му. Дори животът се завърна в тези очи, които доскоро изглеждаха мъртви.

Беше прав да се учудва, че още пазя диаманта.

Кой се разхожда наоколо, нахлузил на врата си спомен от деня, в който е умрял?

Навярно трябваше да се върна при всички онези психиатри и този път да им кажа цялата истина.

Но каква полза щеше да има?

Това можеше да ми помогне. На тях обаче със сигурност нямаше.

— Ъъъ… — подех колебливо. „Направи го!“ — прокънтя насърчително в главата ми гласът на мама. Само че тя дори не знаеше откъде е висулката. Ако й кажех, и тя като всички останали щеше да си помисли, че съм луда. — Искаш ли си я… обратно?

Едва не умрях, докато задавах този въпрос. Но си казах, че е дошло времето. Време за ново начало.

През всичките тези дни, докато криех диаманта под блузите си, се бях опитвала да предпазя другите.

Но ако трябваше да съм честна пред себе си, аз се опитвах да предпазя и него. Защото толкова обичах камъка, че чак беше нелепо. Бях се влюбила в този камък още от мига, в който го зърнах за пръв път, в мига, в който той ми го даде.

Но не исках и последствия. Нито за мен. Нито за него. За никого.

Издърпах верижката от шията си, без да ми пука, когато се заплете в дългата ми коса. Опитвах се да го направя колкото се може по-умело и деликатно. Защото в Академията за млади дами „Уестпорт“ — от която, вярно, ме бяха изритали, но какво от това! — преподават до припадък умелост и деликатност, когато трябва да се справяш с други хора или с трудни теми. Ето защо баща ми настояваше да отида там веднага след детската градина. Беше чул за училището от някой от клиентите си и се надяваше, че там щяха да ми попречат да стана същата като него.

До момента нещата не изглеждаха обещаващи.

Направи го!

Протегнах висулката към него, без да си направя труда да махна заплелите се в нея косми.

— Няма нищо — казах и се проклех наум, задето не можех да накарам гласа си да спре да трепери. Както и пръстите си. Имаше ли как той да види това на лунната светлина? Това и сълзите в очите ми? — Можеш да си го получиш обратно. Знам, че изобщо не трябваше да го вземам. Съжалявам за всички… последствия, които съм предизвикала. Но всичко стана толкова бързо. Е, ти го знаеш. Все едно — добавих в опит да разведря ситуацията с малко хумор, — сега поне няма да ти се наложи да вървиш след мен навсякъде.

Дори да се бях опитвала да намеря възможно най-неподходящото нещо, което да кажа и направя, нямаше да се справя по-добре. Само след миг кепенците, които се бяха отворили, когато той видя, че все още пазя висулката, се затръшваха обратно над лицето и очите му.

Той грабна висулката от ръката ми и попита остро:

— Да вървя след теб ли? Така ли го наричаш?

Примигнах, поразена от реакцията му.

Толкова за сръчността и деликатността. Както и за чувството за хумор.

— Дадох ти това… — размаха той колието пред лицето ми и дълбокият му глас ме шибна така, както дъждът, който вече чувах да удря по мангровите дървета по-навътре на сушата — … защото, както си мислех, че съм ти обяснил ясно, то дава на човека, който го носи, закрила от злото. Нещо, от което, трябва да добавя, ти, изглежда, имаш нужда повече от другите. Защото всеки път, когато те срещна, си в някаква смъртна опасност. Но тъй като ти очевидно не ме искаш — нито мен, нито него — в живота си, ще ти предложа нещо. Спри да идваш тук. И спри да го носиш.

След думите „спри да го носиш“ той се обърна и го захвърли — захвърли красивото ми колие — колкото можеше по-надалеч. То се понесе през нощното небе и се приземи някъде в необятната тъмнина на гробището на Исла Хуесос.

Не трябваше да изпитвам чувството, че го гледам как захвърля сърцето ми.

Но се почувствах точно така.

5

Там сияйните са негови палати,

отдето над вселената владей;

блажени, на които над челата

безсмъртната му слава тамо грей!

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Когато го видях за втори път след онзи ден на гробищата с баба, бях мъртва.

Разбира се, казах първото, което изричат всички, когато отворят очи след удар по главата и поглъщане на четири литра вода от басейн, последвани от равна линия на електрокардиограмата.

— Къде съм?

Защото вече не бях на дъното на басейна ни… макар че все още носех дрехите, с които паднах вътре. Сега бяха мокри и полепваха по мен като вледеняваща втора кожа. Не бях нито на болнична количка, нито в линейка.

Вместо това се намирах в просторна подземна пещера, която сякаш нямаше край, на брега на ветровито езеро.

Но не бях сама.

— Име?

Един мъж, висок и облечен в черно, чу моето „Къде съм?“, обърна се към мен и вдигна сияещия таблет, който държеше в дланта си.

Бях прекалено замаяна и успях само да отговоря:

— Пиърс Оливиера.

— Ето натам — посочи той, след като нанесе името ми.

Погледнах в указаната посока. Осъзнах, че стоим сред тълпа от, както ми се стори, хиляди хора — повечето възрастни, но имаше и такива на моята възраст или дори по-млади, — които до един изглеждаха нещастни също като мен.

Просто не бяха подгизнали до кости или замаяни от силен удар по главата.

Но също като мен бяха насочвани към едната от две колони. Насочваха ги огромни мъже, целите в черно. Изглеждаха така, както по-големите момичета в училище, които ходеха с влак до Ню Йорк, за да се промъкнат незабелязано в нощните клубове, описваха пазачите там — мускулести, плешиви, целите облечени в черна кожа и покрити с татуировки. С други думи, суперстрашни.

За разлика от най-добрата ми приятелка Хана, аз обаче така и не събрах смелост да се опитам да се промъкна в някой клуб, преди да съм навършила пълнолетие. Нямах фалшива лична карта. Аз едва си спомнях къде държа истинската.

Така че не посмях да противореча на мъжа пред мен. Двете опашки се виеха към езерото, в което се врязваха два дока. Едната беше извънредно дълга, а другата — малко по-къса. Мъжът сочеше към втората.

— Остани в същата колона — изръмжа той. Това беше заповед.

Без да кажа нищо, забързах към края на по-късата опашка, прекалено уплашена, за да издам звук.

Едва когато се озовах зад дребна, мила на вид старица, я потупах по рамото и казах:

— Извинете, госпожо?

Тя се обърна. Имаше най-сбръчканото лице, което бях виждала някога. Сигурно бе поне на сто години.

— Да, скъпа? О, погледни се само! Цялата си мокра!

— Добре съм — излъгах. Треперех толкова силно, че зъбите ми тракаха, макар и леко. — Само се питах… знаете ли къде сме?

— О, да, скъпа — озари ме тя с широка усмивка. — Чакаме да се качим на лодката.

Дори не знаех какво трябва да отговоря. Това сън ли беше? Но ако беше сън, как бе възможно да мога да изцедя водата от шала си и да усетя как капките се процеждат през пръстите ми?

— Къде отива лодката? — попитах.

— О, не знам — отвърна старицата и отново ми се усмихна мило. — Никой не иска да ни каже нищо. Но мисля, че сигурно отива на някое прекрасно място. Защото виж — всички там сякаш отчаяно искат да се наредят на тази опашка.

Тя посочи към по-дългата опашка, отдалечена на няколко десетки метри от нашата.

Вярно беше. Хората в тази колона, очевидно чули същото, което и старицата, само дето не се разбунтуваха в стремежа си да избягат от своята опашка и да дойдат в нашата. Някои от плешивите татуирани мъже в черни кожени якета трябваше да ги отблъскват назад като бодигардове на рок концерт, които се опитват да удържат недисциплинирани фенове.

— Хей — обади се мъжът, който чакаше зад мен. Беше по-възрастен от мен, но по-млад от старицата. Може би беше на двадесет и няколко. — Имате ли обхват? — вдигна той мобилния си телефон. — Нямам никакъв обхват.

Потупах джобовете на палтото си. Бяха празни. Разбира се, че телефонът ми не беше у мен. Обикновено го нямаше в кошмарите ми.

— Съжалявам — казах. — Нямам…

И точно тогава го зърнах. Високият мъж, целият в черно — черни ботуши, черни кожени ръкавици, черно кожено яке, — който препускаше в галоп към мястото на размириците, яхнал грамаден черен кон.

Веднага го познах, макар че бяха минали толкова години. През тялото ми премина вълна на облекчение. Най-после познато лице!

Може би точно затова не се поколебах дори когато видях как всички други се разпръсват, за да му направят път: измъкнах се от колоната и тръгнах към него.

— О, скъпа, на твое място не бих го направила — провикна се след мен старицата.

— Няма нищо — отвърнах през рамо. — Познавам го!

— Това е лудост — чух как измърморва мъжът зад мен (тогава не подозирах колко често ще чувам тази реплика по-късно). — Да се самоубие ли иска?

Не бяха събрали две и две. И аз не бях.

Не и тогава.

„Някои хора се плашат от конете — казах си, докато тичах по пясъка към конника. — Затова, за разлика от мен, те се ужасиха толкова.“

Освен това конят по нищо не приличаше на този на най-добрата ми приятелка Хана. Той се казваше Двойно предизвикателство и неговото спокойствие — съпротивляваше се и на най-лекия скок — може би беше една от причините, поради които сега Хана предпочиташе да прекарва голяма част от времето си на игрището като част от училищния отбор по баскетбол, да обикаля из моловете с надеждата да зърне някой от приятелите на по-големия си брат или дори да ходи по нощни клубове, вместо в конюшнята. Името на Двойно предизвикателство започваше да се превръща в нещо като шега. В него нямаше нищо предизвикателно.

За този кон обаче беше предизвикателство само дори да го погледнеш, камо ли да се доближиш до него.

Предполагам, че точно затова моето приближаване го стресна.

Единственото, което казах, беше „Хей“ в опит да привлека вниманието на ездача му — точно докато той крещеше на всички от другата опашка да си останат по местата, нареждане, дадено с такъв суров тон, че ги уплаши достатъчно, за да се подчинят.

Нямах представа, че подобен брутален тон може да излезе от устата на благия мъж, когото си спомнях от погребението на дядо ми — този, който бе съживил птичката. Стоях неподвижно, вцепенена от страх… докато не зърнах как черни като въглен копита разцепват въздуха само на сантиметри от главата ми. Конят се изправи на задните си крака и изпръхтя яростно.

Тогава се наведох, уплашена за живота си, и притиснах ръце към лицето си, за да предпазя очите. В следващия миг тези огромни копита отново се стовариха с трясък на земята. Навсякъде се разлетя пясък, а аз се хвърлих долу, за да спася живота си.

Точно тогава пещерата се изпълни с шум, силен като най-ужасната гръмотевица, която бях чувала някога. Не бях сигурна дали е истинска гръмотевица, или шумът от тялото на коня, който се удари в брега: един от задните му крака се бе подхлъзнал на пясъка отдолу.

Мъжки глас изкрещя нещо. Щом вдигнах поглед от мястото, където клечах, за да не ме смачкат, осъзнах, че викът бе дошъл от ездача. Беше извикал името на коня — Аластор, доколкото чух — и изритваше ботушите си от стремената, докато конят се опитваше да се изправи на крака.

Едва тогава осъзнах — с физически шок, който ме разтърси почти колкото бурната реакция на коня, — че това не беше кошмар. Ако беше, досега щях да съм се събудила. Нямаше да усещам вкуса на пясък в устата си.

А мъжът, когото бях видяла в деня на погребението на дядо, нямаше внезапно да се извиси над мен, вперил в лицето ми сребърни очи, в които нямаше и намек, че ме е познал… нито пък нещо човешко.

Едва тогава забелязах, че у него има нещо — нещо друго, освен този ужасен глас, което бе различно. Не, нямам предвид, че той беше различен…

Аз бях.

Вече не бях на седем години.

Той обаче бе съвсем същият, както онзи ден на гробищата. Тъмната коса. Святкащите очи. Огромната височина… само дето сега не ми се стори такъв великан, както тогава.

Как бе възможно, след като от последния път, когато го видях, бяха минали толкова години?

— Добре ли си? — попита той с глас, който прозвуча някак по-ужасно — по-висок и по-авторитетен — от гръмотевицата, раздрала пещерата само преди секунди.

— Така… така мисля — промълвих, като се борех с желанието да скоча и да побягна. Сърцето ми се бе качило в гърлото. Посегнах, поех ръката му и му позволих да ме вдигне на крака. Кожата му беше дразнещо топла и суха, като се има предвид, че моята беше точно обратното. — Ти добре ли си?

Той ме погледна невярващо. Пламтящите му очи сякаш ме поглъщаха цяла.

— Аз дали съм добре? — попита. — Можеше да те сгазя! А ме питаш дали аз съм добре?

— Върху теб ли се превъртя? — попитах и хвърлих нервен поглед към коня му, който тропаше с копито по земята на няколко метра от нас. Един от стражите го държеше — едва-едва — за юздата. Този кон трябваше да е поне отчасти клайдсдейл[1]. И отчасти дявол.

Господарят му сякаш нямаше желание да обсъжда каквито и да било наранявания, които можеше да е получил от предизвикания от мен инцидент.

— Добре съм! — тросна се той. — Ти обаче трябва да се научиш да следваш инструкции. Думите „стой си в своята опашка“ нищо ли не означават за теб?

Пусна ръката ми и обви своята около предмишницата ми. В следващия момент осъзнах, че ме влачи обратно към опашката. Не към онази, от която бях дошла.

Към другата.

Опитах се да кажа нещо. Наистина. Но мисля, че шокът от всичко случило се най-после започваше да ми се отразява. Можех единствено да се взирам в него. Очите му бяха със съвсем същия цвят като шурикена[2], който един клиент, японски военен, бе подарил на баща ми. Когато татко за пръв път отвори кутията пред мен, цветът на остриетата бе събудил у мен слаб спомен.

Едва сега осъзнах какъв е бил този спомен.

Той.

— Никога не ги докосвай — предупреди ме татко. Сякаш някога бих поискала да ги докосна… преди той да го каже.

Тогава обаче изпитах странна нужда да извадя едно от оръжията от специалното чекмедже, в което ги държеше татко, и да го запратя към дънера на старо дърво в задния ни двор. Татко трябваше да използва плоски клещи, за да го извади — толкова дълбоко се бе забило. След това той прибра остриетата на сигурно място в кабинета си — освен когато ги вадеше, за да ги изпробва самият той срещу дървото с желание да види дали може да ги забие така, както аз. За свой ужас, не успя.

Сега за пръв път ми се стори, че знам откъде е дошло това обсебващо желание да докосна звездите на татко въпреки предупреждението му.

— Не си прави труда да ме гледаш така — предупреди ме мъжът, който ме държеше в плен. — Няма да подейства. Отдавна се занимавам с това. Знам всички трикове. Няма полза да ме гледаш с тези големи кафяви очи и да пърхаш с мигли, гарантирам ти.

Примигнах. На мен ли говореше? Очевидно. Аз бях единственият човек, когото влачеше нанякъде.

Трикове ли? За какво говореше?

Все още не съм сигурна как успях да съставя думи, камо ли цяло изречение, под тежестта на този заплашителен поглед.

Но предполагам, че когато си съвсем подгизнал, отчаян, ужасен и сам, осъзнаваш, че нямаш какво повече да губиш.

— Н-не знам за какво говориш — изпелтечих. Не можех да запазя гласа си по-спокоен от пръстите ми, които не спираха да треперят. — Н-не знам никакви трикове. Не исках да стряскам коня ти. И съжалявам, ако си пострадал. Но трябваше да говоря с теб…

— Вече е късно — отвърна сковано той, загледан право пред себе си. — Освен това днес вече чух всички обяснения, които мога да издържа. След като веднъж съм взел решение, това решение е окончателно. Не правя изключения… дори за момичета, които изглеждат като теб.

— Разбирам — отвърнах, въпреки че и представа нямах за какво говори. Какво решение? И момичета, които изглеждат като мен? Навярно изглеждах абсолютно жалка в подгизналите ми дрехи. Косата ми вероятно висеше на миши опашници. Това ли имаше предвид? — Но не това исках да…

Приближавахме другата опашка. Видът й изобщо не ми хареса. Тук нямаше никакви мили старици. Никой не се опитваше да включи телефона си.

Вместо това хората си разменяха юмруци и си скубеха косите в опит да си пробият път покрай пазачите и да се доберат до другата опашка.

Нещата се влошиха още повече, когато след секунда прокънтя сигнал. Един ферибот — голям колкото този, с който едно лято с родителите ми бяхме отишли до Мартас Винярд, достатъчен, за да побере стотици хора с колите им — се приближаваше с пухтящ мотор към дока. Той се бе насочил към опашката, на която се бях наредила преди малко.

В пещерата премина вълна на очакване. Шумът стана почти непоносим. Някой от грубиянската опашка успя да се отскубне и се стрелна право през пътя ни, което ме накара да загубя и бездруго несигурното си равновесие. Мъжът, който ме държеше в плен, ме обгърна закрилнически с ръка, за да не падна.

— Аз ще отида на нейно място — крещеше мъжът от колоната, — ако тя дойде тук!

Един от стражите го хвана, преди да стигне далеч, и го повлече обратно въпреки крясъците му.

— Но това не е честно! — крещеше той. — Защо да не мога да отида на нейно място?

Непознатият от гробищата, който бе видял цялата тази сцена, погледна надолу към мен.

— Откъде дойде? — попита подозрително той.

— Точно това се опитвам да ти кажа — промълвих и очите ми се наляха със сълзи. — Не ме ли помниш?

Той поклати глава. Но вече не ме стискаше толкова силно.

— Това съм аз — продължих. Вбесяваше ме фактът, че при всяка наша среща плачех. Но това може би щеше да освежи паметта му. — Аз, от гробището на Исла Хуесос, в деня на погребението на дядо ми. Ти съживи една умряла птичка…

Цялото му изражение се промени. Студеният блясък изчезна от сивите очи и те внезапно станаха също толкова нежни, колкото при първата ни среща.

— Това ти ли си?

Дори гласът му се бе променил. Звучеше почти човешки.

— Да — усмихнах се въпреки сълзите. Видях, че най-после бях достигнала до него. Може би — само може би — все пак всичко щеше да се оправи. — Това съм аз.

— Пиърс — каза той. Можех буквално да видя как споменът се връща. — Казваше се… Пиърс.

Кимнах. Сега сълзите нахлуваха в очите ми толкова бързо, че трябваше да посегна и да ги избърша.

— Пиърс Оливиера.

На това ужасно място да чуя името си от неговите устни, беше така приятно, фактът, че усетих нещо познато, когато край мен всичко бе толкова отвратително, бе по-чудесен, отколкото мога да го опиша. Трябваше насила да се спра, иначе щях да го прегърна с всички сили. Все пак вече не бях на седем.

А той вече не бе благият чичко, на който ми бе заприличал някога; чичкото, който правеше вълшебни номера с гълъбчета.

Поради което останах на разстояние от него.

— Мисля, че е станала грешка — казах, когато той ме пусна, бръкна в джоба на якето си и извади един от малките таблети, каквито имаха и всички стражи. Разбрах, че търси името ми. — Точно затова толкова се радвам, че те намерих. Наистина не мисля, че трябва да съм тук. Не се обиждай, но това място… — думите се изтърколиха, преди да ги спра — … каквото и да е, е ужасно. Ти ли го ръководиш, или какво?

Имах чувството, че е така, но това не ми попречи да го обидя заради управленските му качества — лош навик, наследен от баща ми, който никога не се колебаеше да върне пържола или бутилка вино, които не му харесваха.

— Защото тук наистина има нужда от малко обновяване — продължих, докато той все още четеше това, което бе написано на таблета, каквото и да беше то. — Няма никакви табели, нищо, което да подсказва къде сме или кога тръгва следващият ферибот, а и мисля, че няма да можем всички да се поберем на този тук. Освен това е много студено, телефоните нямат обхват и… — направих крачка към него, така че стражите да не могат да чуят следващите ми думи, макар да бях сигурна, че с всички онези шумни протести зад гърба ни и тракането на веригата на котвата, докато фериботът спираше от другата страна, никой не можеше да чуе и звук — … хората, които организират колоните… много са груби.

— Съжалявам — каза той и пъхна таблета обратно в джоба си, след което свали якето си и го уви около тялото ми, като го придърпа за яката — заедно с мен — по-близо до себе си. — По-добре ли е така?

Бях леко стъписана, че бе изтълкувал толкова поотделяше пара от телесната му топлина. Кимнах. Той не беше пуснал яката.

Чувствах се странно да стоя толкова близо до него. Той без съмнение не беше никакъв благ чичко. Беше доста удобна.

— Нямах предвид само себе си — поясних по-бавно. — Всички тук откачат от ужас. Освен това им е мокро и студено.

Посочих към опашката, която не пускаха да достигне до току-що спрелия на брега ферибот.

— Какво им става?

Той погледна в посоката, в която сочех, а после обратно към мен. Все още ме държеше за яката на якето си, за да го задържи плътно притиснато към раменете ми.

— Не се тревожи — каза. Изражението му обаче отново бе станало сурово, а очите му бяха сиви като буреносни облаци, сякаш не обичаше да обсъжда тази тема. — И за тях идва лодка.

— Да, но въпреки това заслужават по-добро отношение — възразих и потръпнах, когато още един мъж се опита да се отскубне и да хукне към ферибота, преди пазачът да го спре със сила. — Те не са виновни…

Той се приближи към мен още повече и закри от очите ми гледката на случващото се пред ферибота.

— Искаш ли да отидеш на друго място? — попита. — Някъде далеч оттук? На топло?

— О! — възкликнах и почувствах как ме залива вълна на облекчение. Той бе разбрал, че е станала грешка. Щеше да я поправи. Щях да си отида вкъщи. — Да, моля те.

А после примигнах. Защото така правят човешките същества, особено след като са плакали.

Но когато отворих очи, не си бях у дома. Не бях и на брега на езерото.

А това, за което се надявах, че е краят на преживения от мен кошмар, се оказа само началото.

[1] Порода тежки товарни коне — Б.пр. ↑

[2] Японско оръжие с форма на звезда. — Б.р. ↑

6

Бедите, що смущават ти духът

за да избегнеш — с благ вид отговори, —

ти требува да хванеш други път.

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Вместо у дома или край езерото, се намирах в голяма, красиво обзаведена стая.

Конят бе изчезнал. Пазачите — също. Брега на езерото го нямаше. Всички онези хора — хората, които чакаха на опашките — също се бяха изпарили.

Вятърът обаче продължаваше да духа. Той издуваше леко дългите прозрачни бели завеси, които висяха пред елегантните арки, прорязващи едната стена на стаята.

Но вятърът бе единственото, което ми се стори познато. Всичко друго край мен — леглото с бели чаршафи и тъмен тежък балдахин в единия край на стаята; двата трона край дългата банкетна маса пред огромна камина в другия; богато украсените старинни гоблени, изобразяващи средновековни сцени, окачени на различни места по гладките стени от бял мрамор; дори белият диван, на който седях — всичко това ми беше чуждо. Никога през живота си не го бях виждала.

Това беше сън. Трябваше да е сън.

Само че всичко — бълбукането на водата във фонтана в двора отвъд арките; мекотата на кожената покривка под странно защо босите ми крака; мирисът на горящо дърво в камината — всичко изглеждаше толкова истинско.

Най-истински обаче беше той. Седеше до мен на дивана.

— Така по-добре ли е? — попита ме.

Гласът му вече не кънтеше като гръмотевица. Тембърът му бе плътен — като кожата, в която краката ми потънаха в момента, в който скочих на тях.

А аз го направих в мига, в който той проговори.

Какво ставаше? Вдигнах трепереща ръка, за да отметна част от дългата си — сега вече суха — коса от лицето и пред очите ми проблесна нещо бяло. Погледнах надолу.

Вече не носех неговото яке или мокрите студени дрехи. Бях облечена в някаква рокля. И нямам предвид болничен халат. От кръста нагоре беше прилепнала по тялото ми, а полата стигаше почти до пода. Смътно ми заприлича на одеждите, които носеха девойките на гоблените по стените. Щеше да изглежда много на място в ежегодния котильон[1], който организираха за жените от висшата класа в Академията за млади дами „Уестпорт“.

Това вече трябваше да е сън.

Но защо тогава сърцето ми биеше толкова силно?

Той беше станал от дивана, след като аз скочих. Сега стоеше и гледаше надолу към мен с изражение, което мога да опиша само като обезпокоено.

— Нали точно това искаше? — попита той. — Вече ти е топло и си суха. Нали каза, че искаш да се махнеш от там?

Зяпнах го с отворена уста, неспособна да проговоря.

Бях десетокласничка от Кънектикът, която току-що бе мигнала и се бе озовала в спалнята на деветнайсет-двайсетгодишен младеж.

Нима не разбираше защо това ме притеснява?

— Тук си на сигурно място, нали знаеш? — увери ме той.

Преди си мислех, че съм на сигурно място в задния ни двор, и вижте какво излезе от това.

— Не разбирам — казах, когато най-после си възвърнах дар слово. Дори тогава гласът ми прозвуча по-жално от всякога. Трябваше да седна. Сигурна бях, че съм получила някакъв удар или нещо такова. — Какво става? Къде сме? Кой си ти?

Предполагам фактът, че изобщо бях успяла да продумам, го накара да реши, че съм добре, защото се отдалечи от мен и тръгна към масата.

— Джон — подметна той нехайно името през невъзможно широкото си рамо. — Казвам се Джон. Не ти ли го казах предишния път? Мислех, че съм.

Джон? Казваше се Джон?

Може би си бях ударила главата по-силно, отколкото си мислех, и бях получила амнезия или нещо подобно. Може би съм била на парти с маскарадни костюми — това обясняваше робата, — а това момче беше някой от приятелите на брата на Хана, а аз просто съм забравила.

Само че тази теория изобщо не обясняваше случката на гробищата с баба.

Джон. Казвам се Джон.

— Как… как го направи? — попитах с треперещ глас. — В един момент бяхме тук, край езерото, а в следващия…

— О! — вдигна рамене той. — Една от работните ми привилегии, предполагам. — Издърпа единия от двата стола, които наподобяваха тронове. — Сигурно си уморена. Не искаш ли да седнеш? Освен това съм сигурен, че си гладна.

Едва когато го каза, осъзнах, че наистина е така. Само като погледнах към планините от зрели праскови, сочни ябълки и кехлибарено грозде в онези искрящи сребърни купи — да не споменаваме бистрата вода в кристалните бокали, толкова студена, че виждах как по стените им се стичат капки от кондензацията — … ами, не беше лесно да остана на мястото си, особено при положение че краката ми трепереха.

Баща ми обаче ме бе предупредил за подобни ситуации. Е, може би не точно за тази. Но ми беше казал никога да не приемам храна — или напитки — от непознати.

Особено млади непознати от мъжки пол. Дори такива, които познавах отпреди.

— Работни привилегии ли? — попитах, без да помръдвам от мястото си. Умът ми сякаш не можеше да възприеме какво се случва. Защото се случваха прекалено много неща, прекалено бързо. — Каква работа? Не разбирам. Все още не си ми казал къде точно се намирам. И кои бяха всички онези хора?

— О, там навън ли? — Сега тези сиви очи, насочени към мен, не изглеждаха като буреносни облаци, не бяха и изпъстрени с пръски стомана. Бяха изпълнени единствено с… ами, съжаление. Това бе единствената дума, с която можех да ги опиша. — Съжалявам за всичко. Това, в което те обвиних преди — беше непростимо от моя страна. Просто никога не съм срещал момиче като теб. Поне не от дълго време.

— Момиче като мен ли? — повторих. Спомних си какво беше казал, докато ме влачеше към другата опашка… онази с грубияните. — Какво означава това?

— Нищо — отвърна бързо той. — Исках само да кажа, че не ми се случва често да срещна момиче с твоята… природа.

— Какво знаеш ти за природата ми? — попитах. Гласът ми все още трепереше. Бях сигурна, че ме обзема истерия, макар че вече не бях мокра и в стаята беше много по-топло, отколкото преди, при езерото. — Ти изобщо не ме познаваш. При последната ни среща бях седемгодишна. Преди малко дори не ме позна, докато не ти казах коя съм, а дори и тогава трябваше да ме провериш на машинката си. Какво пишеше там за мен…

— Това беше комплимент — уточни той и пусна облегалката на стола, на който искаше да седна. Направи крачка към мен с обърнати длани, сякаш се опитваше да успокои пони. — А ти не си се променила толкова, колкото си мислиш. Все още имаш най-големите очи, които съм виждал някога. Топли са, знаеш ли. Като мед.

Не можех да не забележа, че неговите собствени очи бяха със същия цвят като купите с всички тези плодове. Съвсем същия.

— Ти обаче си се променил — казах.

Не беше комплимент и той сякаш го разбра. Трябваше да го е разбрал дори и само поради факта че на всяка крачка, която правеше към мен, аз правех отбранителна стъпка назад… поне докато не се блъснах в дивана. Сега нямаше къде да ида, затова погледнах към него и сърцето ми се качи в гърлото. В какво се бях забъркала? Изобщо не биваше да му позволявам да ме отвежда от езерото?

Всъщност — отвърна той и застана толкова близо до мен, че почувствах топлината, която се излъчваше от тялото му, — изобщо не съм се променил. Нито пък ти. Продължаваш да молиш другите за услуги. При последната ни среща ме помоли да съживя една птичка. После дядо ти. А сега, в този момент, продължаваш да говориш за всички други. Те са мокри, на тях им е студено. Те заслужават по-добро отношение. Това каза. Дали аз съм добре? Това искаше да разбереш, когато конят ми едва не те сгази. Дали аз съм добре. Знаеш ли колко пъти някой ме е питал дали съм добре, откакто дойдох тук?

Преглътнах. Лицето му се намираше само на сантиметри от моето. Миризмата на горящо дърво беше много силна. Не знаех дали идва от него, или от камината. Може би и от двете.

— Нямам представа — отвърнах.

— Никога — заяви той. — А се занимавам с това от дълго време. Всички други казват: „Мокър съм. Студено ми е“. Никой никога не се е интересувал от моето здраве. Не и ти обаче. Теб те е грижа. Не само за птичките и конете, а и за хората. И заради това — продължи той и се наведе още по-опасно близо — предполагам, че много хора ги е грижа за теб.

За миг си помислих, че ще ме целуне. Бях почти сигурна. Устата му беше съвсем близо до моята и той бе протегнал дългата си мускулеста ръка, сякаш щеше да я обвие около мен.

Бях чувала за хора, които се влюбват от пръв поглед. Това, което беше казал за впечатлението ми, че се е променил, беше истина: изглеждаше зашеметяващо с тази тъмна коса, падаща по лицето му, и контраста със светлосивите очи. Не беше точно красив, но бе човек, от когото, ако го видиш в мола или някъде другаде, няма да можеш да откъснеш поглед.

Поне аз не бих могла.

Той обаче не ме целуна. Оказа се, че се протяга за нещо на една лавица над главата ми. Беше малка дървена кутия. След като я свали, хвана ръката ми, повдигна я и каза:

— Ела, седни до мен. Само за малко.

Сърцето ми все още биеше лудо от мисълта, че може да ме целуне. Не че исках да го направи. Не исках дори да сядам до него. Просто не желаех да изглеждам нелюбезна, особено след като се опита да ме придърпа обратно към масата.

Какво друго можех да направя? Би било неучтиво да откажа да му правя компания. Не бе направил нищо, с което да ме нарани, освен че ми се разкрещя, задето бях станала причина конят му да се подхлъзне и може би да се нарани, а после да изляза от опашката, на която трябваше да чакам. Да не забравяме, че той управляваше това място, каквото и да беше то. Тук аз бях само гостенка. Трябваше да чакам.

Въпреки това, докато сядах на стола, който ми бе предложил, казах колкото се може по-любезно:

— Виж, това беше много мило от твоя страна. Надявам се всичко да се уреди с работата или, ъъъ, каквото там правиш. Много ти благодаря за поканата да… — Кое време беше, така или иначе? Нямах представа. Наоколо нямаше никакви часовници, а светлината, която проникваше през прозрачните бели завеси, беше розова, точно като край езерото. Цялата пещера сякаш бе окъпана в розово сияние. Време за обяд ли беше? Или за вечеря? Нямах представа. — Благодаря за поканата да хапна заедно с теб. С удоволствие бих останала, но…

Докато говорех, той бе поставил пред мен кутията, която бе свалил от лавицата, и сега вдигна капака.

Тя лежеше вътре. Погледнах към нея и дъхът ми секна. Не съм от момичетата, които си падат по бижута. Но това тук беше различно.

— Харесва ли ти? — попита той. Звучеше почти… нервен, в известен смисъл. Което, като се има предвид колко самоуверен — или дори авторитарен — човек изглеждаше, бе доста необичайно. — Не е нужно да я вземаш, ако това те кара да се чувстваш неудобно или ако просто не ти харесва.

Камъкът се приземи с меко тупване върху гръдната ми кост.

Защото, разбира се, аз бях кимнала в отговор на въпроса дали висулката ми харесва. Бях онемяла, замаяна от желание.

А после — естествено — той се бе приближил отзад към стола ми, за да закопчае колието на врата ми.

Никога през живота си не бях виждала нещо толкова красиво. Камъкът имаше цвета на буреносен облак… опушеносив по ръбовете, а в средата бе невероятно тъмносин, почти черен.

Той бе пълната противоположност на блестящите бели диаманти солитер или яркосините сапфири, които всички други момичета от училище получаваха за рождените си дни от „Тифани“.

Направо можех да ги чуя как казват в един глас: „Сиво. Сивото е толкова типично за Пиърс“.

— Отива ти — каза отсечено той. Гласът му отново трещеше като гръмотевица. Той прочисти гърло. — В мига, в който те видях там долу, си помислих за него. Само че изобщо не ми хрумна… ами, изобщо не ми хрумна, че ти ще се окажеш ти или че ще поискаш да дойдеш тук с мен.

Нямах представа за какво говори. Върху белия корсаж на роклята ми камъкът беше в същия цвят като Лонг Айлънд Саунд по време на буря. Напомни ми за гледката, която виждах през прозореца на моята стая.

— Знаеш ли нещо за цветните диаманти? — попита той.

Поклатих глава, все още занемяла от красотата на подаръка му. Той кимна и продължи:

— Те са във всички цветове, които можеш да си представиш. Розови, жълти, червени, зелени, черни, сиви… но са много редки. Всеки оттенък на синьо, като този тук, е особено желан. Мъже са убивали за сини диаманти. Разбираш ли, камъните като този са заровени толкова дълбоко в земната кора, че е почти невъзможно да бъдат открити. Познати са само два или три, големи почти колкото този.

Посегна иззад облегалката на стола и повдигна тежкия камък от мястото, на което висеше.

Все още не бях сигурна какво ми се беше случило. Но от всичко станало до момента — ударът по главата; борбата в басейна; събуждането в някакъв странен свят, покрит от розово небе, изваяно от камък; натъкването на човек, когото бях срещнала, когато бях само на седем, който се оказа, че не само притежава силата да съживява мъртви птички, но и магически да транспортира момичета от едно място на друго — точно това сега бе ударът, който най-накрая ме накара да откача: някой най-нехайно бе посегнал да наруши личното ми пространство, сякаш имаше право да го стори.

Сигурна бях, че той не забеляза как бузите ми внезапно пламнаха.

Вместо това продължи да говори, като че ли не бе станало нищо. Имайки предвид, че единствената му компания май бяха коне, огромни татуирани пазачи и седемгодишни момиченца, бе напълно възможно да не знае, че нещо не е наред.

Това обаче не решаваше проблема. Не и за мен.

— Чел съм, че този диамант притежава особени свойства — каза той. — Казват, че защитава жената, която го носи, от зло. Възможно е дори да й помогне да го види. Това е полезно, защото истинското зло често се крие под най-невинното лице. Понякога се оказва, че най-близките ни приятели не ни мислят доброто. А ние изобщо не го подозираме… преди да е станало късно.

Думите му съдържаха горчивина, която подсказваше, че има личен опит в това отношение.

— Не мога да се сетя — продължи той и сега тонът му бе съвсем различен, леко развеселен — за нито един човек, който да се нуждае от нещо подобно повече от теб.

Все още нямах представа за какво говори.

Знаех само, че с този камък, който той държеше в мазолестите си пръсти, докато говореше, стана нещо странно… сърцевината му се превърна от почти черна в съвсем бледосива, като пуха по гърдите на малко котенце.

Всичко се развиваше прекалено бързо за мен. Аз дори не бях ходила на кино с момче. Въпреки усилията на Хана да накара приятелите на брат си да я забележат — при повечето си опити ме влачеше с нея, — така и нито един не й обърна внимание. А сега стоях в стаята на този невероятно сексапилен тип, който ми бе подарил това колие, и дори не знаех къде са ми дрехите.

Проврях се под ръката му, скочих от стола и казах:

— Много ти благодаря, Джон. Но май трябва да тръгвам. Сигурна съм, че майка ми ме търси. Навярно е много разтревожена. Нали ги знаеш майките. Само ми кажи как да стигна до къщи, и ще си отида.

Част от мен знаеше, че е безполезно. Но трябваше да опитам. Може би някъде наблизо имаше таксита. Баща ми винаги казваше, че където и да съм, ако повикам такси, той ще плати, дори да е от Ню Джърси.

— А после — довърших — ще можеш да се върнеш към това… което правиш… каквото и да е то…

Гласът ми заглъхна, когато видях как изражението му се променя от леко развеселено към мрачно сериозно.

— Какво? — попитах. Изражението му не ми хареса. — Какво има?

Съжалявам — каза той. Сега лицето му беше смръщено.

А после чух как той ми напомня, че съм се спънала и съм си ударила главата, че съм паднала в басейна и съм се удавила, затова дрехите ми са се намокрили, и че съм…

Мъртва.

Това бе главно думата, която чух.

Точно тук спрях да слушам.

Предполагам, че част от мен го беше знаела през цялото време. Но да го чуя да изрича думата — мъртва, аз бях мъртва — бе най-големият от всички преживени шокове. По-лош от удара по главата. По-лош от давенето с всичката тази вода. По-лош от лежането на дъното на басейна със съзнанието, че татко няма да дойде навреме, за да ме спаси, и че съм загинала заради една птичка. Заради птичка.

Птичка, която изобщо не бе ранена, а просто зашеметена от студа или нещо такова, защото тя бе отлетяла веднага щом се стоварих върху покривалото на басейна. Бях я видяла, докато се давех.

Мъртва. Бях мъртва.

Толкова много неща сега придобиха смисъл. Ето защо нито един телефон не работеше. Защото телефоните бяха мъртви.

Също като нас.

Почувствах, че замръзвам. Цялата. Сякаш все още лежах на дъното на онзи басейн, в онази ледена вода.

Бях само на петнайсет. Само преди няколко часа говорех с Хана по телефона. Смятахме да отидем на кино в мола. Успях да я убедя преди това да накара майка си да ни остави до конюшните, за да видим Двойно предизвикателство…

Майка й! Моята майка дори не знаеше къде съм. Трябваше да съобщя на майка си къде съм.

— Аз… — Езикът и устните ми сякаш бяха единствените части от мен, които не бяха замръзнали. — Благодаря ти — обърнах се към него, прекъсвайки каквото там ми обясняваше. Защото Джон все още говореше. Кой знае какво казваше? Отново изглеждаше нервен. — Много ти благодаря за всичко. Но сега трябва да вървя. Довиждане.

Извърнах се от него и понечих да се отдалеча, да се втурна към онези прозирни завеси, а оттам — към двора. Той направи бърза крачка напред и ми препречи пътя.

— Знам, че това те разстройва — каза той. — Но нещата не стават точно така. Разбираш ли, след като веднъж вече си дошла тук, не можеш да си тръгнеш.

Поклатих глава.

— Трябва — възразих. — Трябва да кажа на майка ми, че съм добре. С изключение на това, че съм мъртва — добавих. Не бях сигурна как ще приеме тази новина.

— Майка ти е добре — увери ме той, сложи ръце на голите ми рамене и ме избута обратно в стаята. — Вече ти казах, не можеш да си тръгнеш. И мисля, че трябва да седнеш. Преживя шок.

— Какво искаш да кажеш, как така не мога да си тръгна? — Завъртях се, за да го погледна в очите. Внезапно нещата вече не ми се струваха неопределени. — Ами всички онези хора там, до езерото? Те си тръгват, нали?

Той вдигна рамене.

— В известен смисъл. Тръгват към крайната си спирка.

— Каква е тази спирка? — попитах.

— Справедливата им отплата — отвърна той с лека горчивина.

— Там ли ги води лодката? — попитах. — А аз не трябваше ли да се кача на нея? На лодката, която потегля?

Гласът ми заглъхна, когато видях изражението му. Никога досега не го бях виждала толкова сериозен.

— Имаш предвид лодката, която току-що потегли — поправи ме той.

Думите сякаш отекнаха в стаята, макар че всъщност не бе така.

— Чакай! — извиках. — Какво?

— Лодката тръгна — каза той. — Попитах те дали искаш да отидеш на някое друго място и ти каза „да, моля те“. А лодката вече замина. Ти избра мен, а не лодката, затова трябва да останеш тук. Виж, наистина не изглеждаш добре. Мисля, че трябва да седнеш. Искаш ли да хапнеш нещо? Или да пийнеш? Малко горещ чай?

Прокънтя гръм, но в главата ми, не навън. Внезапно отново почувствах, че замръзвам, въпреки пращящия огън в огромната камина.

— Какво ми казваш — че трябва завинаги да остана тук с теб, защото ме накара да изпусна лодката! — попитах гневно.

Той беше толкова висок, че трябваше да проточа врат, за да го погледна в лицето. Това, което видях там — мускулът, подскочил в слабата му буза, и упоритото стягане на челюстта му, — ме уплаши също толкова, колкото тогава, край езерото.

Само че въпреки решителността, която бе изписана на лицето му, аз забелязах и тъга в тези сребристи очи…

Нито едното, нито другото обаче ми помогна да спра сълзите, които почувствах, че напират в очите ми, както и препускането на пулса ми.

— Ами другата лодка? — настоях и гласът ми прозвуча пискливо дори в собствените ми уши. — Онази за хората от другата опашка?

— Не искаш да отидеш там, за където се отправя другата лодка — отвърна кратко Джон. — Защо мислиш, че всички напираха да се качат на твоята?

Не можех да повярвам, че това наистина се случва.

— Всичко е наред — казах, като полагах усилия да остана спокойна, макар че усещах как сърцето ми тупти в гърлото. — Не се качих на лодката, което означава, че не съм тръгнала към крайната си спирка, нали така? А ти можеш да съживяваш мъртвите. Направи го с онази птичка. Значи ще го направиш и с мен. Просто ще ме съживиш. Трябва, защото ти я оплеска, ти ме накара да изпусна лодката си. Затова го направи. Веднага, Джон!

Упоритото му изражение не се промени, при все че очите му си останаха тъжни.

— Не мога — отвърна той.

— Не можеш? — промълвих и гласът ми се задави от ридание. — Или просто няма да го направиш?

Той отклони погледа си настрана.

— Няма — отвърна.

Сега сърцето ми се сви така, сякаш отново се стягаше в покривалото на басейна.

— Защо не?

— Защото… — отвърна той, но се замисли за известно време и сякаш се отказа от това, което искаше да каже. — Против правилата е.

— Правилата не ги ли определяш ти? — попитах. Това беше ужасно. Най-лошото нещо, което ми се бе случвало някога. По-лошо дори от това, че умрях.

— Не — отвърна той. Виждах, че се опитва да овладее гнева си, но се справяше не по-умело, отколкото аз със сълзите. Някъде в далечината гръмотевицата продължаваше да трещи. Този път не беше в главата ми. — Не ги определям аз.

— Тогава кой?

Фигурата му бе започнала да избледнява пред мен. Не защото отиваше някъде, а заради сълзите, които заплашваха да рукнат от очите ми. Яростно ги избърсах.

— Не знам — отвърна той. Сега гласът му просто звучеше уморено. — Ясно ли е? Мислиш ли, че на мен ми харесва повече, отколкото на теб? Не смяташ ли, че и аз бих искал да си тръгна и да видя моята майка? Но и аз не мога.

Новината, че и той копнее да види майка си, не ми помогна да спра сълзите си. Дори не ми беше хрумвало, че някой като него може да има майка. Но той, разбира се, имаше. Та нали всеки има?

— Защо?

— Заради Фуриите — отвърна равно той, сякаш това Я обясняваше всичко. — Повярвай ми, те се грижат последствията от нарушаването на тукашните правила да са по-ужасни от всичко, което можеш да си представиш. И не само от нарушаването на правилата. От всичко, което им се струва… — Млъкна и ме погледна, а после хвърли поглед надолу и поклати глава. — Просто ми повярвай. Затова ти дадох колието. То ще те предупреди, ако наблизо има фурия. Така ще знаеш, ако правиш нещо, което може да те изложи на опасност от тях, дори да е неволно.

Когато отново вдигна глава, и неговите очи блестяха. Блестяха по-ярко дори от звездите на татко. Но гласът му беше нежен:

— Обещавам ти, Пиърс: след като мине малко време, ще видиш, че тук не е толкова лошо. Ще имаш всичко, което поискаш. Всички удобства, които си имала и у дома.

Това бе най-неподходящото, което можеше да каже. Всички удобства на дома ми… освен всичко — всичко, — което обичах.

Сега вече не бях замръзнала. Топях се. Сълзите започнаха да се стичат от очите ми, толкова едри и бързи, че всичко, включително и той, изчезна от погледа ми.

— Съжалявам — прошепнах и скрих лице в дланите си. Това беше ужасно. Бях мъртва, а сега ме и измъчваха? — Не мога да остана тук. Не мога.

— Недей — каза той. Сега гръмотевицата звучеше така, сякаш бе точно над главите ни. — Не плачи.

Докато говореше, протегна ръка, сякаш искаше да я положи на рамото ми — за да ме утеши, предполагам, — но аз отскочих от докосването му, отдръпнах се така, сякаш ме бе опарил, и се върнах до камината, където рухнах на пода.

Завинаги ли? Щях да бъда прикована тук, с него,_завинаги?_

И защо? Заради някакво правило? Заради някой, наречен „фурия“? Сигурно се шегуваше. Можех само да си представя какво би казал баща ми, ако беше тук. „Не знаеш ли кой съм?“ — щеше да изреве той.

Миг по-късно Джон беше застанал до мен.

— Ето — каза той. — Изпий това. Ще ти помогне.

Сложи в ръката ми някаква чаша с гореща течност.

Аз обаче не можех да пия.

Тогава той седна до мен пред камината. След известно време забелязах, че отново говори.

— Знам, че сега всичко ти изглежда лошо, но ще се подобри, обещавам. Скоро — не веднага, но накрая все пак ще се случи. Дори няма да имаш нищо против да стоиш тук. Или поне не толкова. Не е същото, като изобщо да нямаш нищо против, знам. Но поне няма да си сама. Това е най-важното. Това беше най-ужасното. Да съм сам толкова време.

За какво изобщо говореше?

Вдигнах измъчения си поглед и го оставих да броди из стаята, докато накрая спря до леглото. Едва тогава забелязах колко е огромно. Всъщност беше за двама души. Господи!

Стой настрана от басейна, Пиърс. Дори с покривалото пак не е безопасно.

Това бе цената, която платих, задето не послушах майка си.

Никога не бях и помисляла, че ще е толкова висока.

Не бе възможно да е съвпадение, че точно в този момент зърнах отвор — една арка от другата страна на стаята, точно от другата страна на леглото. Изходът водеше към дълъг коридор, осветен от красиви стенни свещници. В другия му край се извиваха две каменни стълбища. Едното водеше нагоре. Другото — надолу.

Не бях го забелязала преди това, сигурна бях, защото тогава не носех колието. Той сам ми беше казал, че диамантът защитава жената, която го носи, от злото.

Защитата му вече действаше.

В съзнанието ми се въртеше само един въпрос: кое от стълбищата щеше да ме отведе възможно най-далеч от тук?

Налагаше се просто да взема решение, когато му дойде времето.

— Ами… — подхванах, осъзнала, че ако по някакъв начин не отвлека вниманието му, никога няма да имам: възможност дори да се опитам да се измъкна. — Сигурно си прав. Аз просто… просто се държа глупаво.

Той погледна към мен, леко стъписан от внезапната промяна.

— Наистина ли? — попита той. — Наистина ли… наистина ли го мислиш?

— Разбира се — отвърнах и дори успях да се усмихна, през сълзи.

А после вдигнах чашата, която ми беше дал, сякаш наистина възнамерявах да отпия от нея.

Тогава той направи нещо, което не бе правил пред мен дотогава.

Нещо ужасно. Нещо, което ми показа, че въпреки предишните му думи колко много е знаел за природата ми, той изобщо не ме познаваше.

Усмихна се.

И тогава аз направих нещо, от което сърцето ми все още се свива всеки път, щом си го спомня. Нещо, което все още се връща в сънищата ми. Нещо, което не мога да повярвам, че направих, и до този ден все още ми се иска да не го бях правила. Но трябваше. Начинът, по който изглеждаше леглото, и начинът, по който изглеждаше той… имах ли друг избор?

Просто когато си спомня за тази усмивка, сърцето ми все още се разбива по малко.

Но бях толкова млада и толкова уплашена. Не знаех какво друго да направя.

Затова направих първото, което ми хрумна. Това, за което съм сигурна, че баща ми — и дори майка ми и Академията за млади дами „Уестпорт“ — щяха да поискат да направя.

Плиснах онази чаша горещ чай в лицето му.

А после побягнах.

[1] Бален танц от френски произход. — Б.р. ↑

7

Така се спрях и аз и в теснините,

де смърт напира, кой би там стъпил,

обърнах, разтреперан йощ очите.

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Хукнах по стълбището, което се виеше надолу, с мисълта, че то ще ме отведе обратно до езерото. Спомням си така, сякаш беше вчера, как с всяка стъпка имах усещането, че сърцето ми ще се пръсне.

Това, увериха ме по-късно психиатрите, е бил епинефринът.

Следващото, което си спомням, бе лицето на майка ми. Видях как изражението й се смени — от агония, от ужасна, мъчителна скръб, — на дива радостна надежда, докато отговарях като робот на въпросите на лекаря от спешното отделение.

Да, знаех коя съм. Да, знаех коя е майка ми, коя година е и колко пръста ми показва лекарят.

Бях жива. Бях се махнала от там, каквото и да беше това място.

Бях се махнала от него.

Всичко след това сякаш бе обгърнато в мъгла. Операцията за хематома. Възстановяването ми. Лекарите. Психиатрите.

Разводът.

Защото, разбира се, в крайна сметка не татко ме бе спасил, а мама. Когато се върнала от библиотеката, ме повикала, потърсила ме из къщата и най-после открила къде съм изчезнала. Тя била тази, която се гмурнала на дъното на басейна и ме извадила. Нейните устни посинели от опитите й да вдиша отново живот в замръзналия ми труп през дванайсетте минути, преди да пристигне „Бърза помощ“. Нейната мокра коса замръзнала като ледени висулки до лицето ми.

Татко дори не разбрал какво става, преди да чуе воя на линейките, които мама повикала по мобилния си телефон. Все още водел конферентния си разговор.

— Но е добре — винаги повтаря той, — че водата в басейна е била толкова студена. В противен случай днес нямаше да си жива. Само заради това успяха да накарат сърцето ти да забие отново, след като те стоплиха.

Всъщност тук беше прав. Благодарение на близката до замръзване температура на водата физическото ми възстановяване бе пълно.

„Психологическите“ ми проблеми бяха тези, които имаха нужда да се работи върху тях. Особено когато, докато ме изписваха от болницата след възстановяването от операцията, мама каза:

— О, скъпа, исках да те питам. Откъде е това?

И пусна в скута ми едно колие.

Онова колие. Колието, което ми беше дал той.

— Откъде го взе? — попитах и стиснах колието. Надявах се лицето ми да не издаде ужаса, който ме бе обзел.

— Донесоха го заедно с другите ти неща, докато те подготвяха за операцията — отвърна мама. — След като те реанимираха. Обясниха ми, че си го носела под палтото си. Едва не им казах, че са сгрешили и не е твое, защото не съм го виждала никога преди. Твое ли е? Да не си го взела назаем от Хана или нещо подобно?

— Ъ-ъ-ъ, не. Това е… това е подарък — запънах се.

Как бе възможно?

Как бе възможно да е преминал границата заедно с мен? Особено при положение че всички лекари, на които бях разказала какво съм видяла, докато съм била мъртва — неврологът, хирургът, та дори и лекарите, които бяха идвали да ме проверят през почивните дни, — ме бяха уверили, че всичко е било просто ужасен, страховит сън…

Но това тук означаваше, че не е било сън. Означаваше, че…

— Подарък ли? — Вниманието на мама бе отвлечено от всички онези документи. Обикновено документите ги попълваше татко. Тя обаче го бе изгонила от болницата. Срещите с него я разстройваха толкова много, че — макар тогава да не го знаех — вече го бе изгонила и от къщи. — Подарък от кого? — попита тя, докато разсеяно прехвърляше документите пред себе си.

Не бях сигурна дали благоразумният ми отговор се дължеше на факта, че държа висулката, или просто знаех, че не бива да казвам истината.

— Просто приятел — бе единственото, което казах тогава, докато се взирах в синьо-сивите дълбини на камъка. Бях прекалено разстроена, за да изрека нещо повече.

Това означаваше, че случилото се бе истинско. Всичко беше истинско. Той беше истински.

Слава богу, че не казах на мама истината! Слава богу, че вниманието й бе дотолкова погълнато от развода, че никога повече не спомена за колието. Слава богу, че след това винаги носех диаманта скрит под блузата си. А и бях прекалено объркана от загадката какво говори съществуването му в нашия свят за моя така наречен „сън наяве“, че да споделя с друг човек за него.

Е, с изключение на това, което споменах на Хана, след като се върнах в училище.

Скоро обаче стана ясно, че дори и това е било грешка, така че се научих да си държа езика зад зъбите.

Но тази грешка не беше толкова страшна като онази, която допуснах една-две седмици по-късно, когато мама беше „неизбежно забавена“ от адвокатите на татко. Тя не можа да ме вземе след амбулаторния преглед и докато я чаках, хлътнах в един бижутериен магазин. Той беше на същата улица, на която се намираше кабинетът на лекаря ми. Докато разсеяно хвърлях поглед към всеки „сив кварц“, който продаваха там, навярно несъзнателно съм извадила диаманта и съм започнала да си играя с него, защото мъжът зад щанда го забеляза и отчете колко е красив.

Изчервих се силно и се опитах да скрия камъка, но беше късно. Мъжът ме помоли да го погледне по-отблизо и каза, че никога досега не е виждал толкова необичаен камък.

Какво можех да направя? Дадох му го да го види, но както винаги оставих верижката на врата си. Откакто мама ми върна висулката, не я бях сваляла. Не знам защо. Този камък ме бе запленил. Сякаш никога не оставаше задълго с един и същи цвят — постоянно се променяше. Дори, докато мъжът зад щанда го държеше, той се промени от бледосребрист до наситено пурпурен, с оттенък на дъждовен облак.

В следващия момент мъжът зад щанда заяви, че задължително трябва да покаже камъка на шефа си, който обядвал отзад. Щял да се влюби в него.

Не знам какво съм си помислила, че ще се случи… или защо изпитах такова непреодолимо желание да избягам. Трябваше да се вслушам в инстинкта си. Трябваше да видя какво се опитва да ми каже камъкът.

Но не го направих.

След като асистентът изчезна, главният бижутер дойде при мен, бършейки устата си със салфетка. Точно по това време забелязах, че майка ми е паркирала от другата страна на улицата.

— Всъщност… — промълвих и почувствах как през тялото ми се плисва вълна от облекчение, — колата ми дойде. Трябва да тръгвам. Съжалявам…

Само че по-възрастният бижутер вече бе хванал края на висулката, така че аз бях в капан — провесена от златната ми верижка над стъкления щанд.

И тогава се случиха едновременно няколко неща.

Когато погледът на бижутера се прикова върху камъка, нещо в очите му стана студено. Колкото повече се навеждаше да се взира, толкова повече се изнервях… и толкова повече потъмняваше сърцевината на диаманта. Сърцето ми започна да бие много, много силно.

И макар че не можех да извъртя изцяло глава, за да видя какво се случва около мен, защото бижутерът ме държеше почти за шията, с крайчеца на окото си го зърнах: стоеше пред магазина и ни гледаше през витрината.

— Имаш ли представа какво носиш на врата си, млада госпожице? — попита остро бижутерът, след което ми изнесе някаква странна реч за диамантите. — Това е прекрасно, дълбоко сиво-синьо. Ако не греша, навярно струва между петдесет и седемдесет и пет милиона долара. Дори повече, ако произходът му може да бъде доказан, защото прилича неестествено много на един друг диамант, който съм виждал някъде.

Какво се очакваше да кажа? Камъкът бе придобил цвят на абанос. Леко подръпнах верижката, като се надявах, че бижутерът ще я пусне.

Само че той, разбира се, само я стисна още по-силно. Държеше ме като затворничка в магазина си.

— Съжалявам — промърморих, — наистина трябва да…

— Не бива да се разхождаш по улиците с това на шията — прекъсна ме бижутерът. — Мястото му е в някой сейф. Всъщност аз би трябвало да го конфискувам дори и само заради собствената ти безопасност. Откъде изобщо го взе? Родителите ти знаят ли, че е у теб?

От злополуката беше изминал само един месец. Всички в училище вече се държаха различно с мен, защото след завръщането ми от мъртвите поведението ми бе станало много странно. Нямах никакво желание да ходя в мола и да помагам в групите за спасяване на животни — работа, която преди обожавах. Бях казала на Хана нещо доста необичайно — че винаги ще я защитавам от „злото“ (говорех, разбира се, за колието си, но тя не го знаеше). Скоро щях да изгубя и ролята на Снежанка в училищната пиеса.

Усещах как започвам да се плъзгам в свой собствен стъклен ковчег.

Но някак си все пак успях със заекване да уверя бижутера, че висулката е семейна реликва. И че майка ми ме чака в колата отвън и трябва веднага да отида при нея. Макар че вътрешно се ужасявах повече от мисълта да изляза от този магазин и да се натъкна на него, отколкото да остана вътре с извънредно раздразнителния бижутер.

Точно тогава чух как зад гърба ми иззвъняват камбанките на входната врата. Някой беше влязъл.

Сърцето ми се сви. „Не. Моля те, Господи, не“!

— Не ти вярвам — заяви с равен глас бижутерът. — Всъщност, за твое сведение, асистентът ми говори по телефона с полицията. Вече идват насам. Така че майка ти — ако наистина те чака отвън, в което искрено се съмнявам, тъй като очевидно си откраднала този камък — може да влезе и да се присъедини към нас, стига да има желание. Нека да види как те арестуват за кражба в особено големи размери.

Само че майка ми така и не получи възможност да го направи. Защото Джон пристъпи напред. И стените на магазина сякаш придобиха цвета на кръв пред очите ми.

— Извинете — каза Джон с дълбокия си глас, който звучеше съвсем не на място в този малък, изискан бутик. Той самият изглеждаше съвсем не на място — заплашителен дори само заради ръста си, но още повече заради черното кожено яке и дънките, които носеше.

Помислих, че ще припадна. Какво правеше тук? Да ме отведе обратно ли беше дошъл? Защото бях нарушила правилата? Затова ли камъкът на висулката ми беше почернял — за да ме предупреди?

Бижутерът му хвърли раздразнен поглед.

— Асистентът ми ще ви обърне внимание само след минута, сър.

— Не, благодаря — отвърна Джон, сякаш отказваше предложение за фъстъци в самолета. — Пуснете я.

Очите на бижутера леко се разшириха. Но не ме пусна.

— Извинете — каза той възмутено. — Вие познат ли сте на младата дама? Защото тя…

Това беше мигът, когато Джон — без да изглежда сърдит или раздразнен, или всъщност без да изглежда какъвто и да било — се пресегна над щанда и хвана ръката, с която бижутерът ме държеше пленница в магазина си. Сякаш искаше да провери пулса му.

Но не му проверяваше пулса. Съвсем не.

Бижутерът леко ахна. Челюстта му увисна. Част от студенината изчезна от очите му. Вместо това те се изпълниха със страх.

Не знаех — тогава — какво прави Джон. Съзнанието ми все още се бореше с факта, че изобщо е тук.

Но разпознах, по начин, по който очевидно бижутерът не бе успял, опасното стягане на челюстта му и решителността в очите му.

И тревогата, която ме заля, нямаше нищо общо със собствената ми безопасност.

— Джон… — прошепнах. Бях издърпала висулката от стиснатите пръсти на възрастния мъж и вече се отдръпвах заднешком от щанда. Не можех да откъсна поглед от лицето на бижутера. По него нямаше и следа от цвят. — Моля те. Каквото и да правиш, недей. Всичко е наред. Наистина.

Не беше наред. Повече от очевидно беше, че не е наред.

Но се оказа, че това са най-подходящите думи, защото Джон — след като хвърли гневен поглед към мен, сякаш се опитваше да прецени дали казвам истината — пусна китката на бижутера.

Възрастният човек си пое дъх със силно изпъшкване, люшна се назад и се хвана за сърцето.

Не беше единственият. Аз също се хванах за сърцето, след като видях укорителния поглед, който ми хвърли Джон миг по-късно… точно преди асистентът на бижутера да се появи от задната врата.

— Добре, господин Къри, полицаите са на път… О, боже мой!

А после — каквато съм си страхливка — се завъртях и слепешком побягнах от магазина. Зад гърба ми камбанките зазвъняха.

Но какво друго можех да направя? Да остана, докато дойдат ченгетата?

Хукнах към колата на майка ми.

— Пиърс… — каза мама и свали телефона от ухото си.

Изглеждаше изненадана, когато видя как се строполявам разтреперана на мястото до шофьора. — Ето те и теб. Тъкмо исках да ти се обадя. Пак ли си забрави телефона? Не ми вдигна. Къде беше…

— Тръгвай — изхриптях. — Просто тръгвай.

— Какво има? Новият лекар не ти ли хареса? Майката на Дженифър Макнамара каза, че бил…

— Не е това. Просто нека да тръгваме.

Следващите няколко часа бяха агония. Чаках полицията — или той — да похлопа на вратата ни. Някой със сигурност бе видял колата, в която бях скочила, и бе записал номера й. Ами ако в магазина на господин Къри имаше охранителни камери?

Полицията обаче така и не дойде.

Нито пък Джон.

И макар че всеки ден проверявах вестниците, дори и некролозите, така и не попаднах на статия, свързана с бижутера.

Разбрах защо следващия път, когато се озовахме в този район. На витрината на магазина висеше надпис „ДАВА СЕ ПОД НАЕМ“. Когато попитах една продавачка в съседния магазин за дрехи, тя ми каза, че е чула, че господин Къри е претърпял сърдечен удар и се е преместил… може би във Флорида. Като че ли си спомняше, че й е споменавал за внуци там.

И слава богу, защото всички на улицата мразели опакия старец. Сега може би щели най-после да се сдобият със свестен магазин за обувки, а пък онази там рокля щяла да ми стои толкова страхотно. Дали не съм искала да я пробвам?

Доколкото разбрах, по времето, когато дошла полицията, помощникът на бижутера бил прекалено зает да прави изкуствено дишане на господин Къри, за да си спомни факта, че е позвънил на ченгетата във връзка с някакво момиче, което може да притежава открадната висулка… Да не говорим за тип в черно кожено яке, изчезнал също толкова мистериозно, колкото и момичето.

Може би затова никога повече не показах колието на друг човек.

Оттогава ми е трудно да не изпитвам усещането, че… ами че Джон ме наблюдава. И може би дори ме защитава. Малко прекалено ревностно. Особено след онова, което се случи в училище, с Хана и господин Мюлър.

А това, което така и не успях да разбера, е защо. Защо си правеше целия този труд? Та аз бях избягала от него.

А сега, след като бе запратил висулката в лабиринта от надземни крипти, които изпълваха гробищата на Исла Хуесос, знаех, че не го прави, защото си иска камъка обратно.

Трябваше да отида да го потърся. Трябваше, но не го направих.

Защото, когато той вдигна ръка, за да захвърли колието, видях — както може да се очаква от човек, изритан от Академията за млади дами „Уестпорт“, — че съм разбрала всичко погрешно.

Разбира се, не ми влизаше в работата. Вече не. Той току-що се бе погрижил за това, като запрати висулката ми на разстояние колкото футболно поле. Само дето напоследък бях решила да започна да превръщам работата на всички в моя собствена. Това бе част от „новото начало“, което мама искаше да положим на острова.

А да не говорим, че неговата работа открай време си беше моя работа. Той бе започнал всичко това. Той бе дошъл при мен. Поне първия път.

Така че не можех да отида да потърся колието си. Трябваше да остана. Всъщност нямах друг избор.

Поради което тази нощ на гробищата не отстъпих от позициите си. Попитах го:

— Какво е станало с ръката ти?

8

Тъй буен, див и гъст бе тоя лес,

че спомня ли го, цял ме мраз побива:

при грозний страх, с кой пълни ме до днес.

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Той се втренчи в мен така, сякаш мислеше, че съм луда. Е, защо и той да не е като всички останали?

— Какво? — Все още изглеждаше ядосан. Гърдите му, които се надигаха и спадаха, красноречиво говореха за състоянието му.

Трябваше да го разбера и да не правя това, което направих в следващия момент: посегнах и прокарах пръст по белега, който бях зърнала току-що. Виеше се по вътрешната част на ръката му и изчезваше в черния му ръкав.

Изобщо не биваше да казвам:

— Този е нов.

Но го казах.

Той рязко дръпна ръката си, сякаш пръстът ми бе оголена жица и аз се бях опитала да го убия с електрически ток.

— Стига — погледна ме гневно той. — Не е нищо.

— На мен не ми изглежда като нищо — казах разтревожено. Бях започнала да подреждам някои неща в главата си и заключението, което се очертаваше пред очите ми, не ми харесваше. — Това последствие ли е?

Очите му се присвиха. Почувствах топлината, която се излъчваше от тялото му, и подуших миризмата, която си спомнях толкова добре — смесица от горящо дърво и нещо, напомнящо на есен.

— Аз не съм птичка — отвърна той с опасен глас. — Нямам нужда от помощ нито от теб нито от някой друг. Майка ти знае ли къде си?

Странно, че спомена майка ми. Защото точно в този момент в главата ми кънтеше нейният глас — окуражаваше ме да му кажа това, което му спестих при последната ни среща, в онзи ужасен ден в училище… онова, което той не ми даде възможност да изрека. Тръгна си, преди да успея.

Е, да, трябваше да си тръгне. Полицаите бяха на път. Отново.

Не че майка ми знаеше нещо за него, освен това, в което психиатрите (а както знам сега, и баба) вярваха: че той не е истински.

Но ако мама знаеше това, което аз знаех за него, щеше да иска да го кажа. Очевидно имах нужда да го кажа, сега повече от всякога, защото беше ясно, че първоначалната ми преценка за него не е била чак толкова погрешна.

Той беше диво същество — като онова гълъбче, което бях намерила някога, и имаше отчаяна нужда от помощ, дори и да не го признаваше.

И макар че вероятно с помощта си щях да му причиня единствено болка, налагаше се поне да опитам…

Ето защо казах онова, което навярно трябваше да му кажа отдавна:

— Съжалявам.

Очите му се присвиха още повече.

— Моля? — изуми се той.

— Съжалявам — повторих, този път по-високо. — За това, което ти сторих в деня, в който умрях. Съжалявам, ако е имало… последствия. Особено за теб.

Той не отговори, просто продължи да гледа надолу към мен, сякаш аз бях човекът с антисоциалното разстройство на личността. Кой дава на момиче висулка — особено висулка с камък, който променя цвета си като небето — понякога е сив като февруарска сутрин, друг път черен като полунощ, — а после го хвърля през гробище, когато момичето много учтиво се опитва да му го върне, защото подозира, че той може да търпи последствия заради него?

Но защо само аз се извинявах? Щеше да е приятно да чуя едно „съжалявам“ и от него. А може и две.

Защото той наистина се държа ужасно с мен в деня на първата ни среща.

И да, донякъде го компенсира с това, което направи за мен в бижутерийния магазин и по-късно в училище, с господин Мюлър.

Но въпреки това… Бях загубила толкова много. Вярно, бях си възвърнала живота. Но всички онези неща, които не бях успяла да запазя? Например брака на родителите ми и Хана. След излизането ми от болницата не бе изминал и един пълен ден в училище, преди най-добрата ми приятелка Хана Чанг да ме разкара, задето й казах (между разни други неща, като да се помотаем из мола с надеждата да зърнем някой от приятелите на по-големия й брат и да не се занимаваме с Двойно предизвикателство), че играта „Когато минаваш край гробища, не си поемай въздух, иначе злите духове ще обсебят душата ти“, на която играехме често, е глупава и повече не искам да се занимавам с нея.

Вярно, на петнайсет години и бездруго бяхме много големи за това.

Но пък и аз никак не улесних нещата, като бодро я информирах: „Не се тревожи за злото, Хана. Сега мога да го видя. И ще те защитя от него“.

Нищо чудно, че ме нарече луда. След това всички в училище започнаха да ме наричат така.

Май не мога да ги обвинявам. Защо да не наречеш луд някой, който твърди, че вижда злото и притежава способността да защити хората от него? Особено когато по-късно толкова зрелищно се проваля в това свое начинание.

Знам, че Хана ме нарече така само защото се тревожеше за мен. Навярно си е помислила, че след завръщането ми от болницата се държа малко… ами, малко като психически нестабилна.

По-късно ми каза, че съжалява, и видях, че наистина го мисли. Пътищата на приятелите понякога се разделят, каза тя. Както нейният с Двойно предизвикателство. Тя просто нямаше повече време за коне, по нейните собствени думи. Беше започнала да се интересува от други неща — от баскетбол. И от момчета.

Отговорих й, че няма нищо. По това време вече бях потънала прекалено дълбоко в истинския си стъклен ковчег, за да ми пука — за нея, за злото, от което бях обещала да я защитя, или дори за факта, че хората ме мислеха за луда.

Едва на следващата година разбрах, че съм оплескала всичко.

Разбира се, тогава вече беше късно за Хана.

Знаех, че няма как да припиша на Джон вината за това. Само във вълшебните приказки принцесата може да си позволи да чака чаровния принц, за да я спаси. В живота трябва сама да се измъкне от ковчега си и да се заеме със спасяването си.

А и имаше ли вълшебна приказка, в която Джон могъл да бъде представата на който и да било нормален човек за чаровен принц? Той бе точно обратното на чаровен. Приличаше по-скоро на страховит принц.

Но пък… може би просто не можеше да не бъде страховит.

Както аз не можех да не съм такава, каквато съм, или да реагирам на присъствието му по същия начин, както когато бях на петнайсет.

— Не се извинявам — казах и се зачудих защо сега, когато бях по-голяма, все още не можех да намеря подходящите думи за него — заради това, което направи за мен в онази бижутерия или миналата пролет в старото ми училище.

Този път, вместо да наклони глава, той просто повдигна тъмна вежда. Което не улесняваше нещата. Изражението му си остана все тъй непроницаемо.

— Това няма нищо общо — продължих, когато той остана мълчалив. — Не че не съм ти признателна. Защото аз съм. Съжалявам, че тогава не ти благодарих. Просто нещата станаха малко… хаотични, след като си тръгна.

„Хаотични“ не бе най-подходящата дума за урагана, който Джон бе оставил след себе си в деня на появяването си в Академията за млади дами „Уестпорт“.

— Поради което — каза той — двете с майка ти сега сте тук. И поставяте ново начало.

— Точно така — потвърдих. — Така че в новото училище няма да имам нужда от теб. И просто за твоя информация, и ситуацията в „Уестпорт“ беше изцяло под контрол, преди да се появиш.

Сега се вдигнаха и двете му вежди.

— Така беше — настоях. — Нямах нужда от помощта ти. Точно за това беше камерата…

При думата „камера“ ръката му се стрелна нагоре толкова бързо, че движението му премина пред очите ми като неясно петно. Преди да осъзная какво става, той сграбчи предмишницата ми в хватка, от която не точно ме болеше, но не беше и особено нежна, и започна да ме дърпа към себе си.

Кепенците, спуснати над очите му, най-после отново се вдигнаха — само за един миг.

— Каква камера? — попита той.

— Камерата — измърморих и си помислих, че май е трябвало да си държа устата затворена, — която сложих в раницата си…

Да кажа, че изглеждаше стъписан, би било отчайващо слабо.

— Да не искаш да ми кажеш, че си го планирала! — попита той. — Това, което се случи в онзи ден с учителя ти. Направила си го нарочно? Искала си той да ти причини това?

Може би наистина не можеше да следи мисълта ми. Защото, ако можеше, вече щеше да знае отговорите.

— Ами… — започнах и устата ми пресъхна. — Да.

А после, преди да успее да избухне, защото виждах, че е на път, бързо добавих:

— Това бе единственият начин да намеря доказателство срещу господин Мюлър, тъй като никой не вярваше, че той и Хана са…

Гласът ми заглъхна, защото, когато вдигнах поглед към лицето му, видях, че устните му са се свили в тънка линия… като онази, изписана на сърдечния монитор в деня, в който пропаднах в неговия свят.

Знаех, че това не е хубаво. Беше много, много лошо.

— … но изобщо не съм възнамерявала да оставя нещата да стигнат толкова далеч — добавих бързо. — Поемам пълна отговорност за всичко, което се случи онази…

Той стисна ръката ми още по-силно.

— Как изобщо си могла да се поставиш в такава опасна ситуация? — попита той. — И то заради нещо толкова глупаво? Имаш ли представа какво можеше да ти се случи?

Ами, да. Имах представа… сега. Тогава обаче и идея си нямах, в противен случай никога не бих пробвала.

Опитах се обаче да омаловажа постъпката си:

— Наистина, не беше нищо чак толкова…

— Не трябваше да си там — процеди той. — Не повече, отколкото трябва да си тук сега.

В следващия момент вече ме влачеше настрани от криптата.

— Портата на гробището се заключва нощем — измърмори. Под тежките му черни ботуши избухнаха цветчетата на коледната звезда.

Почти не чух какво ми казва. Вярно, че някога, по някакъв начин, бях съумяла да избягам от него — и от смъртта. Но това се дължеше на дефибрилаторите, на дозата епинефрин в истинския свят… или поне така твърдяха лекарите. Оцеляването ми изобщо не било свързано с нещо, което аз съм направила в неговия свят, казваха те. Защото неговият свят не бил истински.

Само че — както знаех по-добре от всички — той си беше съвсем истински.

— Как изобщо си влязла тук? Оградата е висока два метра. С шипове на върха — мърмореше той под носа си.

Не исках да казвам нищо, с което да го разгневя още повече… като например че оградата изобщо не е толкова трудна за преодоляване, щом дотътря един от огромните контейнери за боклук със зелени капаци, които се срещаха навсякъде в Исла Хуесос, и го изправя до нея.

И че не беше моя грешка, че семейството на Долорес Санчес, любима съпруга на Родриго, бе избрало да разположи криптата й толкова близо до вътрешната страна на стената на гробището, осигурявайки ми идеален терен за приземяване.

Дали да рискувах отново да го разгневя, като изтъкна, че дори полицаите да бяха разбрали това, което видяха на записа — а те не бяха, — очевидно не съществуваше никакъв начин да го открият, за да го разпитат? Полицейското управление на Уестпорт не знаеше къде живее. Зачудих се дали изобщо някой друг, освен мен, знае.

Аз обаче исках да му задам няколко въпроса. Откъде бе разбрал, че трябва да дойде онзи ден, при инцидента с господин Мюлър, точно когато имах най-голяма нужда от него? Дали наистина бе заради колието, както ми беше казал, когато го разтърси пред лицето ми? Така ли беше разбрал и предишния път, с бижутера?

Но защо изобщо си бе направил труда да ме спасява, след като очевидно все още ме мразеше и в червата за това, което му бях причинила?

Моментът не ми изглеждаше подходящ да повдигна тази тема, нито някоя от другите.

— Знаеш ли, нищо от това, което се случи, не е по моя вина — казах, докато той ме влачеше толкова бързо, че се уплаших да не изпусна някой от чехлите си. Макар че не това бе най-големият ми страх всъщност.

— О, така ли? — обърна глава той и ме изгледа заплашително. — И защо не е по твоя вина?

— Единственото, което направих, беше да умра — обясних. — И когато ми се откри възможност вече да не съм мъртва, се възползвах от нея. Не беше нищо лично. Няма нищо общо с теб.

Той се извърна и впери мрачен поглед право напред.

— Точно така — изрече.

— Какво значи това? — попитах, ужилена от тона му. — Казах ти, бях уплашена. Не исках да те нараня. Затова дойдох тук тази вечер — за да се извиня. Искам да бъдем приятели, да ти помогна. Върнах ти колието. Не знам какво повече мога да направя.

— Ще ти кажа какво можеш да направиш. — Той внезапно се закова на място. Посегна към мен и ме стисна за раменете. Но и този път не за да ме целуне, а само за да ме завърти и отново да ме измери със заплашителен поглед. — Можеш да ме оставиш на мира.

Очите ми пак се наляха със сълзи. Това ли искаше той от мен? Да стоя настрана от него?

Ситуацията бе станала още по-ужасна, отколкото когато умрях. А все още дишах, така че тази преценка означаваше много.

— Бих искала — прошепнах. Единственото, което чувах, освен дълбокия неодобрителен тембър на гласа му, беше пулсирането на сърцето ми в ушите. „Глупаво момиче. Глупаво момиче. Глупаво момиче“ — сякаш ми казваше то. — Но всеки път, когато се опитам, ти се връщаш и се държиш като… като…

— Като какво? — попита ядно той. Звучеше така, сякаш ме предизвикваше да го изрека.

„Недей — предупреди ме гласът на мама в главата ми. — Не го казвай.“

— Мръсник.

Още докато думата излизаше от устата ми, знаех, че не е никак учтиво да я изричам. Особено след като се опитвах да постъпя правилно. Защото трябваше да живеем на един и същ остров. А и в крайна сметка той наистина ми бе спасил живота, поне в онзи ден с господин Мюлър.

Е, може би не живота. Но все пак бе спасил нещо.

Само че по някакъв начин с извинението си просто бях направила нещата още по-лоши.

И сякаш това не бе достатъчно ужасно, но и след като изтърсих думата, вдигнах ръка към новия белег, който бях видяла от вътрешната страна на дясната му ръка.

Това беше то: последната ми грешка за тази вечер.

Устата му се разкриви в особена некрасива гримаса, показвайки, че съм била права поне за едно: той никога нямаше да бъде ничий красив принц.

— Е, добре, няма нужда вече да се тревожиш за това — изстреля той и рязко дръпна ръката си, сякаш докосването ми бе отровно. — Защото след тази вечер няма да ме видиш повече.

Тогава осъзнах няколко неща. Първо, че очите му вече не бяха мъртви. Бяха живи като електрически жици и също толкова опасни като тях.

Второто прозрение ме осени по-бавно, докато гледах надолу към пръстите, които бе обвил около ръката ми, пръстите, около които се бяха разпилели тъмни кичури коса, измъкнали се от шнолата ми.

И това прозрение бе, че той нямаше онези меки, гладки ръце на хората на нашата възраст, повечето от които не познаваха по-тежък труд от изпращането на съобщения по телефона или натискането на бутоните на видеоигра.

Ръцете на Джон бяха ръце, които бяха виждали работа — истинска, тежка работа. Ръцете на боец.

Но не просто на боец, осъзнах, докато ме стискаха.

Тези ръце бяха убивали.

Част от мен навярно го бе знаела през цялото време. Но преди тази вечер така и не го бях осмислила.

А сега вече, разбира се, бе много късно.

9

На попрището жизнено в средата

намерих се в лес тъмен по зла чест,

че правий път сбъркал бях в мрачината.

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Когато се прибрах, мама ме посрещна с думите:

— О, здрасти, скъпа. Радвам се, че се прибра преди бурята. Май ще се разрази всеки момент. Приятна ли беше разходката?

— Да — отвърнах, обърнах се и затворих вратата с резето, а също така и с ключалката.

После натиснах бутона „ВКЛЮЧИ“ на алармата и въведох кода ни — нашите инициали заедно с годините, в които колежът на мама е спечелил състезанията на Националната асоциация на колежите по лека атлетика. Тя успяваше да се справи с разочарованието от това, че аз навярно нямаше да вляза в нито един колеж, камо ли в този, където са се запознали с татко.

— Ъъъ, скъпа — рече мама и на лицето й се изписа странно изражение. — Какво правиш?

— Грижа се за сигурността — отвърнах. Сърцето ми все още рикошираше от единия край на гърдите до другия. Веднага щом се качих на колелото, се отправих право към къщи. Дори не спрях навън, за да заключа колелото си или да угася фаровете, както осъзнах, когато вдигнах пердето на един от прозорците във фоайето и надникнах навън, за да проверя дали той ме е последвал. — Сигурността винаги трябва да е на първо място.

— Ами, скъпа — натисна мама бутона „ИЗКЛЮЧИ“ и отново въведе кода, — някои от гостите ни още са тук. Какво ще кажеш да изчакаме и да включим алармата, след като си тръгнат? Става ли?

Кимнах, все още надничайки през прозореца. Нямаше да изляза навън, за да угася фаровете. Можеха да мигат цяла нощ, не ми пукаше. Ако изгоряха, просто щях да купя нови. Струваше си.

А ако откраднеха колелото? Какво толкова, просто щях да накарам татко да ми купи ново. Така или иначе, всичко това се случваше по негова вина. Така поне мислеше мама.

За нищо на света нямаше да изляза навън.

Не и докато той бе там.

— Скъпа — попита мама, — добре ли си?

— Разбира се, мамо — уверих я и пуснах пердето. — Чувствам се страхотно. А ти забавляваш ли се на партито си?

— Това е твоето парти, скъпа — усмихна се тя. — И да, наистина се забавлявам. Толкова се радвам, че отново виждам всички. Мисля, че дори вуйчо ти Крис се забавлява…

— Страхотно, мамо — прекъснах я. — Виж, наистина съм уморена. Ще си лягам.

Исках да дръпна завивката над главата си и никога да не изляза от леглото.

— О! — Мама изглеждаше разочарована. — Няма ли да пожелаеш лека нощ на всички? Вуйчо ти Крис специално изчака да те види, преди с баба ти и Алекс да си тръгнат. И мисля, че Алекс искаше да е сигурен, че нямаш повече въпроси утре за училище. Много мило от негова страна.

Само от напомнянето, че утре започваше училището, изпитах желание да изгриза ноктите си до един. Но вчера мама ме беше завела на специален маникюр-педикюр в чест на връщането ми в училище, така че знаех, че трябва да ги държа далеч от устата си.

— Знаеш ли какво? — подметнах. — Наистина съм смазана. Сигурно е от цялото това вълнение в последната минута заради партито. Благодари на Алекс от мен, но ще се срещнем утре сутринта, когато дойде да ме вземе за училище. Лека нощ, мамо.

И хукнах нагоре по стълбите, преди тя да може да каже още нещо.

Той бе разбил портата на гробището.

Беше смазал ключалката с един-единствен злобен ритник на своя тежък черен ботуш. А после, когато портите се люшнаха отворени, ме бутна през тях.

— Излизай — предупреди ме той с дяволски дълбокия си глас. — Чуваш ли ме, Пиърс? Излизай и никога не се връщай. Тук не е безопасно за теб. Не и ако не искаш да умреш. Този път завинаги.

Веднага щом го каза, облаците се озариха от огромна светкавица, а после избумтя гръмотевица. Беше толкова голяма, че си помислих, че небето се е разцепило на две. Звукът приглуши шума от люшкането на портите след мен. Без да поглеждам назад, хукнах към мястото, където бях завързала колелото си. Бях толкова благодарна, че съм се измъкнала.

Сега, докато стоях под душа и водата се изливаше върху мен, толкова гореща, че почти ме попари, трябваше да се запитам: дали нещо от това действително се бе случило? Как бе възможно? Никой не можеше да стовари такъв ритник върху заключена метална врата, че да я разбие — а черните порти от ковано желязо на гробището на Исла Хуесос бяха огромни, достатъчно големи през тях да мине катафалка, и дебели и здрави като решетки на затвор.

Във всеки случай никой, който е от този свят.

Не исках да мисля за това.

Не можех да мисля за нищо друго.

Наистина ли го бях видяла… наистина ли бях говорила с него… наистина ли го бях докоснала… наистина ли той ме беше докоснал? Погледнах надолу към кожата на голите си ръце, където ме бяха стискали пръсти на убиец. Невероятно, но не бяха оставили никаква следа, макар че по-рано можех да се закълна, че са ме обгорили до кокал.

Сега вече не притежавах дори колието, за да докажа на самата себе си, че всичко това наистина се е случило. Бях загубила камъка — този път завинаги, точно както бе казал той, — защото за нищо на света нямаше да стъпя отново в това гробище. Може би щеше да го намери някой турист. Навярно колието щеше да се озове в онлайн магазин или просто в някоя заложна къща.

Излязох изпод душа и се увих в една от дебелите бели кърпи, избрани от интериорния дизайнер на мама. Поклатих глава. Вече нямаше значение. Знаех какво бях видяла, какво бях почувствала. Нямах нужда от някакво украшение, за да го докажа. Нито на себе си, нито на никого.

Срещата ни тази вечер само бе направила нещата още по-лоши. Извинението ми за онова, което му бях причинила, очевидно бе постигнало ефекта, който би предизвикала една празна пинята[1] на рождения ден на петгодишно дете.

От друга страна, до момента не бях чула нито една извинителна дума от него. Тогава защо изобщо ми пукаше?

Мъжете наистина могат да са кретени, поне според досегашния ми опит. Мама със сигурност мислеше така. Поради което ни беше събрала багажа и се бяхме преместили на Исла Хуесос — защото аз не бях единственото й любимо нещо, за което смяташе, че татко едва не е оставил да умре от нехайство.

— Исла Хуесос, Деб? Наистина ли? — бях дочула да й казва татко, когато ме върна след един от последните ни обеди (разбира се, разпоредени от съда, макар че аз не възразявах).

Никой от тях не знаеше, че съм зад вратата и подслушвам. Бях наясно, че е лошо да подслушвам. Но как иначе можех да разбера какво става?

— Това ли мислиш, че е имала предвид съветничката, когато говореше за място, което да е по-адекватно за нуждите й?

— Не би могло — заяви мама — да е по-лошо място за нея от Кънектикът, както вече знаем.

— Не можеш да обвиниш мен за тази история с учителя, Деб — отбраняваше се татко. — Това беше изцяло твое дело. Чух, че си я карала да приеме предложението му да я обучава…

— О, просто спри — прекъсна го мама. Сега тя звучеше отбранително. — Ще я заведа у дома. Край на историята.

— Ама разбира се. Отиваш да спасиш птиците.

— Все някой трябва да го направи — каза кратко тя.

— Това няма да промени нещата, Деб — увери я татко. — Ще бъде като капка в морето. Мисля, че зад желанието ти да се върнеш там има друга, по-вероятна причина: чух, че той отново е свободен.

Сега гласът на мама прозвуча ядосано:

— Човек би си помислил, че имаш по-интересни занимания от това да проверяваш семейния статус на бившите ми гаджета по интернет.

— Приятно ми е да наблюдавам навиците им за чифтосване — отвърна татко. — Точно както правиш ти с розовите лопатарки.

— Лопатарките — тросна се мама — не се чифтосват повече. Повечето от тях умират. Заради теб.

— О, за бога, Дебора! Какво, и това ли мислиш, че съм направил нарочно?

— Както някои други неща, които мога да изредя — продължи мама, — онова изтичане на нефт нямаше да се случи, ако беше обръщал внимание.

Ау!

Но татко не можеше да отрече, макар да съм сигурна, че много му се искаше. Това бе една от причините постоянно да го дават по телевизията.

Компанията на татко бе поне отчасти виновна за унищожаването на местната икономика на стотици общности по и край залива, включително Исла Хуесос. Туристите не искаха да ходят на ваканция на място, където водните им ски можеха да се натъкнат на нефт. Младоженките не желаеха на сватбените им снимки по крайбрежието да чернеят топчета катран. Спортистите вече не наемаха риболовни лодки в райони, където голяма част от морския живот бе обявена за негодна за ловуване благодарение на дисперсанта, който компанията на татко бе използвала с такъв размах и нехайство.

— Напълно безопасно е — повтаряше постоянно татко по новините. — Тествано е!

Но когато един журналист му поднесе коктейл от скариди, за които заяви, че са уловени във води, в които е използван дисперсантът му, и го предизвика по телевизията да ги изяде, щом е толкова безопасно, лицето на татко стана кървавочервено и той заяви, че лекарят му е забранил да яде скариди заради холестерола.

Татко няма висок холестерол.

Запитах се кой ли е този „той“, за когото татко бе споменал на мама. Не исках да я разпитвам излишно — на нея й се бе събрало достатъчно с лопатарките, преместването, вуйчо Крис и разбира се, мен.

Ето защо, когато повдигнах едно от пердетата в спалнята си, преди да си легна, и ми се стори, че виждам застанал до басейна мъж, не й казах нищо. По това време всички гости си бяха отивали, а мама отдавна беше заспала. Междувременно бурята се бе разразила с пълна сила. Електричеството, както май често се случва в Исла Хуесос, който е много отдалечен от континента, бе спряло.

Толкова за първокласната ни алармена система.

Дъждът се стичаше на завеси. Малкият ни басейн с форма на бъбрек в задния двор заплашваше да прелее, а вятърът размяташе палмовите клонки като страници на вестник.

Ала щом една светкавица озари черния двор като бял ден — само за секунда, — аз можех да се закълна, че съм зърнала Джон: стоеше там и ме гледаше.

Той беше единственият, който можеше да стои в двора ни посред буря. Кой друг би могъл да влезе?

Татко бе дал съгласие с мама да се преместим извън щата, при условие че ме запише в училище с програма, адекватна на „специалните ми нужди“, и купи къща в ограден квартал — знаеше до каква степен това ще нарани свободолюбивата й душа.

„Делфиновият ключ“ бе единственият подобен квартал на Исла Хуесос. Имаше двадесет и четири часова охрана на входа, а само през този вход можеше да се влезе и излезе от нашата улица.

Испанските стени, заобикалящи новия ни дом, бяха високи четири метра и половина. Нямаше начин човек да се покатери през тях без стълба.

Но стените и охраната не можеха да спрат някой като Джон.

Защо обаче си правеше труда да стои в дъжда под прозореца на спалнята ми, когато ми беше казал да го оставя на мира? Да не говорим, че го бях нарекла „мръсник“, и то в лицето.

Защо изобщо си направих труда да му се извинявам за това, което му бях сторила? Той ми бе причинил по-лоши неща. Защо не можех да го ненавиждам, както заслужаваше?

Може би защото Джон приличаше на птиците на мама: беше диво създание. Не би могъл да е по-различен. Никога нямаше да успея да стигна до него. Както бе казал татко, имаше ли смисъл изобщо да опитвам?

Особено при положение че бях нарушила „правилата“, за които Джон бе говорил така загадъчно: аз бях избягала. Без съмнение трябваше да ме накажат за това и най-вероятно трябваше да го направи той… или онези Фурии, за които говореше. Човек не може да избяга от смъртта. Бях изчела всичко за това след злополуката. Рано или късно смъртта ще дойде за теб.

И все пак, когато след няколко секунди отново блесна светкавица, видях, че силуетът е изчезнал. Може би изобщо не е бил там. Може би развинтеното ми въображение, заради което ме обвиняваха всички, ми играеше номера.

Пуснах пердето да падне и се обърнах обратно към леглото. Всичко това бе толкова глупаво. Очакваше се да се чувствам по-добре. Върнах му колието, което бях получила с преструвки, и му казах всички неща, които ми се струваше, че се изисква от мен да кажа. Буквално бях свалила всичко от гърдите си. Бях положила ново начало тук, също като мама.

Джон дори бе приел извинението ми! Може би малко начумерено, но го бе приел. И той бе продължил напред, както доказваше фактът, че хвърли колието на сто метра през гробището и ми каза да стоя далеч от него.

По-късно, когато през прозореца на банята проверих дали колелото ми е на двора и видях, че някой го бе заключил и бе угасил фаровете, си казах, че трябва да е бил вуйчо Крис или може би Алекс, преди да си тръгнат след партито. Нямаше начин да е бил Джон. Защо би направил нещо мило за мен, когато пределно ясно ми показа, че ме мрази и в червата и иска да стоя далеч от него?

Защо тогава, когато се пъхнах в леглото, се почувствах по-зле, вместо по-добре? Не изпитах ни най-бегло усещане, че нещата са приключили или са станали по-малко… страховити е единствената дума, с която мога да ги опиша. Откакто бях стъпила на този остров, се чувствах точно така. В задната част на врата ми пулсираше напрежение, като предчувствие за нещо. Нещо лошо.

Но вече се бе случило нещо лошо! Бях го видяла. Беше свършило!

Защо тогава през половината нощ стоях будна, неспособна да мигна? Не беше заради гръмотевиците. Чувствах се така, сякаш… — но това бе невъзможно, беше толкова глупаво! — … сякаш тежестта на колието на врата ми ми липсваше.

Какво ми ставаше? Защо не можех да вляза в програмата на мама „Ново начало“?

Когато сутринта благодарих на Алекс, след като се качих в колата му, той ме попита за какво му благодаря.

— За колелото — отвърнах. — Не го ли заключи снощи, преди да си тръгнеш? И не загаси ли фаровете?

— Ъъъ… — отвърна той. — Не. Между другото, благодаря, че ми пожела лека нощ. О, и задето се метна на колелото и отпраши, и ме остави сам с баба. Беше страшно мило. Та когато си тръгнах, колелото ти вече беше заключено и фаровете бяха загасени. Помислих, че си го направила ти.

— Не — отвърнах и внезапно ми стана студено. Само че механизмът за отваряне на прозорците в колата, която баба наричаше „купчината ламарини на Алекс“, беше повреден, и ние пътувахме на отворен прозорец, а вътре вече бе над двайсет и пет градуса. — Не бях аз.

— Хм — отвърна той. — Странно. Но не това беше най-странното — продължи и изсвири с клаксона на някакви туристи, излезли по средата на улицата, за да снимат един огромен бенгалски фикус. — Ей, къде си мислят, че се намират тези хора? На главната улица в Дисниленд ли? Някои от нас действително живеят тук, ако не знаете. — И пак натисна клаксона.

— Кое е най-странното? — попитах, след като туристите тичешком освободиха пътя и Алекс продължи напред. Не бях сигурна, че искам да чуя.

Не бях сигурна и че не искам да чуя.

— А! Нищо страшно, просто целият тротоар пред вас беше покрит с цветчета от коледна звезда. Лежаха си там. И то преди бурята. Така че не може да ги е довял вятърът. Помислих си, че е странно, защото на вашата улица няма коледни звезди. Как тогава са се озовали там?… О, както и да е — прекъсна се той сам и включи радиото. — Готова ли си за училище?

Преглътнах.

— Не.

[1] Традиционен мексикански многоцветен контейнер, направен от картон или глина, чиято вътрешност се пълни с бонбони, дребни плодове или играчки. — Б.р. ↑

10

Не зная как се в тоя лес вглъбих,

от сън тъй в пълно бил съм упоен,

кога от правий път се отклоних!

Данте Алигиери, „Ад“, песен първа

Мама ме беше записала в национално акредитирана програма в гимназията на Исла Хуесос, наречена „Нови пътища“(в противен случай татко щеше да ме прати в пансион в Швейцария).

„Нови пътища“ беше за ученици с „проблеми“: момчета като Алекс, чийто баща току-що бе освободен предсрочно от затвора, а майка му на практика беше изчезнала по време на бойните действия още след раждането му. Той бе принуден от бебе да живее с баба, която притежаваше единствения магазин за плетива на острова, „Плати за плетиво“. И да, магазинът наистина бе толкова ужасен, колкото и името му.

„Нови пътища“ беше и за момичета като мен, които са умрели и са се върнали към живота с променен характер.

Наистина. „Нови пътища“: какъвто и да ти е проблемът, ще те излекуваме (не, това не е официалното й лого).

— Препоръките им са блестящи — не спря да ми повтаря мама през цялото лято. — Ще караш по обичайната програма като всички други. Просто ще ти осигурят допълнително наблюдение през учебната година и социални работници с опит в когнитивно-поведенческата терапия. Наистина знаят какво правят, Пиърс. Нямаше да те запиша, ако не вярвах, че могат да помогнат.

„Ъъъ — помислих си, но не го казах гласно, — гимназията на Исла Хуесос изобщо нямаше да ме приеме, ако ти не ме беше записала в програмата «Нови пътища». Заради случилото се с господин Мюлър.“

Но както и да е. При положение че изборът ми беше или тази програма, или пансион за богати деца със социални проблеми в Швейцария, какво можех да кажа? Ура за „Нови пътища“!

Поне съветниците от „Нови пътища“ — особено Джейд, при която ме бяха записали — се държаха много мило и се опитваха да ме накарат да се почувствам добре дошла, макар да знаеха какво бях направила (или се твърдеше, че съм направила) на един от учителите в предишното ми училище. Джейд никога не изглеждаше уплашена на нашите срещи, винаги ме гледаше в очите, усмихваше се често и дори ми предлагаше да си взема бонбони за смучене от буркана, който държеше на бюрото си. Забелязах, че докато съм в кабинета й, колието ми нито веднъж не промени цвета си. Остана си успокояващо синьо… също като козината на остаряла хрътка.

Но щом пристигнах за първия си учебен ден в единствената гимназия на Исла Хуесос, в която стотици ученици идваха с автобус от съседните острови (край бреговете на Флорида островчетата са повече от хиляда и седемстотин, както недотам услужливо ме бе осведомила мама един ден, докато изброяваше всички начини, по които компанията на татко бавно унищожаваше екосистемата им), — аз не се чувствах особено спокойна. Нямаше нужда да поглеждам към цвета на камъка си (камък, който така или иначе вече не притежавах), за да го разбера.

Въпреки внимателните предупреждения на Джейд какво да очаквам, първият учебен ден ми дойде в повече. Никога не бях виждала толкова много деца и по-конкретно толкова много колелета, натъпкани в толкова много сгради… общо четири огромни крила, свързани с централен павиран вътрешен двор — „Квадрата“, както ми каза Джейд, че се нарича, — в центъра на който се намираха всички тези маси за пикник, заслонени със сенници.

Тук, беше ми обяснила Джейд, трябваше да обядваме всеки ден. Закусвалнята беше отвън.

Това ми звучеше абсолютно безсмислено, колкото и пъти да го повтаряше Джейд.

Само учениците последна година можеха да обядват извън двора. Аз бях последна година, но как щях да излизам от двора? Нямах шофьорска книжка. Щата Кънектикът, изглежда, бе съгласен с невролога ми, че не е добра идея да ми издаде такъв документ.

Бях разгледала онлайн въпросите за писмения изпит за шофьорска книжка в щата Флорида, защото Джейд ме бе окуражила да го направя, но въпросите тук бяха дори повече, отколкото за изпита в Кънектикът. Беше безнадеждно.

На път към училище Алекс беше казал:

— Ще се срещнем в „Квадрата“ за обяд. Ще отидем да си вземем сандвич.

Но разбира се, когато дойде време за обяд, не можах да го намеря. Не ми беше казал къде да го чакам. Типично за Алекс! Типично и за мен, че забравих да попитам.

Взех си две газирани води, пакетче ядки, пликче чипс и пакет сладки от автоматите. После се скрих в библиотеката, за да ги изям. Така ми се стори най-безопасно.

Точно тук ме намери Джейд.

— Пиърс — каза тя, издърпа стола от кабинката до моята и седна. — Търсех те.

— Тук съм — отвърнах глупаво. Очевидно беше, че съм тук. Свалих слушалките си. — Как е?

— Добре — отвърна Джейд. — А при теб? Виждам, че не си отишла в закусвалнята да обядваш.

— Не днес — отвърнах. — Може би утре.

Какво трябваше да кажа? Че вече не разполагам с колието, което да ме защити? Не че вярвах, че задължително имам нужда от защитата му.

Просто не бях сигурна, че не се нуждая от него.

— Виж, разбирам. Няма проблем — увери ме Джейд. Тя беше с много тъмна коса и носеше много ивици от черна кожа, увити около врата и китките й. На китката й имаше татуировка с надпис „Контролирай се, преди да се разбиеш“ с изчанчен почерк. — Но ако искаш да говориш с някого, може би за случилото се с онзи учител в старото ти училище или за онази приятелка, която е умряла… за каквото и да било… знаеш къде да ме намериш.

Знаех. Кабинетите на ръководителите на „Нови пътища“ се намираха в крило Д, където се провеждаха и всичките ми часове. Удобно.

И наистина… за всичко ли, Джейд? За оня тип, на когото се натъкнах снощи на гробищата? Може ли да поговорим за него? Защото и преди съм се сблъсквала с него, всъщност точно по време на „случилото се с онзи учител“ в старото ми училище. Когато „онази приятелка“ умря.

Или поне когато се опитах да потърся справедливост за смъртта й.

Тогава той прати онзи учител в болницата.

— Благодаря — казах, без да споменавам нито едно от тези неща. — Ще дойда.

Джейд ме погледна особено, полуусмихната, полунамръщена.

— Хей — каза тя и докосна ръката ми, — сериозно говоря. Случилото се в старото ти училище не е по твоя вина, нали знаеш?

Когато ме докосна, застинах. Не само защото библиотекарката ни стрелкаше с неодобрителен поглед от другия край на помещението… макар да бях сигурна, че не й е приятно, задето провеждаме разговор в тихата зона на библиотеката й, камо ли факта, че я използвам за трапезария.

— Да — съгласих се. — Знам.

Майтапеше ли се?

Джейд кимна.

— Добре. Просто не го забравяй. А междувременно се опитай да се забавляваш, става ли? Знам, че си преживяла много, но си дай почивка. Това е просто гимназия.

Изписах усмивка на лицето си.

— Разбира се — потвърдих. Може би Джейд беше лудата, а не аз. Макар че и тя, и колегите й от „Нови пътища“ бяха положили огромни усилия да напомнят на всички ни, че не съществуват понятия като „луд“ и „нормален“. Тези думи не са терапевтично полезни. — Ще опитам.

— Добре, радвам се, че си поговорихме — изправи се Джейд. — Пет минути до биенето на звънеца. Не забравяй да се отбиеш при мен след училище. Имам още бонбони за смучене, от онези, които ти харесват. Червените. О, и в два часа има събрание в аудиторията. Не го пропускай. Ще е потресаващо.

Намигна ми и излезе. „Потресаващо“, за разлика от „луд“ или „нормален“, е дума, която хората от „Нови пътища“ харесват. Особено Джейд. „Контролирай се, преди да се разбиеш.“

Ясно беше, че времето ми в гимназията на Исла Хуесос ще мине под знака „Удави се или плувай“.

Вече знаех какво е да се удавиш.

Реших, че нищо не ми струва да плувам.

Когато пристигнах в аудиторията за събранието, ме посрещна оглушителна врява. Помещението с две хиляди места за сядане беше пълно с хора, които се поздравяваха, след като цяло лято са били разделени. Момичетата бяха с дълги нокти с бели крайчета — този маникюр изглеждаше абсолютно префърцунен на север… поне според слуховете, които бях дочула в Академията за млади дами „Уестпорт“, преди да ме изключат. Те надаваха писъци и се прегръщаха. Момчетата — с татуировки и кожени ленти на главата, се поздравяваха с удряне на юмрук в юмрук, а някои и по-агресивно. Шумът от разговорите на толкова много ученици в една огромна стая бе така оглушителен, че се изкуших отново да си сложа слушалките, за да се спася от полудяване. Или каквато там е терапевтично полезната дума за „полудяване“.

Но знаех, че не мога. Бях си обещала, че тази година няма да се отнасям. Ако започнех да се отнасям, как можех да предотвратя смъртта на следващото момиче, докато стоя на пост?

Да, признавам, при последното се провалих с гръм и трясък.

Но човек никога не знае. Тук, на Исла Хуесос, разполагах с много предимства, които нямах в Кънектикът. Ако не друго, поне не бях невидима, каквато за жалост бях станала — изцяло по мое желание — за прекалено дълъг период в старото ми училище. Вече знаех, че тук не съм невидима, защото някакво момче в бяла риза ме бе забелязало и ми задържа отворена вратата на аудиторията.

Не можех да повярвам, наистина.

— След теб — каза учтиво младежът.

Не знаех кое ме стъписа повече: фактът, че беше първият човек през този ден — освен Джейд, — който ме бе заговорил, или това, че бе толкова незаплашително привлекателен. Приличаше на изпълнител в момчешка музикална група: висок, със сини очи и приятелска усмивка, разкриваща идеално прави бели зъби; загар, за който се виждаше, че идва от здравословен живот на открито, а не от солариум; а също така и с руси оттенъци в светлокестенявата му коса.

Всичко това бе опаковано в шорти цвят каки и бяло поло, което подчертаваше бицепсите му.

Невероятно!

Кайтбординг, трябваше да предположа. Никой не може да има такива бицепси — комбинирани с такъв загар — от обикновено плаване с лодка.

— Благодаря — отвърнах, без да се усмихвам.

Точно тогава океанският бриз отвя розовата ми учебна програма, която лежеше най-отгоре в чантата ми.

— О — каза той и пусна вратата, — позволи ми.

— Няма нищо — отвърнах. Исках просто да се махне. Той бе като концепцията за закусвалня на открито: нещо, което не разбирах.

Но бе много късно. Вече бе вдигнал програмата ми от мястото, където се бе приземила: залепила се бе за едно кошче с надпис „САМО ЗА КУТИИ И БУТИЛКИ“.

— Значи, Пиърс Оливиера. — Той погледна програмата, преди да ми я върне. После се разсмя. — Крило Д?

Нямах представа за какво говори. Предполагам, че му стана ясно от изражението ми, защото с удоволствие ми обясни:

— Няма проблем, не се тревожи за това — което ми се стори странно, почти като съвета на Джейд да си дам почивка. Поне не ми беше казал да се отпусна. Мразя, когато хората го правят. — „Нови пътища“, нали така?

Втренчих се в него. Откъде знаеше? Да не носех табела или нещо подобно? Тази сутрин се бях облякла толкова внимателно. Беше първият ми ден в обществено училище, което означаваше първи ден без униформа… първият учебен ден в живота ми, в който можех да облека каквото си искат. Какво бях сбъркала?

— Всички в крило Д са в „Нови пътища“ — обясни момчето. — Не че в това има нещо лошо. „Нови пътища“ е страхотна. Супер програма. Наистина су…

Наведох се и му дръпнах програмата. После я натъпках обратно в чантата си. Той ме изнервяше. Колкото по-привлекателни бяха хората, толкова по-нервна ставах около тях.

Може би защото привлекателните хора обикновено са толкова поддържани, а поддържаните хора ме караха да откачам. Как запазваха дрехите си така чисти? Ризата на тоя тип беше толкова бяла. Как бе успял да не разлее нищо отгоре й? Това не можеше да е нормално. Единственото положително нещо във факта, че вече не трябваше да нося униформа — поне доколкото знаех, — бе, че сега поне можех да слагам черни блузи, така че петната да не личат.

Джон никога не носеше бяло. Според мен това беше хубаво.

Ох, да. Нали никога повече нямаше да мисля за него?

— Имам проблеми да държа гнева си под контрол — осведомих момчето. Рано или късно всички щяха да го разберат, така че можех да го кажа още сега.

— Хей, на света има и по-страшни неща — успокои ме младежът и ми демонстрира всички свои блестящо бели зъби. — Имам предвид, нали още си Пиърс Оливиера? Това е добре, нали?

— Да — отвърнах и се усмихнах, защото той се беше усмихнал. Джейд ми бе казала, че когато не съм сигурна как да реагирам на нещо, трябва просто да подражавам на поведението на хората наоколо. — Да, предполагам.

Все още си Пиърс Оливиера? Какво изобщо искаше да каже? Дали тази усмивка не беше мазно намекване: „Роднина си на Зак Оливиера?“. Или подсмихване: „Братът на майка ти е оня тип, който прекара толкова време в затвора?“.

Или: „Ти не си ли момичето, което направи онова нещо на учителя си?“.

Не можех да кажа кое от трите е. Може би и трите. Може би нито едно. Искаше ми се Джон да не беше изхвърлил колието ми в нощта.

Не, не ми се искаше. Той беше мръсник. Бях приключила с него. Бях в „Нови пътища“.

Посочих към вратата на аудиторията.

— Ти няма ли да…?

— О, да, разбира се. — Протегна се и отново отвори вратата. Връхлетя ни оглушителна звукова вълна.

— Благодаря — казах и се отдалечих от него.

„Отърси се от неудобството“ — заповядах си. Джейд би нарекла това „положително общуване“. Наистина беше потресаващо.

Само че може и да не беше. Защото, когато за втори път видях онзи тип, вече вътре, той отново погледна към мен и се усмихна. Беше се приближил към няколко приятели. Сега всички те се взираха в мен. Две момичета с изправена с преса коса (истинско чудо за постигане в Южна Флорида) ме изгледаха лошо. Тракаха съобщения по мобилните си телефони с ноктите си с бели върхове. Бях изумена как могат едновременно да пишат и да гледат заплашително към някого. Това извеждаше изпълнението на много задачи едновременно до нови висоти.

— Крило Д — усмихна ми се подигравателно едното, сякаш това бе смъртна обида.

Защо всички тук бяха обсебени от крило Д?

С надеждата, че няма да получа паническа атака — пулсирането в задната част на врата ми бе по-силно от всякога, — аз огледах аудиторията, но никъде не можах да намеря Алекс. Зърнах обаче едно момиче, което познах от часа по икономика. Миналата седмица го бях видяла в кабинета на „Нови пътища“ в час за ориентация със съветник — друг, не Джейд. Спомнях си момичето, защото… ами, защото беше малко трудно за забравяне. Освен това забелязах, че когато то беше наоколо, колието ми ставаше пурпурночервено. Не знаех какво означава това, но момичето седеше на края на една пейка и около него имаше много празно място.

— Това място заето ли е? — приближих се и попитах.

Момичето не ми обърна внимание. Чак след една-две секунди осъзнах, че не ми вири нос. Просто носеше слушалки. Отначало не ги бях забелязала, защото огромният водопад от тъмна къдрава коса, прорязана с яркочервени ивици, ги скриваше.

Потупах момичето по рамото, то вдигна поглед от екрана на телефона, каза „О, съжалявам“ и премести краката си, за да мина.

— Благодаря — отвърнах и се стоварих на пейката до него.

Разбира се, трябваше да знам, че ще стане така. Не само заради предишната вечер (все още не бях сто процента сигурна, че което и да било от снощните събития наистина се е случило, дори след историята на Алекс за цветчетата от коледна звезда. Когато станах, бурята вече бе отвяла повечето от тях). Имам предвид това, че след като дойдох в училище, забелязах, че аз съм едно от малкото момичета с пола, която не е мини. Моята, съгласно наръчника за ученици на гимназията, който с мама бяхме изчели внимателно, особено в частта „Правила за обличане на учениците“, беше не повече от десет сантиметра над коляното, както се уточняваше в книжката.

Откъде можех да знам, че правилата по никакъв начин не са задължителни — особено забраната за „оголване на корема и панталони или шорти с ниска талия“, — след като до днес не бях срещнала на Исла Хуесос нито — един човек на моята възраст? Миналата седмица, като изключим карането на колело край гробището с надеждата да зърна Джон, бях прекарала времето си с Алекс и баща му в седене на дивана пред телевизора у баба.

А когато го попитахме какво носят в училище момичетата от гимназията, Алекс, кат типичен мъж, отговори:

— Не знам. Дрехи.

Момичето до мен — с пиърсинг и на устната, и на веждата — се втренчи в екрана на телефона си веднага щом аз седнах. Някои хора смятат шпионирането за невъзпитано. Аз обаче не съм от тях. Вярно, външен човек вероятно щеше да си помисли, че слухтя… може би го правех, защото аз самата нямах мобилен телефон.

Тим, началникът на „Нови пътища“, бе взел моя преди училище. Каза, че след края на учебния ден ще си го получа обратно. Според него съм щяла да се съсредоточавам по-добре и да „общувам повече“, ако не мога да влизам в интернет.

Не си направих труда да споря. От това, което се случи миналата година в старото ми училище, знаех, че всичко, което казва, е вярно.

В деня, в който се върнах на училище след злополуката, казах на най-добрата си приятелка Хана, че ще я защитя от злото.

Но не го бях направила. Вместо това, наранена от факта, че ме бяха нарекла луда, и все още вцепенена от постъпката на Джон в бижутерийния магазин, разтревожена, че някой ден ще се върне и този път ще направи същото и на мен, просто се отпуснах в стъкления си ковчег и зачаках красивият ми принц да дойде да ме спаси.

Ето как не забелязах злото. Не онова зло, което хората се преструват, че е истинско — злото от историите за призраци и филми на ужасите.

А истинското зло, което бродеше из коридорите на Академията за млади дами „Уестпорт“ и търсеше най-младата, най-невинната жертва, която успееше да намери.

Когато най-после осъзнах, че красивите принцове не съществуват, че всичко зависи от мен, че винаги е зависело от мен, вече бе много късно.

Хана беше мъртва.

И за разлика от мен, тя никога нямаше да се върне.

11

Пробуди те от сънно упоене

гръм силен и едва очи разкрих,

навред обърнах ги около мене.

Данте Алигиери, „Ад“, песен четвърта

В известен смисъл бях благодарна на господин Мюлър, който започна да преподава в Академията за млади дами „Уестпорт“ миналата година — моята предпоследна година в гимназията. Той ми даде онова, което бях започнала да си мисля, че никога няма да получа: интерес извън учението, с който да се „ангажирам“, толкова препоръчван от госпожа Кийлър на родителите ми след злополуката.

Господин Мюлър незабавно стана популярен и сред ученичките, и сред родителите им, след като постъпи на работа като треньор по баскетбол и изведе отбора до щатските финали.

И сякаш това не бе достатъчно, но той започна да предлага и частни уроци след училище на своите „специални“ ученички. Дори на тези, които, като мен, бяха преместени в „алтернативни“ класове благодарение на това, което в крайна сметка бе класифицирано като „синдром на дефицит на вниманието и хиперактивност“, изразяващ се основно в липса на способност за концентрация.

Разбира се, като единствен млад и привлекателен учител от мъжки пол в училище за момичета от детската градина до дванайсети клас — да не говорим, че беше и инструктор по атлетика, — господин Мюлър навярно щеше да бъде популярен при всяко едно положение.

Но безплатните тренировки помогнаха доста.

Аз, изглежда, бях единственият човек в цялото училище, който още от самото начало изпитваше подозрение към господин Мюлър и мотивите му, може би защото един от любимите изрази на баща ми бе: „Безплатен обяд няма“. Никой не е чак толкова самопожертвувателен, особено при положение че единственото, което получава, са домашни сладки от благодарните майки на ученичките.

Едва когато троха от един от тези сладкиши падна на голото ми коляно, докато господин Мюлър се бе навел над бюрото ми и ми помагаше с особено трудна задача в час по алгебра, аз за пръв път забелязах у него нещо странно — нещо извън зашеметяващата му външност и очевидното му изобилие от свободно време.

— Ау! — възкликна господин Мюлър и притисна трохата към коляното ми с пръст. После повдигна пръст до устата си и всмука трохичката от сладкиша. И ми се усмихна. — Извинявай!

Може би момиче, което не е умирало и после не е било преследвано навсякъде от обезпокояващо едър тип със сиви очи, който веднъж вече се е опитал да го накара да заживее с него, щеше да си каже само: „Ха! Тоя май наистина обича сладкиши“.

Аз обаче се почувствах като ударена от ток.

И не по оня романтичен начин: „О, той ме докосна!“. Другите момичета в класа ми може и да въздишаха по него, но аз определено не го харесвах и не исках да ме докосва. Не желаех да докосва дори трохи от сладкиши, които са паднали отгоре ми.

Едва когато следобед се прибрах вкъщи, го видях.

Господин Мюлър току-що докосна голото коляно на Пиърс Оливиера и после си облиза пръста. СЕКСИ!!!!!!!!

Това съобщение бе последвано от купища коментари в различните социални мрежи, в които бе публикувано, като: Каква късметлийка е!, Какво толкова хубаво е направила, за да заслужи ТОВА? и Коя, по дяволите, е Пиърс Оливиера?

Тези коментари действително успяха да проникнат през дебелото стъкло на ковчега ми. Накараха ме да се почувствам неудобно не само защото събуждаха стари демони (в последно време успешно избягвах посещенията в кабинета на училищния психолог), но и защото ден или два по-късно господин Мюлър попита — пред всички — дали искам да започна да ходя на частни уроци при него.

Оттук нататък нещата главоломно тръгнаха надолу.

Господин Мюлър току-що попита Пиърс Оливиера дали иска да ходи на частни уроци! Каква късметлийка е! Той е ТОЛКОВА секси!!!

— Не разбирам — учуди се мама. — На родителската среща господин Мюлър ми каза, че е предложил да те обучава, защото си изоставала по много предмети, а ти си отказала. Защо?

— Вече си имам учители — отвърнах. Беше вярно. Татко се беше погрижил да получа частни учители по почти всеки предмет. Не че имаше полза от това. Трябва да имаш поне малко желание, за да могат учителите да променят нещо.

— Но господин Мюлър изглежда толкова симпатичен — продължи мама.

Тогава трябваше да кажа нещо. „Мамо — трябваше да кажа. — Господин Мюлър не е симпатичен.“

Проблемът бе, че тя нямаше да ми повярва.

Фактът, че от тоя тип ме побиваха тръпки, не беше доказателство. Особено след като мама не бе единствената, която мислеше, че господин Мюлър е божи дар за Академията за млади дами „Уестпорт“. Всички майки даваха на дъщерите си картички и кутии с домашни сладки за господин Мюлър, за да му покажат колко го ценят, а баскетболният сезон отдавна беше свършил.

Господин Мюлър винаги грейваше от удоволствие, щом ги видеше на бюрото си, и казваше укорително (но очевидно зарадван):

— Момичета! Нямаше нужда!

Докато един ден бившата ми най-добра приятелка Хана Чанг (тя наистина се беше наляла през лятото, през което не си бяхме говорили, и бе станала най-добрият играч на баскетболния отбор на Академията за млади дами „Уестпорт“, както и една от най-ентусиазираните посетителки на частните уроци на господин Мюлър) не остави на бюрото му бележка, която го накара да се намръщи.

Знам, защото Хана беше в кабинета, в който имах час с господин Мюлър, и седеше на чина пред моя. Бях я видяла как пише бележката и после му я оставя. Видях го дори как я разгръща.

Но не грейна от удоволствие, когато я прочете.

Тогава не си помислих нищо. Хана постоянно оставяше бележки на бюрото на господин Мюлър, винаги сложно сгънати и украсени със стикерчета с малки сърчица. На рождения ми ден Хана дори бе оставила бележка на мен, на специална хартия, която бе покрита цялата с щампи на коне. Намерих я, когато седнах на чина си.

Честит рожден ден, Пиърс! — бе написала Хана с едрия си, изпълнен със завъртулки почерк. Беше нарисувала картинка на танцуваща тарталетка със свещичка отгоре. — Всичко най-хубаво! С обич, Хана.

Колкото и да се бях изолирала от света тогава („Какъв е смисълът? — мислех си. — Всички ние ще умрем някой ден и тогава няма да ни пуснат да се качим на лодката.“), — не можех да не се трогна поне малко. Хана може и да не се отнасяше с коня си Двойно предизвикателство толкова добре, колкото смятах, че трябва, но я беше грижа за хората. И защото я беше грижа за хората, караше и тях да ги е грижа за нея.

Не бях ли чувала това някъде преди?

Все едно… Въпреки че в десети клас ме беше нарекла луда, все още харесвах Хана Чанг.

И винаги ще се обвинявам за това, което се случи с нея.

Сутринта, след като видях Хана да оставя бележката за господин Мюлър, закусвах с майка ми. Мама, която четеше местния вестник, внезапно изписка и покри устата си с ръка.

— Мамо? — Погледнах я с любопитство над билковия си чай. Неврологът ми ме бе предупредил да не прекалявам с кофеина заради лошите сънища и безсънието. Мама се шегуваше, че ако татко спре да прекалява с кофеина, светът ще стане доста по-безопасно място. — Какво има?

— Нищо — отвърна тя и прикри вестника.

Но не беше нищо. Защото лицето й бе пребледняло.

— Мамо — настоях. — Какво има? Кажи ми?

— Просто…

Очевидно бе, че не гореше от желание да ми каже.

Очевидно бе и че знае, че трябва да ми каже.

— Просто… тук пише, че момиче на име Хана Чанг е умряло от свръхдоза снощи — прошепна тя и вдигна вестника. — Но съм сигурна, че не е същата Хана Чанг…

Задавих се с чая. Когато най-после се изкашлях, промълвих:

— Дай да видя.

Местно момиче умира, прилича на самоубийство — крещеше статията от първата страница на местния вестник. Лицето на Хана, усмихнато над училищната й униформа, се взря в мен.

Мама не бе виждала Хана почти от две години заради затварянето ми в моя стъклен ковчег след злополуката. През това време Хана се беше променила много.

— Тя е — прошепнах и гърдите ми се свиха. — Хана е.

— Не може да го е направила нарочно — промълви мама и погали косата ми, докато продължавах да се взирам в снимката. — Пише, че са били приспивателни. Може би е взела едно, а после толкова да й се е доспало, че да е забравила и по случайност да е взела още. Сигурна съм, че не е искала да се самоубие.

Аз обаче бях сигурна, че точно това е искала. Момичета като Хана Чанг не вземаха случайно прекалено много приспивателни.

— Благодаря, мамо — казах и я прегърнах бързо, преди да стана. — Но трябва да вървя, иначе ще закъснея.

— Пиърс — погледна ме неспокойно мама, — добре ли си? Няма проблем, ако решиш днес да не ходиш на училище. Знам, че с Хана не бяхте близки след… ами, след злополуката. Но някога бяхте най-добри приятелки…

— Всичко е наред — отвърнах автоматично. — Добре съм.

Отидох в гаража, за да извадя колелото си и да тръгна към училище. Татко ми беше купил беемве с гюрук за шестнайсетия ми рожден ден с надеждата, че това ще ме мотивира да се стегна и да изкарам изпита по кормуване, за да получа шофьорска книжка. Но разбира се, не се получи. Вече се бях явявала на писмения изпит четирийсет и два пъти онлайн. Нито веднъж не го бях издържала. Защото не бях добре.

В толкова много отношения не бях добре.

Хартията с щампа на коне, стикерчетата със сърчица и фактът, че бе звездата на баскетболния тим; това, че никога не забравяше рожден ден; това, че се преструваш, че душата ти ще бъде обсебена от зли духове, ако не затаиш дъх, докато минаваш край гробищата — всички тези неща бяха само фасада, прикриваща истината, че Хана също не беше добре.

Но свършиха работа: заблудиха ме. Дотолкова ме заблудиха, че така и не разбрах, че през цялото време, докато е седяла пред мен, в живота на Хана е ставало нещо, което е било толкова ужасно, че я е накарало да погълне шепа приспивателни и да се превърне в спяща принцеса. Завинаги.

Как бях позволила да се откъсна дотолкова от действителността?

Когато стигнах в училище, всички вече знаеха какво се е случило с Хана. Всички говореха за нея така, сякаш някога те са били най-добрите й приятелки, сякаш те са седели зад нея в класната стая. Всички се чудеха защо ли го е направила. Шепотът им звучеше като крясък в ушите ми, защото обикновено аз носех слушалки в коридора. Така блокирах целия шум, който само засилваше жуженето в главата ми.

Но този ден ги свалих. Казах си, че трябва да слушам. Дължах на Хана поне това. Трябваше да разбера какво се е случило с нея.

Само че чувах единствено как момичетата си задават същите въпроси, които си задавах и аз: как е възможно момиче, което изглежда толкова мило и щастливо като Хана Чанг, вчера да се е прибрало от училище и да е взело свръхдоза приспивателни?

„Къде ли е сега?“ — зачудих се. — Дали е добре? Дали е от късметлиите, успели да се качат на правилната лодка, лодката, която отвежда хората на по-хубаво място? Или все още стои, изстинала и мокра, на другата опашка и чака другата лодка на онзи ужасен плаж?

Не знаех. Осъзнах, че може никога да не разбера.

Но имаше нещо, което можех да разбера: защо.

В този ден за пръв път от година и нещо насам, вместо да прекарам междучасията на сигурно място в ковчега си, без да обръщам внимание на никого, пъхнала слушалките в ушите си, аз отново ги свалих и се присъединих към всички клюкарстващи момичета, които стояха до автоматите за храни и напитки пред физкултурния салон.

Пуснах монетите си и въпреки предупреждението на невролога си купих напитката с най-много кофеин, която успях да намеря. Бях решила, че е време да спра да се страхувам и да започна да ставам опасна, също като татко.

Отворих напитката и я изпих на един дъх, докато стоях и слушах предположенията на момичетата за това защо го е направила Хана.

Втората напитка изпих по-бавно, докато вървях към кабинета — без слушалките — и се опитвах да си спомня всичко от последния час, когато бях видяла Хана жива. Разстроена ли изглеждаше тогава? Тъжна?

И най-важното: какво бе написала в онази бележка до господин Мюлър, бележката, която бе оставила на бюрото му и която го накара да се намръщи?

Сърчица. Това си спомнях. Хартията, на която бе написала бележката до господин Мюлър, беше покрита със сърчица.

И „обичаш“. Стори ми се, че я видях да пише думата „обичаш“.

„Защо?“ Беше ли това една от думите? Защо не бях обръщала повече внимание на нещата, които наистина бяха важни?

„Не.“ Беше ли това една от думите? Като: „Изобщо не си прави труда, Пиърс. Наистина си толкова луда, колкото казват всички“.

Когато стигнах до кабинета, не можех дори да погледна към чина й, камо ли към бледото и тъжно лице на господин Мюлър. Опитът ми да се почувствам ангажирана ме бе разранил отвътре. Не бях го правила от повече от година. Сега разбирах защо: въвличането бе невероятно изтощително. Как го правеха хората всеки ден, и то по цял ден?

Отпуснах се на мястото си. Внимавах да не гледам никъде другаде, освен надолу, в случай че гледката на празния чин на Хана ме накара да откача.

Тогава съзрях чифт обувки. Черните мокасини на господин Мюлър, онези с пискюлите.

— Пиърс — каза господин Мюлър с тих глас. — Може ли да говоря с теб? Трябва да те помоля за една специална услуга.

Опитвайки се да не мисля за обувките му — защото, разбира се, бе абсурдно да се съсредоточавам точно върху тях в момент като този, — аз вдигнах глава и го погледнах в очите.

— Да, господин Мюлър? — отвърнах.

— Сигурен съм, че вече си чула тъжната новина за Хана Чанг — започна той.

— Да — потвърдих. — Чух.

— От администрацията се притесняват да не последват опити за подражание — осведоми ме разговорливо той. Сякаш бяхме връстници. Сякаш бяхме равни. Затова толкова момичета обожаваха господин Мюлър. Защото той никога не ни говореше „отвисоко“. — Често, когато ученичка се самоубие, други ученички си набиват идеята и те да пробват… Нали видя как хората слагат цветя на шкафчето й?

На път към клас бях минала край шкафчето на Хана. Отгоре му вече се издигаше камара от цветя, картички и плюшени животни. Най-вече плюшени коне.

— Да — преглътнах с усилие.

— Училището не възнамерява да провежда възпоменателна служба или нещо от този род — продължи господин Мюлър. — Вече са решили, че не искат да представят смъртта й в романтична светлина. Искат просто да продължим, сякаш нищо не се е случило.

Сякаш нищо не се е случило. Кимнах. Видях, че тази сутрин господин Мюлър е решил да не се бръсне. Имаше лека козя брадичка, а тя го караше да прилича малко на онзи красив актьор, който играеше ролята на доктор в един популярен телевизионен сериал. Внезапно си спомних, че докторът от сериала също често носеше мокасини с пискюли. Защо не можех да спра да мисля за пискюли?

— Затова те моля за една услуга — продължи той с онзи тон в стил „Какви добри приятели сме“. — Ще се преместиш ли едно място по-напред? Не мога да оставя стария чин на Хана да стърчи така, празен. Ще изглежда, сякаш й правим възпоменание и я подкрепяме. А не бива да го допускаме, нали така?

Втренчих се в него и в изкуствената козя брадичка, която бе започнал да си пуска. Реших, че когато отида на следващия от наредените от съда обеди с татко, ще преровя гардероба му, ще взема всичките му обувки с пискюли и ще ги даря на местния приют за бездомни. Дори онези от „Прада“. Не исках никога повече да виждам мъжки обувки с пискюли на тях.

— Разбира се, господин Мюлър — насилих се да се усмихна. — Ще седна на стария чин на Хана.

Макар че от смъртта й не бяха изминали и двайсет и четири часа и това щеше да е все едно да кажа, че никога не е съществувала.

Станах от чина си и се преместих на този на Хана. Почувствах се така, както може би щях да се почувствам, ако легна в ковчега на някой друг.

— Благодаря — ухили ми се облекчено господин Мюлър. — Благодаря ти за разбирането, Пиърс.

Беше странно, че го каза. Защото в мига, в който се плъзнах на чина на Хана, наистина разбрах. Погледнах надолу към диаманта, сгушен под блузата ми, и видях, че е станал черен, както онзи път в бижутерийния магазин.

И тогава внезапно си спомних думите, които бях видяла да пише Хана на бележката си до господин Мюлър. Спомних си просто ей така.

Може би защото седях на чина й. Може би заради всичкия този кофеин. Може би заради колието. Не знам.

Но внезапно проумях… всичко.

Добре, може би не всичко. Но определено разбрах защо от самото начало господин Мюлър ме отвращаваше толкова много.

— Но разбира се… — отново преглътнах с усилие — … Вие трябва да знаете защо го е направила, нали, господин Мюлър?

Господин Мюлър, който се бе запътил към катедрата си, замръзна на място. По това време звънецът вече бе ударил, но всички продължаваха да говорят и да се въртят наоколо. Никой друг не ме чу. Никой друг дори не ни обръщаше внимание.

Сега, когато най-после бях повдигнала капака на ковчега си и отправях поглед към света извън него, започнах да забелязвам, че точно това е проблемът. Хората никога не обръщат внимание, нали така?

Разбира се, аз бях точно толкова виновна, колкото и всички други.

— Защо го е направила? — обърна се господин Мюлър към мен и светлокафявите му очи се разшириха. Все още се усмихваше приятелски. — Не, не знам. Разбира се, тя беше момиче, което беше… проблемно.

Проблемно. Точно така. Ако смяташе, че Хана е била проблемна, по-добре беше да хукне да бяга колкото се може по-далеч. Още в този миг. Защото аз щях да му създам проблеми — такива, каквито не си бе представял и в най-безумните си сънища.

— Но тя ви остави бележка вчера — разширих невинно как щеше да реагира той.

— О, това ли? — отвърна господин Мюлър без нито секунда забавяне. — Не беше нищо важно — вдигна рамене. — Нали познаваш Хана. Постоянно оставяше смешни бележки. Иска ми се да знаех, че тази ще е последната. Можех да я запазя. Но я хвърлих в кошчето — продължи той и посочи към синьото кошче до бюрото си. „САМО ХАРТИЯ“, пишеше на стикера му. От мястото си виждах, че е празно. — Навярно пътуваше към някой завод за рециклиране в Ню Джърси. Както и да е.

После той отиде в предната част на стаята да провери присъстващите. Когато стигна до мястото, където би трябвало да прочете името на Хана, го пропусна с такава лекота, сякаш никога не е било там.

И никой не каза нито дума.

Дори и аз.

Поне не тогава.

12

И затова на своя вожд казах:

„Каква е таз тълпа, коя се чини

при слабий свет като увита в прах?“

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Момичето, което седеше до мен в аудиторията на гимназията на Исла Хуесос, проверяваше коментарите на страницата си във фейсбук. Видях как потръпва и най-накрая изключва телефона си и измърморва нещо на испански. Писменият ми испански официално е на ниво под средното, но знам всички ругатни.

— В старото ми училище — обадих се, макар да знаех, че не говори на мен, — пишеха, че съм си завряла пръчка в задника.

Момичето ме погледна остро, сякаш ме вижда за първи път. Беше очертало много умело изразителните си тъмни очи с черна очна линия и спирала и беше залепило по една малка сребърна звездичка в ъгълчетата на клепачите си. Спомних си, че в гимназията предлагат часове по гримьорство. Може би ги посещаваше.

— Какво? — попита то с объркан вид.

— Онлайн — посочих към телефона му. — В старото ми училище. Освен това казваха, че съм мръсница.

Не споменах другите, по-лоши епитети, с които започнаха да ме наричат след случилото се с господин Мюлър.

Събеседницата ми се намръщи. Не можех да кажа дали това е добър, или лош знак.

— О, така ли? — попита тя. — Е, и мен ме наричат мръсница. Заради тези — посочи към гърдите си. Не можеше да се отрече, че бяха огромни. Предната част на черната й памучна блуза беше цялата във волани, което не й помагаше особено.

— Някои хора просто са глупави — казах и погледът ми неволно се стрелна към двете момичета с изправени с преса коси, които все още стояха на стъпалата към подиума. Гледаха право към мен… но сега погледите им не бяха изпълнени с презрение. Изглеждаха стъписани.

Едното, забелязвайки, че го наблюдавам, вдигна ръката си с бели крайчета на ноктите и помаха. На мен.

За една секунда не можах да разбера защо. А после видях, че момчето с бялата риза се отдалечава от тях, и всичко ми се изясни.

— Тук глупаците са в излишък — обади се саркастично момичето до мен. — Ей, ти не си ли в класа ми по икономика?

— Да. Аз съм Пиърс — представих се и внимателно избегнах да спомена фамилията си. Имах чувството, че двете момичета до катедрата току-що бяха разбрали точно това. Навярно името ми бе причината за внезапната промяна на отношението им към мен.

„Исла Хуесос е малък остров — беше ме предупредила мама. — И не всички ще са изтънчени както в Уестпорт. Хората в Исла Хуесос може да решат, че те харесват заради баща ти. Или пък, като се има предвид всичко, което се случи, да не те харесат пак заради него. Просто бъди внимателна.“

— Кайла Ривера — представи се момичето до мен. — Ти си братовчедката на Алекс Кабреро.

Това не беше въпрос, а заявление. Значи или Алекс бе говорил за мен, или Кайла си спомняше името ми отнякъде другаде. Дали Тим и Джейд не бяха окуражили всички деца от „Нови пътища“ да се държат мило с мен? Колко жалка бях само!

Е, ако не друго, тя поне не знаеше кой е баща ми. Наистина се надявах, че когато си вземех телефона, нямаше да намеря всевъзможни неща, написани за мен в интернет. Нямах профил във фейсбук или Туитър, нямах блог или нещо такова. В истинския живот ме следяха достатъчно хора. Макар че вече не го правеха, както предполагах.

— Да — отвърнах. — Виж, може ли да те питам нещо?

— О, истински са — увери ме Кайла и посочи към гърдите си. — Осигуровката на майка ми покрива редукция на бюста и ще си я направя веднага щом навърша осемнайсет. И то не поради козметични причини. Не ми пука какви епитети ми лепят. Просто ми писна коленете ми да се удрят в зърната всеки път, щом се кача на колело. Освен това имам болки в гърба. С удоволствие бих си я направила сега, но докторът казва, че има шанс да пораснат още. Можеш ли да повярваш? Тези неща може да пораснат още.

— Ау! — възкликнах. А си мислех, че аз имам проблеми. — Но не, не това исках да те питам. Какво означава, когато те наричат „крило Д“?

Преди Кайла да отговори, усетих удар по облегалката на седалките ни, сякаш някой ги риташе. Рязко се обърнах, сигурна, че е той.

Но разбира се, не беше той. Беше само братовчед ми Алекс, който сядаше зад нас.

— Здрасти — обърна се той към мен. — Ето те и теб. Търсих те навсякъде за обяд. Защо не си вдигаш телефона?

— Тим го взе — обясних. — Каза, че ще се съсредоточа повече без него.

Кайла се засмя.

— О, боже — възкликна тя, — наистина си нова! Не мога да повярвам, че си се хванала. Никога не си давай телефона, маце, каквото и да казва Тим. Никога.

Свих рамене.

— И бездруго никой не ми се обажда.

Тъжно, но това бе истина. Дали Джон изобщо имаше мобилен телефон? Съмнявах се. Как щеше да си плаща сметките? В сиви диаманти? Телефонната компания едва ли щеше да остане възхитена.

Алекс се покатери на седалката до моята, после се отпусна отгоре й.

— Благодаря — каза. — Предполагам, че съм никой.

— Знаеш какво имам предвид — отвърнах.

В отговор той дружелюбно ме сръга в рамото.

— По-спокойно, хора.

Това каза мъжът — училищният директор — с уморен глас, щом се качи на подиума и застана там, близо до катедрата, докато чакаше всички да заемат местата си. Той прехвърляше купчината бележки, които бе донесъл, за да се увери, че са подредени както трябва, когато чух Алекс да въздъхва тежко.

Не можех да го обвинявам.

Огледах се наоколо, вече отегчена. Имах нужда от още една газирана вода. Нямаше да е зле тоя тип да произнесе речта си по-живо.

— И така — обърна се към мен Алекс, — как беше първият ти ден дотук?

— Дотук ли? — вдигнах рамене. Видях, че момичетата, които подигравателно ми бяха подметнали „Крило Д“, си бяха намерили места… от двете страни на момчето с бялата риза с поло яка, което ми бе отворило вратата. Интересно. — Добре.

— Ауу! — провлече Алекс. — Лъжеш почти толкова добре, колкото и баща ми. Наистина, много съм впечатлен.

— Това място е гадно — започна да шава на мястото си Кайла. — Знам, че Департаментът по образованието на Флорида е закъсал с парите. Но мисля, че в седалката ми има дървеници.

— Ученици! — изгърмя гласът на директора Алварес по микрофона. — Докато това незряло поведение продължава…

Някой изкрещя нещо не особено ласкателно за родителите на директора, а после му предложи да направи нещо кръвосмесително с майка си.

Това беше моментът, в който вратите на аудиторията се отвориха с трясък и на всеки изход се появиха полицаи в униформи с къс ръкав — заради жегата. Влязоха в аудиторията и се облегнаха на стените.

Погледнах ги нервно. Бях се надявала на нещо по-интересно от типичната проповед да стоим настрана от наркотиците.

Но тъй като само преди няколко кратки месеца бях прекарала немалко време в компанията на полицията — въпреки че не аз бях направила каквото и да било, просто бях поела вината за всичко, — това сега ми дойде прекалено.

Ченгетата обаче сякаш изнервяха не само мен, а и всички останали. В аудиторията внезапно се възцари тишина.

— Господин Флорес — каза директорът в микрофона, — може да се изненадате, но оттук ви виждам прекрасно. С тази забележка за майка ми току-що си изпросихте ООУ. За тези от вас, които не са запознати с термина, това означава „Отстраняване от училище“. Моля, напуснете територията на училището, господин флорес, и не си правете труда да се връщате преди понеделник.

Всички завикаха „у-у-у!“, а един младеж с черна лента на главата стана и излезе с нехайна походка от най-задния ред на аудиторията — никак не изглеждаше притеснен от наказанието. От местата си полицаите го изгледаха спокойно как излиза.

Тази сцена се различаваше значително от първия учебен ден в Академията за млади дами „Уестпорт“, където първото събиране винаги бе посветено на отдаване на почит с песен на основателката на училището, госпожица Емили Гордън Портсмит.

— Хей.

За моя изненада момчето с бялата риза с поло яка бе станало от мястото си. Сега се обърна с лице към цялата аудитория. Без дори да избърше изпотените си от нерви ръце в панталоните в цвят каки (вероятно защото ръцете му не бяха изпотени от нерви), то извика с дружелюбния си глас:

— Добре дошли отново, Гмуркачи.

За мое удивление всички млъкнаха, за да го чуят. Може да беше заради ченгетата.

Но не, не беше само това. Имаше и нещо друго. В поведението на това момче имаше лекота, увереност — предполагам, че видът му на изпълнител от момчешка група също спомагаше за впечатлението, — което караше хората просто да искат да млъкнат и да го изслушат.

— Знам, че изкарахме дълго лято — поде момчето. Изглеждаше сериозен и едновременно с това — дружелюбен и отзивчив. — И се радвам, че се върнах и ви виждам всички. Е, поне някои от вас. Нали така, Андре?

Погледът му падна върху едно момче в тълпата и престорено се намръщи. Андре се престори, че трепери на мястото си. Всички се разсмяха.

— Но точно сега на подиума стои господин Алварес — продължи момчето в бялата риза. — Затова нека чуем какво има да каже. Става ли? Хайде малко тишина.

Обърна се и си седна сред буря от ръкопляскания. И аз изръкоплясках, без да съм сигурна защо, може би защото всички други го правеха… освен, както забелязах, братовчед ми Алекс.

Наведох се към него и попитах шепнешком:

— Защо не аплодираш?

Той сви рамене. Също като баща си, Алекс невинаги бе особено общителен.

— Благодаря ви — каза директорът Алварес, след като шумът от ръкоплясканията утихна. Очевидно искаше да овладее ситуацията, преди някой друг да е започнал да крещи нещо за майка му. — Благодаря и на вас, господин Ректър, за помощта. За всички вас, първокурсници или нови ученици, които не знаете, това беше президентът на най-горния курс — Сет Ректър, който по една случайност е куотърбек на училищния отбор и касиер на Клуба по испански на гимназията „Исла Хуесос“.

Ректър? Знаех, че съм чувала — или поне виждала — това име някъде на острова. Само че къде?

А, да. Тъй като местната икономика не вървеше добре — в немалка част благодарение на компанията на татко, — всеки втори офис в Исла Хуесос сякаш имаше надпис „Продава се“ на прозореца. „Ректър Риълти“ сякаш бе навсякъде. Възможно ли бе да е свързана със Сет Ректър?

— Просто исках да кажа „добре дошли“ на всички вас, нови и завърнали се ученици, преди да връча микрофона на един човек, когото мисля, че познавате добре. Но най-напред искам да обсъдя с всички вас един важен въпрос по отношение на сигурността. И този въпрос е… празничните огньове.

Директорът Алварес погледна надолу към картичките си с бележки. Картички с бележки? Наистина ли? Ама че досада!

— Защо вече не позволяваме огньове по време на футболните мачове на отбора на гимназията? Е, добре, нека ви кажа. Тук, на Исла Хуесос, средната температура през септември е двайсет и осем градуса. При такива температури огньовете могат бързо да се разгорят и да излязат от контрол…

Но не, табелите за недвижими имоти не бяха единственото място, където бях срещала фамилията Ректър.

Беше написана и някъде другаде…

Сега си спомних.

Беше издялана в лъскавия мрамор на един от мавзолеите, покрай които бяхме минали с мама по време на разходката с колело на острова. За разлика от всички останали крипти наоколо, мавзолеят на Ректър бе изграден върху своя собствена основа, заграден от малка верига, и се състоеше от два етажа с бляскави бронзови табели с имена. Това семейство наистина не се бе стискало за обичните си покойници.

— Някой май се чуди как да си харчи парите — отбелязах тогава и разсеяно се запитах защо колието ми, сгушено под тениската с остро деколте, внезапно бе станало толкова наситено, буреносно сиво.

— Да — отговори мама със странен глас. — Така е.

— Какво има, мамо?

Когато вдигнах поглед от колието и погледнах към нея, видях, че е побеляла също като лятната си рокля.

— Познаваш ли тези хора?

— Преди ги познавах — отвърна разсеяно тя. — Много отдавна.

Тогава сякаш се отърси от нещо, отново натисна педала на колелото и ми се усмихна.

— Виж ни само! Денят е толкова хубав, а ние си губим времето на гробищата. Да отидем да си вземем лимонада.

— И точно затова тази година — продължи монотонно директорът Алварес — ще вземем активни мерки, за да ограничим подобна дейност. Трябва да сте наясно, че полицията на Исла Хуесос, както и членове на национално акредитираната, спечелила награди иновационна програма на социалните служби „Нови пътища“, ще държат острова под наблюдение през близките дни — и нощи — и тази година възнамеряват да бъдат особено бдителни…

В този момент освиркванията избухнаха с пълна сила. Бях толкова стресната, все още си мислех за онзи ден с мама на гробището, че едва не скочих от мястото си. Изобщо не проумявах какво става. Как бяхме стигнали от празничните огньове до полицията — и поради някаква причина, до съветниците ми от „Нови пътища“, които да държат острова под наблюдение, за да ограничат подобна дейност?

Никога досега не бях виждала подобна враждебна тълпа. В старото ми училище не се бе случвало нищо подобно… ако не броим скандала, който избухна, когато се опитах да докажа, че бившата ми най-добра приятелка се е самоубила заради любовна връзка с треньора си по баскетбол.

— Просто не искаме да пострадат хора! — крещеше директорът Алварес по микрофона. — Трябва да разберете, че всичко това се прави заради вашата сигурност! Тази година нарушенията, вандализмите и палежите няма да бъдат толерирани и ще бъдат преследвани с цялата сила на закона. И всеки уличен конфликт ще бъде подведен под отговорност и криминално, и от училищната система. Обвиненията ще варират от криминални действия до обиди, да не споменаваме, че ще има и изключване от училище…

Освиркването премина в подигравки. Започнаха да се сипят и обиди, и то не само към майката на директора Алварес. Чуха се епитети и за жена му, но не всички бяха на английски, така че не успях да разбера подробностите.

Алекс и Кайла обаче изглеждаха просто отегчени. Е, поне Кайла бе отегчена. Отново бе започнала да проверява дневника си във фейсбук.

Алекс изглеждаше отвратен.

Но пък Алекс изглеждаше отвратен през немалка част от деня. Кой можеше да го обвинява? Животът не бе раздал на братовчед ми печеливша ръка. Не само че трябваше да живее с баба, но и през почти целия му живот баща му бе лежал в затвора. Алекс не желаеше дори да говори за редките посещения на майка си от континента, като изключим изказването му, че тя нямало да идва повече, защото вуйчо Крис нямал намерение да я търпи (тя работеше на място, в което можеш да надникнеш по интернет, но само ако си на възраст над осемнайсет години).

Контролирай се, преди да се разбиеш.

— Нещо повече — продължи директорът Алварес, като повиши глас, сякаш така слушателите щяха да станат по-благоразположени към думите му. Видях, че челото му започва да лъщи. В аудиторията наистина ставаше горещо. Не само заради температурата. — Трябва да знаете, че сме се свързали с всички местни мебелни магазини и сме ги помолили през следващата седмица да не продават големи количества дървен материал на малолетни или на родителите им.

Същинска лудница. Никога досега не бях ставала свидетел на такава експлозия. Учениците наставаха от местата си. Човек би си помислил, че им бяха отнели привилегията да обядват извън двора или нещо подобно.

Ченгетата, които се облягаха на стените, направиха няколко крачки напред. Изглеждаха бдителни. Учениците, които бяха станали, седнаха обратно, но все още бяха разстроени.

— Какво става тук? — обърнах се неразбиращо към Алекс. — Защо са толкова сърдити? Само защото не могат да палят някакви тъпи празнични огньове?

— Не — поклати глава братовчед ми с горчива усмивка. — Изобщо не става въпрос за огньовете. Не това правят с дървата.

На свой ред поклатих глава.

— Какво? Не разбирам.

— Не се тревожи. И той не разбира — наклони глава Алекс в посока към директора. — Това е като „Нови пътища“. Винаги правят такива гадости. Но това никога не променя нищо. Повечето пъти само влошава нещата още повече. Като идиотската идея да ни натикат всичките в крило Д.

— Един момент — прекъснах го, вече съвсем объркана. — Какво общо има крило Д?

Погледът на Алекс мина покрай мен.

— Иска да знае какво общо има крило Д — подсмихна се той към Кайла.

— Ай! — цъкна с език тя и поклати глава. — Маце…

— Какво? — попитах, сега абсолютно смаяна. — Какво значи? Това е само сграда.

— Толкова е сладка — обърна се Кайла към Алекс. — Къде я намери?

— На континента — отвърна Алекс с тон, който казваше: „Не ти ли е жал за нея?“.

Директорът Алварес вдигна и двете си ръце.

— Хора! Хора, слушайте… Това… това е началникът на полицията Сантос, който ще ви обясни всичко! Началник… ваши са.

С тези думи директорът избяга от подиума. Очевидно нямаше търпение да остави някой друг да поеме вината.

Началникът на полицията обаче не се разбърза да стигне до подиума. За разлика от директора той не носеше картички с бележки.

Дясната му ръка обаче бе отпусната върху задната част на пистолета, който носеше на хълбока си. Не знам дали го направи нарочно, или не, но забелязах, че освиркванията на момента заглъхнаха.

И никой не изкрещя нито дума за неговата съпруга. Всъщност в аудиторията сякаш се възцари почтителна — или може би изпълнена със страх — тишина.

Началник Сантос наистина изглеждаше малко страшен — едър мъж със сиви мустаци, дебели сиви вежди в комплект с тях и много дълбок, леко вибриращ глас. Не бързаше не само да вземе микрофона, но и да подбере думите си.

— Благодаря ви, директор Алварес — каза шефът на полицията, без да си даде труд дори да погледне към по-дребния мъж. Вместо това ястребовият му поглед бе прикован в нас. Всъщност изглеждаше прикован право в мен.

Почувствах как се снижавам на седалката си. Повече от всякога ми се прииска газирана вода.

— Хайде да не играем игрички — започна началникът на полицията и леко всмука устната си. — Не сте деца. И всички знаете защо съм тук.

Цареше такава тишина, че можеше да се чуе плясъкът от перката на делфин, разцепваща водната повърхност навън.

Не бях направила нищо лошо — поне не в гимназията на Исла Хуесос. Но внезапно се почувствах така, сякаш бях… Един момент… това ли беше? Дали не бе прочел досието ми? Дали не знаеше какво съм направила в старото ми училище?

Трябваше да е това. Знаеше нещо.

Само че аз не бях направила нищо. Е, да, бях изкушена да направя нещо.

Но не го направих. Беше Джон. Не можаха да докажат нищо, не и пред съда. Поради липса на доказателства дори не бяха повдигнали криминални обвинения срещу мен.

Но граждански? Ами, това е друг въпрос.

— Вече наблюдаваме форми на вандализъм в една определена част на града, а днес е едва първият учебен ден — продължи началник Сантос с тежкия си премерен глас.

Един момент! Вандализъм?

За малко да избухна в смях. Какво ми ставаше? С изключение на очевидното, разбира се. Защо, за бога, си бях помислила дори за секунда, че има нещо общо с мен?

Джейд беше права: наистина трябваше да си дам почивка. Това беше просто гимназия.

— И мисля, че всички знаете за коя част от града говоря — не спираше шефът на полицията.

Забелязах, че в поведението на полицаите, застанали пред изходите, беше настъпила лека промяна. Също като началника си, и те бяха отпуснали ръце върху пистолетите си.

Бяха дошли тук по работа.

— Когато вашият директор дойде при мен — заяви шефът на полицията Сантос с глас, по-овладян от всеки оттенък на тона, който бе използвал до този момент, — му отговорих, че за мен ще е огромно удоволствие да дойда тук и да говоря пред всички вас. Всъщност…

Тук началникът на полицията се наведе напред и с показалеца си ни направи знак да се приближим, сякаш искаше да ни каже някаква тайна.

За разлика от директора Алварес, той бе магнетичен оратор. Установих, че наистина съм се навела към него, преди да осъзная колко е глупаво. Какво можеше да ми каже шефът на полицията на Исла Хуесос? Той дори не ме познаваше.

И ако нещата тръгнеха както се надявах, никога нямаше да се запознаем.

— Бих желал след края на това събрание всеки един от вас да се прибере вкъщи и да каже на родителите си, много от които също са посещавали тази прекрасна институция, че полицейският началник Сантос днес е дошъл и ви е говорил за една стара традиция на Исла Хуесос — традиция, на която съм сигурен, че са се наслаждавали много от тях, докато са били ученици тук. Ето какво искам да им кажете: Мамо, татко…

Гласът му стана по-висок и по-плътен. Сега вече не шепнеше. Думите му отекваха с тътен в аудиторията и караха стените да треперят.

— … тази година Нощта на ковчега се отменя.

Последва незабавен — и несъмнено сърдит — колективен стон, а после възмутено мърморене. Учениците действително изглеждаха разстроени, че няма да празнуват нещо, наречено „Нощта на ковчега“.

Що за смахнало място бе това?

— Ученици. — Продължи началникът на полицията и вдигна ръце, за да призове към тишина. И я получи. — Може би трябваше да помислите за това, преди някой от вас да нахлуе в гробището на Исла Хуесос и да започне да руши там — не само една от криптите, а и портата.

Втренчих се в него. Не смеех да си поема дъх.

Гробището. О, боже!

И портата. Разбитата, изкривена порта.

— Гробищата не са ви частна детска площадка!

Гласът на шефа на полицията, до този момент провлечен и приятен, сега се извиси в гръмотевичен рев и стресна дори Кайла, която свали телефона си и впери в Сантос своите широко отворени очи.

— Това е място за покой на мъртвите. Тези гробове заслужават уважение. Няма да ги осквернявате заради детинските си забавления, не и докато аз съм на пост… Нито един от тях! Ясен ли съм?

Болката в задната част на врата ми стана още по-силна.

— Сега, когато привлякох вниманието ви — продължи шефът на полицията с по-тих глас, — искам да знаете, че до второ нареждане портата на гробищата ще е заключена двадесет и четири часа на ден — след като я поправят, разбира се, — просто в случай че някой от вас не приеме думите ми сериозно. И понеже сред вас може да има един-двама достатъчно глупави да се опитат да прескочат тази ограда…

Оооо!

— … неколцина от хората ми ще патрулират там през нощта. Тъй като съм убеден, че това ще разстрои онези, които искат да отдадат почит на любимите си хора, погребани там, чувствайте се свободни да си направите предварителна уговорка с гробаря Ричард Смит.

Полицейският началник Сантос посочи към възрастен мъж, елегантно облечен в ленено сако, яркозелена вратовръзка и сламена шапка с плитко дъно и обърната надолу периферия. Седеше на сгъваем стол в подножието на стъпалата към подиума. На коленете си държеше куфарче. Когато чу името си, той стана, погледна към нас и вдигна пръст към шапката си, след което отново седна.

Веднага го познах: това беше мъжът, който много пъти ми бе крещял, че използвам гробището му като улица.

— Гробарят Смит с удоволствие ще ви отвори портата и ще придружи всеки от вас, който иска да отдаде почит на скъп покойник, директно до гроба, а после ще изчака да свършите — обясни шефът на полицията.

Гробарят Ричард Смит отново стана и извика със странно дълбок за толкова стар човек глас:

— През подобаващи за посещение часове! — И отново си седна.

— През подобаващи за посещение часове, разбира се — повтори в микрофона началник Сантос.

Още нещастен ропот от тълпата — с изключение на Алекс, който просто повдигна вежда, сякаш намираше цялата драма за доста интересна. Той започна нервно да почуква по облегалката на седалката пред себе си с една химикалка, с което раздразни седналото там момиче.

— Моля те, може ли да спреш! — Внезапно се завъртя то.

— Извинявай — каза Алекс и спря да чука.

— Кой иска след това да отидем в „Гатбъстърс“? — вдигна очи от телефона си Кайла.

— Имам само пет кинта — сви рамене Алекс.

— Мацето тук може да плати — подсказа му Кайла. — Баща й не е ли много богат? Става ли, маце?

— Да — отвърнах. — Естествено.

Нямах представа на какво съм се съгласила. Докато седях там — толкова стъписана, сякаш отново се бях препънала в шала си и си бях причинила още един субдурален хематом, в главата ми се въртеше само една-единствена мисъл: по някакъв начин Джон го бе направил отново.

Беше оставил съществено доказателство, че е истински, и докато го правеше, беше извършил криминално деяние.

Криминално деяние, което полицията на Исла Хуесос — също като полицията в Кънектикът, която усещаше, че няма друг избор (защото как можеше да обвини сто и деветдесет сантиметрова сянка, която, макар че се бе показала на видеозаписа, не бе оставила никакви отпечатъци?) щеше да припише на мен.

Можеше ли денят ми да стане още по-лош?

Оказа се, че да. Много по-лош.

Защото, когато след събранието влязох в кабинетите на „Нови пътища“, за да си взема телефона — Алекс и Кайла се влачеха след мен и се препираха защо изобщо трябва да спираме за телефона ми, след като съм казала, че никой не ме търси, — и кого трябваше да намеря там да си бъбри с Тим и Джейд и другите съветници, ако не майка ми?

Но не това беше най-лошото. Съвсем не. Защото, седнал тихо в един от моравите пластмасови столове за посетители и потънал в стар брой на списание „Тайм“, което четеше над очилата си със златна рамка, зърнах гробаря Ричард Смит. Сламената му шапка и куфарчето лежаха на съседния стол. Върху куфарчето блестеше колие.

Моето колие.

13

Душа добра се нивга не вестява

на таз Река печална на брегът.

Сега съвсем за тебе ясен става

гневът Харонов, като те видя.

Данте Алигиери, „Ад“, трета песен

Когато го зърнах, сърцето ми подскочи. Не бях осъзнала колко копнея за него, преди да го видя в ръцете на някой друг. Но това не беше просто някой друг.

Колието ми се намираше в ръцете на гробаря.

Какво означаваше това? Предположих, че нищо хубаво.

— О, здрасти, скъпа! — извика мама. Някак успя да се въздържи да ме прегърне силно пред всички.

Но беше очевидно, че й се иска да го направи.

— Надявам се, нямаш нищо против, че се отбих — продължи тя. — Знам, че ти трябваше да я докараш, Алекс, но просто нямах търпение. Исках сама да видя как е минало всичко. Кълна се, че предстартовата треска ме тресеше по-силно, отколкото вас, деца.

„Не, мамо, не мисля. Разбираш ли, ти не знаеш какво ми се случи снощи на гробището. Проспа цялата буря.

Освен това и представа си нямаш какво ще направи този старец, седнал ей там. Всъщност и аз нямам.

Но не може да докаже нищо. Всеки би могъл да има такова колие. Е, може би не всеки. И може би не точно такова…

Но това няма значение, стига да не направи нещо, с което да ме ядоса.“

— Не се тревожи, мамо — отидох до нея и я дарих с малка полупрегръдка. Надявах се да не почувства колко силно треперя. — Днес всичко мина страхотно.

Лъжа. И всичко очевидно щеше да става много, много по-лошо.

— О! — възкликна мама и ме прегърна силно в отговор. — Толкова се радвам! Не че съм очаквала да мине по друг начин — добави тя с нисък глас, — но когато дойдох и видях всички тези полицейски коли отвън, се притесних мъничко…

— О, това не беше нищо — уверих я, като внимавах да не поглеждам към гробаря.

— Да, точно така — засмя се саркастично Кайла. — Съвсем нищо. Просто се опитваха да спрат ученическото тяло да се вдигне на бунт и да убие директора Алварес, защото отмени Нощта на ковчега. Всичко е в рамките на нормалното.

— Нощта на ковчега? — Мама се засмя щастливо. Ако в този момент беше влязъл непознат, можеше да я сметне за някой от ръководителите на „Нови пътища“, а не за майка. Не изглеждаше кой знае колко по-различно от тях, само дето нямаше татуировки. Основната разлика беше, че мама носеше морскосиньо поло с бялото лого на морската институция „Исла Хуесос“. Там си намери работа. Под „намери си работа“ имам предвид, че там дари голяма част от парите, които получи от татко в бракоразводното споразумение.

Като се имат предвид акредитациите й, сигурна съм, че от МИИХ и бездруго щяха да я наемат. Само че нямаше да могат да й плащат заплата, тъй като бяха страшно зле със средствата. Сега — благодарение на мама — разполагаха с много. И розовите лопатарки — чиято популация наистина бе почти унищожена, до голяма степен благодарение на компанията на татко — вече имаха шанс… и то не само лопатарките, а и голяма част от другите морски организми в областта.

Понякога е истинско облекчение да знам, че не всички брачни проблеми на родителите ми се дължат единствено на моята злополука.

— Не ми казвайте, че на Исла Хуесос още има Нощ на ковчега! — продължи мама, развълнувана като дете, и се ръкува с Кайла, която вече й се бе представила. Кайла очевидно обичаше да се представя на хората. Не бях сигурна защо е в „Нови пътища“, но проблемът й определено не беше, че е срамежлива.

— Е, добре, да кажем просто, че администрацията прави всичко по силите си да се увери, че няма да има — обади се Тим. — Но старите навици умират трудно.

Беше ми трудно да следя разговора и същевременно да държа под око гробаря Смит. Дали ме беше познал от всички онези пъти, когато ме бе молил да сляза от колелото си и да покажа малко уважение към мъртвите! Със сигурност не.

А дори и да ме беше познал, какво от това? Не знаеше, че колието е мое, че снощи съм била на гробищата или че имам нещо общо със случилото се при портата.

Само че, разбира се, трябваше да имам предвид кичура коса — косата, която си бях изтръгнала, докато драматично свалях колието, за да го върна на Джон. Все още беше заплетен в златната верига. Виждах тъмнокафявия кичур на фона на по-светлата кафява кожа на каишката.

Можеше ли да ми поиска ДНК проба? Не и без нареждане от съда.

Но дори да успееше, какво от това? Бях ходила много пъти на гробищата, първия път преди цяло десетилетие. Не можеше да докаже, че съм била там точно предишната вечер. А освен това категорично не бях направила нищо на портата! Как бих могла? Бях само дебютантка от Академията за млади дами „Уестпорт“.

Или поне щях да бъда, ако не ме бяха изритали заради физическо насилие.

— Като стана въпрос за старите навици, които умират трудно — каза Тим, — поздравления, Пиърс. Един ден вече мина и нямаш наложени ОВУ или ООУ Продължавай така.

Отвори едно чекмедже, извади телефона ми и ми го подаде с театрален жест.

— Благодаря! — Взех го от протегнатата му ръка. Тим беше директор на програмата „Нови пътища“ и беше на възрастта по-скоро на майка ми, отколкото на Джейд, затова не използваше думи като „потресаващо“ и доколкото можех да видя, нямаше татуировки. Вместо това използваше думи като „ОВУ“ — „Отстраняване в училище“ — и „ООУ“ — „Отстраняване от училище“ — и носеше вратовръзка.

— И така, може ли да тръгваме? — попита Алекс толкова нетърпеливо, че Джейд, която стоеше облегната на вратата на кабинета си, гушнала буркана си с червени пръчки за смучене, избухна в смях.

— Закъде си се разбързал, човек? — осведоми се тя и наклони буркана към него. — Нямаш търпение да се заемеш с домашните?

— Отиваме в „Куин“ — обясни Кайла и пъхна ръка в буркана, когато Джейд й го подаде, след като Алекс поклати глава. — И искаме да стигнем там преди дивашките орди.

— Ау! — измърмори мама и на лицето й се изписа изражение, което разпознах. Така изглеждаше, когато Джейд спомена за Нощта на ковчега, каквото и да беше това… Замъглени от носталгия очи за отдавна отминали, по-хубави дни. — Децата още ли ходят на онова място срещу Хигинс Бийч на сладолед след училище?

— Да — отвърна кратко Алекс. — И точно затова е добре да побързаме. — Трябва ми нещо повече от бонбони за смучене без мазнини, ако искам да се надрусам със захар като хората.

Всички се засмяха… освен гробаря Смит, който остави списанието и се изправи.

— На твое място не бих си правил шеги с друсането, младежо — обърна се той към Алекс сериозно. — Особено като се има предвид колко време баща ти лежа в затвора и за какво.

Смехът внезапно секна, сякаш пометен от снощната буря със скорост шейсет километра в час.

— Извинете — каза рязко мама, като се обърна към гробаря Смит. — Мисля, че не се познаваме. Аз съм Дебора Кабреро, а това е дъщеря ми Пиърс. Алекс ми е племенник. Кристофър Кабреро, баща му, ми е брат.

— Знам — отвърна гробарят Смит. Изобщо не личеше да се притеснява. Напротив, застанал в кабинета на „Нови пътища“ в лененото си сако и вратовръзка, той изглеждаше така, сякаш единствената му задача за деня е да създава неприятности.

Което, като се има предвид, че работеше на гробище, чиято (разбита) порта бе заключена по двайсет и четири часа на ден седем дни в седмицата, навярно наистина бе единствената му задача за деня.

— Това, което се случи с брат ви, беше безобразие. И бе абсолютно излишно. Ще ми е много неприятно, ако този тук тръгне по същия път. — Тъмните очи на господин Смит се спряха на Алекс, който се изчерви сърдито чак до корените на черната си коса.

Но преди братовчед ми да успее да отговори, господин Смит се обърна и погледна майка ми над златната рамка на очилата си.

— За вас нещата се развиха по съвсем различен начин, в сравнение с брат ви, нали, Дебора? Навремето играех боче[1] с баща ви, преди да почине. Много се гордееше с вас. Жалко, че нямахте възможност да идвате по-често, докато беше жив.

Усетих укора в гласа му и не можех да си представя, че мама не го е забелязала… но с нея човек никога не знаеше. Често пъти умът й бе зареян нанякъде, към лопатарките и тъй нататък.

— Но виждам, че сега сте в Исла Хуесос. Надявам се, че ще сте в състояние да окажете на Кристофър малко повече подкрепа, отколкото тогава.

Очите на мама бяха станали широки като чинийки.

Сигурна бях, че поне в момента не мисли за лопатарките. Беше забелязала упрека, че не е посетила дядо преди смъртта му. Както и другия — че не е подкрепила вуйчо Крис… каквото и да означаваше това.

Още преди да погледна надолу, долната част на врата ми започна да пулсира. Но след като фиксирах обувките на гробаря, вече знаех, че е свършено.

Пискюли.

— Не съм сигурна, че разбирам за какво намеквате, господин Смит — отвърна майка ми с напрегнат, сдържан глас. — Но ви благодаря за загрижеността. Брат ми е много добре след освобождаването му…

— Така ли? — попита гробарят Смит. Изглеждаше искрено зарадван да го чуе. — Много хубаво. Доколкото си спомням, той беше много популярно момче в гимназията. Сигурно постоянно има посетители…

Какво? Невъзможно! Никой никога не се беше отбивал да види вуйчо Крис, поне онези пъти, когато бях ходила у баба на вечеря, за да се срещна с Алекс или просто да поседя на дивана и да гледам метеорологичната програма с баща му. Всъщност този канал не беше чак толкова лош. Постоянно даваха предавания за хора, почти засмукани от торнадо.

— Вие двамата! — Все повтаряше баба, когато се прибереше вкъщи след дълъг ден в „Плати за плетиво“. — Приличате си като две капки вода! Как можете да пиете това нещо? Нали знаете, че уврежда мозъка? Пиърс, лекарят ти знае ли колко газирана вода пиеш на ден? Не ми пука дали си на диета. Мислех, че не трябва да приемаш кофеин. Така казва майка ти. С всеки ден все повече заприличваш на баща си. Кристофър, ще бъдеш ли така добър да спреш да я окуражаваш?

Контролирай се, преди да се разбиеш.

Но това, което казваше гробарят, несъмнено беше вярно. Също като майка ми, вуйчо Крис, изглежда, наистина е бил популярен в гимназията. Когато влязохме в главната сграда на училището — която сега се наричаше „крило А“, — за да занесем документите ми от Академията „Уестпорт“ и да ме запишат за курсовете тази година, Алекс ми посочи трофейната витрина. Името на вуйчо Крис беше изписано на безброй места. Това на мама също, за тенис и плуване. Дядо беше там за бягане към нещо друго? Та те бяха толкова грозни.

Хвърлих поглед към колието. Дори не го носех, а то започваше да придобива цвета на рана.

Осъзнах, че трябва да се махна оттук. Трябваше да се махна, преди да се е случило нещо ужасно.

— Е, добре — каза Тим с твърд, но привидно весел глас, нарушавайки внезапното мълчание, — Александър е записан в нашата програма „Нови пътища“ и се справя чудесно. Страхотно хлапе.

— Много се радвам да го чуя — отвърна Ричард Смит и изгледа Алекс над златната рамка на очилата си. Но, макар че устата му изрече думите „радвам се“, очите му говореха съвсем друго. — Отбих се, защото трябва да обсъдим нещо много важно.

Обърна се настрана и се наведе към куфарчето си, върху което грижливо бе поставил колието ми.

О, не! Той знаеше. Не знам откъде, но знаеше. Беше наясно, че предишната вечер в гробището, при портата, съм била аз. Макар че не бях аз. Е, поне не съвсем.

Той вдигна моравосивия вече камък.

Чух как дъхът на майка ми секна. Беше го познала, разбира се. Беше ме виждала да го нося стотици пъти, през цялата бъркотия след злополуката и развода и всеки ден след това, макар че никога повече не попита откъде съм го взела. Явно смяташе, че е само изкствено допълнение към някакъв тоалет, към което съм развила ексцентрична слабост.

Сега, когато го видя в ръцете на някой друг, погледът й се стрелна към мен, очевидно объркан.

Кръвта зашумя в ушите ми. Мълчаливо се опитах да й внуша да не казва нищо. Стените на кабинета на „Нови пътища“ внезапно бяха станали кървавочервени, сякаш от тях се сипеха цветчета от коледна звезда.

„Не го казвай — помислих си. Не бях сигурна дали се обръщам към себе си, към мама или към Ричард Смит. — Моля те, не го казвай. Ако кажеш, ще се случи нещо ужасно…“

А после гробарят остави колието ми настрана, отвори куфарчето си и извади оттам купчина листове.

— Надявах се всички вие да ми помогнете да раздам тези брошури.

Обърна се, тръгна към нас и подаде на всеки ни по една купчинка.

— В тях се обяснява новата политика за посещения и искам да ги раздам колкото се може по-скоро.

Застанал до мен, Тим погледна към страниците, които гробарят беше напъхал в ръцете му. Изглеждаше объркан.

И не беше единственият.

— Можехте просто да ги дадете в кабинета на администрацията — каза той. — Знаете, че обикновено те се занимават с тези неща, Ричард.

— О, да — потвърди гробарят Смит, докато се въртеше напред-назад и с излишна официалност раздаваше листовете си. — Знам. Но съм установил, че хората, които работят в крило Д, са много по-отзивчиви.

Стоях и гледах хартията в ръцете си. Червеното, което се стичаше по стените на кабинета на „Нови пътища“, започваше да изчезва, а биенето на сърцето ми — и дишането ми — отново да стават нормални.

Но после забелязах, че моите листове са различни от тези на всички останали. На най-горната страница на единия имаше надраскана бележка с, както ми се стори, автоматична писалка и почерк с много завъртулки. Уговорете си час за среща с мен — бе написал гробарят. — Направете го, ако не искате да си имате неприятности.

Под съобщението имаше телефонен номер.

Последното, което исках, бяха неприятности.

Проблемът, както Джон бе отбелязал предишната вечер, беше, че неприятностите ме следваха където и да отида.

Загледах се в съобщението и се помъчих да намеря в него някакъв смисъл — как бе разбрал? Как Ричард Смит бе разбрал, че съм аз? — Докато не чух щракване. Когато вдигнах глава, гробарят тъкмо затваряше куфарчето си.

С моето колие вътре.

— Е, добре, довиждане на всички — каза той, като вдигна куфарчето и бодро ни помаха за сбогуване. — Приятен ден.

А после излезе от кабинета, като си подсвиркваше. Погледна ме право в очите, докато се взирах след него през широките прозорци на кабинета.

Едва по-късно осъзнах, че песента, която си подсвиркваше, бе „Кръг, кръг от рози“.

Което не означава нищо.

Освен ако не си някой, който е умрял, и после се е върнал от мъртвите. Затова си прекарал много време в интернет, търсейки чудновати факти за смъртта. Като например че някои хора вярват, че детската песничка „Кръг, кръг от рози“ всъщност е за черната чума, убила около сто милиона души през Средновековието.

— Ха! — измърмори Джейд, след като гробарят си отиде. — Много е странен! — И наклони към мен буркана си. — Бонбон?

Погледнах към червените пръчки.

— Ъъъ… — отвърнах. — Не, но благодаря.

Бях загубила апетит.

Мисля, че и мама се чувстваше по същия начин. Тя погледна към мен и ми се усмихна — прекалено ведро, — сякаш искаше да ми покаже, че всичко е наред. Но стискаше дръжката на чантата си толкова здраво, че кокалчетата на пръстите й бяха побелели. Също като мен, и тя знаеше, че всичко съвсем не е наред.

— И така! — премести поглед тя от Алекс към Кайла, от Кайла към мен и после обратно. — „Айлънд Куин“! Няма ли да е забавно?

— О, да — отвърнах. — Ще е потресаващо.

[1] Италианска игра с топки, подобна на боулинг — Б.пр. ↑

14

Избухна вятър лют издън земя,

светкавици раздраха мрачината

и я изпълниха с ужасен свет;

от страх без чувство паднах на земята

като човек, от сън дълбок обзет.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Можех да се сетя за много неща, които бих предпочела да правя, вместо да стоя на опашка от двадесет души пред „Айлънд Куин“ — аналога на „Деъри Куин“[1] на Исла Хуесос, — и то под изгарящото слънце на късния следобед.

С удоволствие бих поспала. Предишната нощ почти не бях мигнала. И да, признавам, че вината беше най-вече моя. И все пак…

Също така бих предпочела да оставя срещата с Ричард Смит зад гърба си.

Той обаче не ми вдигна, когато му се обадих от дамската тоалетна, преди да се срещна с Алекс и Кайла на ученическия паркинг — вероятно защото още не се беше прибрал. Номерът, който ми бе оставил, можеше да не е на мобилен телефон. Той не изглеждаше като човек, който има мобилен. Може би изобщо не знаеше какво е това.

— Ъъъ, здравейте, господин Смит — запелтечих. — Обажда се Пиърс Оливиера. Току-що се запознахме в кабинета на „Нови пътища“. Оставихте ми бележка да ви се обадя.

Дланите ми все още бяха потни от срещата с него, макар че училището държеше климатиците програмирани на, както ми се струваше, температура под нулата.

— Затова ви се обаждам да си уговорим среща, както поискахте — продължих.

Това навярно бе най-тъпото съобщение в историята на света. Но какво можех да кажа: „Искам си обратно колието, което оставих на гробищата вчера вечерта точно когато там се извършваше престъпление?“. Нямаше да оставя записано нищо, което да може да ме уличи. Поне това бях научила от случилото се в Уестпорт.

— Ще съм ви благодарна, ако ми се обадите възможно най-скоро — продължих. — Колкото по-скоро, толкова по-добре, защото бих желала да уредим въпроса още днес, ако е възможно.

Оставих номера си, в случай че телефонът му не проследява номерата на входящите обаждания, и затворих.

Сега можех единствено да чакам и да убивам времето, докато ми се обади. Само че предпочитах да не го правя, като стърча на опашка с един милион души под лъчите на изгарящото слънце в очакване да поръчам нещо, наречено „Гатбъстърс“.

— „Бастър“ — поправи ме Кайла, когато попитах защо не можем да си ги купим отнякъде другаде. — „Гатбастърс“. И ги правят само тук. Приличат на „Близард“, онези, дето ги правят в „Деъри Куин“, само че са по-хубави, защото ги пълнят с повече неща.

— Какви неща? — попитах. Усетих, че гласът ми е сприхав, и това нямаше нищо общо с опашката. Ами ако господин Смит ме попиташе в прав текст откъде съм взела колието?

Ако? Със сигурност щеше да ме попита.

— Знаеш — продължаваше Кайла. — Разни неща. Обичам ги шоколадови, с парченца шоколад. Алекс обича „Бътърфингър“ с „М&М“. Ти с какво ги обичаш, маце?

Но гробарят можеше да ми зададе и по-страшен въпрос, от чийто отговор се боях още повече. Споменът как се разби портата — и защо — бе все още прекалено пресен. Не бях сигурна, че ще успея да излъжа, без да се издам.

Ще ти кажа какво можеш да направиш — бе казал Джон, когато го попитах как да му помогна. — Можеш да ме оставиш на мира.

След което бе продължил: Мога да те уверя, че вече няма да ти се наложи да се тревожиш, не ще се появя и ще се държа като мръсник, точно преди да стовари крака си в портата на гробището на Исла Хуесос. Шумът отекна като звукова експлозия.

— Маце! Маце! Пиърс!

Погледнах към нея.

— Извинявай — примигнах. — Какво?

Кайла завъртя очи.

— Какво й е на братовчедка ти, Алекс?

— На лекарства е — измърмори той. — Но ги допълва с ударни дози кофеин, макар че й е забранено.

Изгледах го сърдито.

— Ау! — изрекох провлачено. — Виждам, че някой е слушал какво говори баба.

Той дори не си направи труда да отрече. Оглеждаше се наоколо, към всички в опашката пред и зад нас. Изглеждаше така, сякаш търси някого или се бои, че ще бъде видян…

Само че от кого?

Когато се съгласих да дойда с тях за сладолед след училище, не си бях представяла точно това. Просто исках да изглеждам нормална — така, сякаш имам приятели, сякаш съм част от тълпата. Исках да изглеждам така пред майка ми, тъй като това май бе единствената част от посещението й в кабинетите на „Нови пътища“, която я зарадва, след онази размяна на реплики с гробаря за вуйчо Крис.

За какво всъщност говореха? Така и не знаех подробности за обвиненията, поради които вуйчо Крис бе лежал в затвора. Нещо за наркотици… притежание с намерение за разпространение. Във всеки случай нищо, свързано с насилие. Знаех го. Аз бях единствената в семейството с такова досие. Или поне щях да бъда, ако адвокатите на татко не направеха това, за което им плащаше.

— Забавлявай се — не спираше да повтаря мама, докато ми махаше за довиждане в кабинета на „Нови пътища“.

„Моля те — сякаш ме умоляваха очите й. — Моля те, не разваляй всичко и за двете ни, както в Уестпорт.“

Ето защо се опитвах да не разваля всичко, както в Уестпорт.

Но засега единственото забавно нещо от отиването ми до „Айлънд Куин“ беше да наблюдавам дърленето на братовчед ми и Кайла.

— Е, добре — тъкмо казваше Кайла на Алекс, — в края на краищата тя не е госпожица невинност.

— Кайла — в гласа на Алекс имаше предупредителна нотка.

— Какво? — попита тя. — Вярно е, нали? Всички говорят за това. Има го в Google, ако напишеш името й.

— Кайла — прекъсна я Алекс. — Стига.

Тя отново го погледна възмутено.

— Тази седмица и бездруго ще излезе наяве в групата, Алекс, така че защо да не го признае сега?

— Ъъъ… — обадих се. — За какво говорите?

— За теб — отвърна Кайла. — Убила ли си учител в предишното си училище, или не?

Алекс зарови лице в ръцете си.

— Ау! — възкликнах. — Наистина ли пише така? Не.

Кайла изглеждаше разочарована.

— О! Всички казват, че си го убила.

— Е, добре, не съм — отрекох.

— Но си го наранила сериозно — настоя Кайла. — Нали така?

Преди да отговоря, едно от момичетата, които ме бяха изгледали мръсно в аудиторията — разпознах го по невероятно правата коса — мина покрай нас.

— О, боже — възкликна то и се приближи към мен. — Ти си Пиърс Оливиера, нали така?

Никога през живота си не бях виждала това момиче, освен когато ми навири нос в аудиторията, а после си промени решението.

Сега обаче то се приближи към мен. Усмивката му бе толкова широка, че човек би си помислил, че съм отдавна изчезналата му най-добра приятелка.

— Ъъъ… — заекнах. — Да.

— О, боже! — отново извика момичето и действително подскочи, макар и леко. — Нямах търпение да се запознаем! Аз съм Фара, Фара Ендикът. Гаджето на Сет Ректър. Сет ми каза, че днес се е запознал с теб и че си била страхотна.

Отначало изобщо не разбрах за какво говори. Но после си спомних за момчето, което ми беше помогнало да спася отлетялата от чантата ми програма и по-късно бе укротило всички на събранието. Сет Ректър от „Ректър Риълти“. И вероятно от мавзолея на Ректър в гробището.

Тоест, някой ден щеше да бъде. Очевидно беше, че още не е.

— О! — отвърнах. Не бях сигурна как да реагирам. — Здрасти.

— Защо стоиш тук, отзад? — извика Фара с ужасен вид, толкова високо, че всички на опашката спряха да ме зяпат — мен, момичето, което бе убило учител в последното си училище, поне според Кайла — и вместо това зяпнаха нея. — Това е шантаво.

— Ъъъ… — отвърнах и хвърлих поглед към Алекс и Кайла. Не можех да не забележа, че Фара не им беше обърнала никакво внимание.

Но май нямаше нищо, защото и те не й обръщаха капка внимание. Алекс се взираше с каменно изражение във водата. Плажът се намираше само на стотина метра от нас, от другата страна на паркинга и на вълнолома. А Кайла бе извадила мобилния си телефон и проверяваше съобщенията си.

— Просто закъсняхме малко — отвърнах. — След училище трябваше да отидем някъде.

Не споменах, че това „някъде“ са кабинетите на „Нови пътища“, за да си взема мобилния телефон, който не ми позволяваха да нося в училище отчасти заради невробихевиоралното ми разстройство.

— Е, добре, елате и седнете при нас — озари ме Фара с широка усмивка, след което посегна и сграбчи не моята ръка, а тази на Кайла… жест, който сякаш изненада не само мен, но и Кайла. Видях, че се напряга, а после разменя бърз, изумен поглед с братовчед ми Алекс. — Имаме маси на плажа — с чадъри, така че ще сме на сянка. А Сет е почти най-отпред на опашката. Само ми кажете какво искате и ще го добавя към нашата поръчка. А после всички ще седнем край водата. Там е тооолкова по-приятно — няма да повярвате колко много.

— Не — отвърна бързо Кайла. — И така е добре, Фара. Но благодаря.

— Да — включи се и Алекс. — Благодаря, но сме си добре.

Погледът ми се премести от Алекс към Кайла и обратно. Тук ставаше нещо странно.

Вярно, единственото нещо на света, което исках в този момент, беше да си взема тъпия „газбърнър“ или както там се казваше, да го изям, да си отида вкъщи и да чакам да ми се обади господин Смит, за да разбера какво иска. Нямах желание да ме обвинят в още едно престъпление, което не съм извършила.

Но тъй като така или иначе щеше да се случи, исках да прекарам колкото се може по-голяма част от чакането си на климатик или поне на сянка.

Макар че проблемите на Кайла и Алекс не бяха точно същите като моите, изглеждаше малко странно, че предпочитат да стоят тук и да се потят още един час, вместо да приемат поканата на момичето.

— Но ние имаме страхотна маса — настоя Фара, която изглеждаше съкрушена. Устните й — начервени с яркочерешов гланц — се нацупиха. Тя посочи към няколко яркосини метални маси за пикник на плажа, всичките заслонени от огромни жълти чадъри. Имаше само няколко свободни места и очевидно бяха запазени за нас. — Тук не можете да го усетите, но ветрецът е наистина страхотен. И се кълна, че ако ми кажете какво искате, ще се погрижа Сет да ви го поръча. Какво имате да губите?

Хвърлих поглед към Кайла и братовчед ми. Наистина, какво имаха да губят?

Страх. Видях го в екзотично гримираните очи на Кайла. Поради някаква причина тя се боеше от Фара.

Или поне от някой, който може би щеше да бъде на масата на Фара.

Ами Алекс? Тъмните му очи не издаваха нищо.

Знаех, че братовчед ми има проблем със Сет Ректър. Знаех, че диамантът на колието ми беше станал сив като буря, когато застанах пред мавзолея на семейство Ректър заедно с мама онзи ден на гробищата, точно както знаех, че стана пурпурночервен, щом видях за пръв път Кайла в кабинетите на „Нови пътища“.

Нямах представа защо се случват тези неща. А освен това истината беше, че и аз си имах някоя и друга тайна. Така че какво право имах да съдя Алекс или Кайла?

Само че, застанала на паркинга на „Айлънд Куин“ след предишната вечер — след днешния ден, — аз знаех също така, че не мога повече да продължавам по този начин. Смисълът на всичко беше да сложа ново начало. Вече нямаше да съм момичето, което само гледа, докато наранява хората около себе си.

Така че, каквито и проблеми да имаха Алекс и Кайла със Сет и Фара — или с този, който седеше на масата на фара на плажа, — щях да стигна до дъното им. Този път щях да защитя приятелите си от злото.

И единственият начин, за който се сещах, че мога да го направя, беше да разбера какво е злото.

— Бих искала една мелба с кола — обърнах се към Фара. — Голяма кока с ванилов сладолед. Ето, заповядай. — Пъхнах в ръката й с маникюр с бели връхчета една двадесетдоларова банкнота и завъртях глава към Алекс и фара, — и вземи един шоколадов гатбъстър с шоколадови парченца и един ванилов бътърфингър с парченца и „М&М“ за тях двамата.

Лъскавата нацупена уста на Фара се изви в широка усмивка, разкривайки идеално прави бели зъби — невероятни, също като на гаджето й.

— Фантастично — зарадва се тя. — Ще се срещнем при масите.

Забелязах, че повечето момчета на опашката край нас сякаш се наслаждаваха на начина, по който Фара се отдалечи с танцова — не с нормална — походка и плисетата на тъмнозелената й минипола се полюшваха зад нея (определено беше на повече от десет сантиметра над коляното й).

Повечето момчета. Освен братовчед ми Алекс.

— Не трябваше да го правиш — завъртя се рязко към мен той.

— Няма проблем — казах и нарамих чантата си. Беше тежка, защото я бях напълнила с всички учебници, които щяха да ми трябват за домашното. Не знам защо не я бях оставила в колата. Никога не обмислях нещата предварително. Е, това беше очевидно. Изключено беше да пиша домашно. — Можете да ми ги върнете по-…

— Какво си мислиш — че като ми купиш гатбъстър — каза Алекс и гневът му се стовари върху мен като някоя от гръмотевиците на Джон, — ще отида там, ще седна с всички онези типове от крило А, след което въпреки очевидните ни външни различия като това, че всички те носят дизайнерски дрехи и карат чисто нови коли, които татенцата им са им купили за рождения ден, а аз нося дрехи от Армията на спасението и карам ръждясала купчина ламарини, ще започнем да осъзнаваме, че всички ние имаме нещо общо? Че може да плеснем с ръце и да се прегърнем, след което всички да получим роля в мюзикъла на гимназията „Исла Хуесос“, сякаш сме в скапан филм на „Дисни“? Е, добре, Пиърс, имам новина за теб: няма да стане. И каквото и да казва баба, ти изобщо не приличаш на баща си. Не можеш просто да хвърлиш пари на проблема и да го накараш да изчезне. Всъщност знаеш ли какво можеш да направиш с парите си, Пиърс? Можеш да си ги завреш в…

— Ехооо — прекъсна го Кайла в опит да запази мира. — Какво става? Мислех, че просто ще хапнем сладолед.

— Благодаря ти — погледнах я признателно. Никога досега не бях виждала Алекс толкова бесен.

— Не ми благодари — отвърна тя. — Кой нормален човек си поръчва мелба с кола вместо гатбъстър? Това е просто шантаво.

— О! — възкликнах. Мама ме бе предупредила да внимавам да не обидя несъзнателно местните. Опитах се да си представя какво би направила Джейд на мое място. — Поне не си поръчах диетична кола — добавих.

Кайла ме погледна и бавно поклати глава.

— Сигурен ли си, че не е убила онзи учител? — Въпросът беше отправен към Алекс.

— Това не е шега — отвърна той. Но не гледаше към Кайла, а към мен. И не говореше за поръчката ми. — Някои от нас действително живеят тук, знаеш.

Същото бе казал и за туристите, когато тази сутрин пътувахме към училище.

И ме заболя — точно както искаше той, — защото знаех, че по същия начин мисли и за мен… а навярно и за мама. Сякаш просто минавахме оттук и не ни беше грижа за местните и за проблемите им.

И дори не можех да кажа, че не го заслужаваме. Къде бяхме ние през цялото време, докато той бе расъл без майка и без баща, само с побърканата ни баба?

Разбира се, че му приличахме на туристи. Дори Ричард Смит, гробарят, го бе изтъкнал. Мама така и не се бе върнала на Исла Хуесос след моето раждане и арестуването на вуйчо Крис. Никога не бях виждала дядо си. Не и преди погребението му. Когато срещнах Джон.

Който, също като Алекс, искаше да го оставя на мира.

— Съжалявам — обърнах се към братовчед си. Наистина го мислех. — Знам, че ни поканиха само защото искат да играят на „Огледай новото момиче“. Но на кого му пука? Имат маси на сянка и няма да трябва да чакаме на тази опашка…

— Може би ти искаш да седнеш на сянка заедно с тях. — Алекс буквално кипеше от ярост. — Но светът не се върти около теб, Пиърс. Някои от нас може да имат проблеми с тях. Истински проблеми. Изобщо минавала ли ти е тази мисъл?

— Какви проблеми? — попитах. Сега най-после имахме известен напредък. През целия следобед се бях чудила за това. — Какво ти е направил Сет Ректър, Алекс?

— Просто стой настрана от това, Пиърс — намръщи се той. — Представа нямаш в какво се забъркваш, повярвай ми.

— Ехо! — помаха ни Фара някъде от началото на опашката. Държеше поднос, пълен с високи чаши. — Идвате ли?

— Ъъъ… — махнах й в отговор. — Да! Един момент.

Отново се обърнах към Алекс.

— Представа нямам в какво се забърквам, така ли? — попитах го. — Ти майтап ли си правиш? Трябва ли да ти напомням, че умрях? Така че, каквото и да става между теб и Сет Ректър, съмнявам се да е по-лошо от това.

Очите на Кайла се разшириха.

— Умряла е? Алекс, това не си ми го казал.

За още една-две секунди Алекс продължи да ме гледа намръщено. За миг си помислих, че може да ми каже истината. Видях как адамовата му ябълка се движи нагоре-надолу. По челото и слепоочията му блестеше пот. Стори ми се, че иска да ми каже… което би било много удобно, защото, разберях ли веднъж, можех да започна да работя по решаването на проблема. Някои хора можеше и да не желаят помощта ми…

Но за мое разочарование той каза само:

— Майната му. Искаш да висиш с новите си приятели от крило А, така ли, Пиърс? Приятен ден. Забавлявай се страхотно. Аз се махам.

После се обърна и без нито една дума повече се отправи към другата страна на паркинга, където беше колата му.

— Мамка му! — измърмори Кайла, загледана след него. После се обърна и погледна към мен. — Всичките ми неща са в колата му. Учебниците ми, всичко.

— Няма проблем — уверих я. — Върви.

Кайла се поколеба и погледна покрай мен към масата със зашеметяващо привлекателни ученици от крило А, които грабеха гатбъстърите от подносите на Фара и Сет.

— Не разбирам — каза тя.

Вдигнах вежди.

— Какво не разбираш?

— Защо обръщаш гръб на собствения си братовчед, за да седиш с тях. Те са гадни с хората, които не са… като тях.

— Опитвам се да сложа ново начало — обясних. — И част от това е да не допускам на хората, които обичам, да им се случват лоши неща.

— О! — отвърна Кайла. Не изглеждаше така, сякаш разбира. Но нищо. Никой не можеше да разбере. — Ами, успех.

После извика:

— Алекс, чакай! — И хукна след него.

Въздъхнах.

После вдигнах тежката си чанта и поех в жегата през плажа към масите за пикник.

[1] Популярно заведение за бързо хранене. — Б.р. ↑

15

При туй ми взе ръката, моя дух

с засмян вид ободри и с нови сили

в подземний с него влязох край.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Защо вече не ме обичаш?

Това бяха думите — най-после си спомних, — написани от Хана в бележката, която бе оставила на господин Мюлър в деня на смъртта си — бележката, която вече не съществуваше, защото господин Мюлър я беше унищожил.

Защо вече не ме обичаш?

Хана може и да бе преглътнала хапчетата, които я бяха убили.

А аз да не бях удържала на обещанието си да бъда до нея, тъй като бях прекалено объркана и травмирана от всичко случило се, за да си спомня обещанието да я защитя.

Но господин Мюлър?

Той беше този, който наистина бе отговорен за смъртта на Хана. Знаех го в мозъка на костите си със същата сигурност, с която знаех, че майката на Хана е запазила стаята на дъщеря си непокътната. Тя бе съхранена като един вид светилище, точно както в деня, в който Хана беше умряла, чак до мръсните дрехи в коша за пране, така че родителите от време на време да могат да вдигат капака на коша, да вдъхват мириса на дъщеря си и да се преструват, че още е жива.

В продължение на седмици след смъртта на Хана не можех да мисля за нищо друго.

Как бях допуснала да се случи?

Аз бях тази, която й каза, че злото не витае само на гробищата.

Злото може да витае навсякъде. В църквите. В собствените ни домове.

В училищата ни.

И макар че й обещах, не направих нищо, за да я защитя от него.

Един ден подслушвах и чух как баща ми казва, че семейство Чанг нямали никакъв шанс да спечелят заведеното срещу училището дело и да отстранят господин Мюлър от поста му, защото ставало въпрос само за тяхната дума срещу неговата. Единственото доказателство, с което разполагали, били няколко бележки от дневника на Хана. Тогава разбрах какво трябва да направя.

И този път нямаше да побягна като уплашено момиченце, както бях избягала от Джон — два пъти.

Разбира се, нещата се объркаха още от самото начало. Не очаквах господин Мюлър да изключи лампите на тавана по време на частните уроци, на които най-после се бях съгласила да ходя. Защото страдал от главоболие заради всички тези нерви — поне така каза.

Никой в Академията за млади дами не вярваше, че е имал романтична връзка с ученичка, която се е самоубила заради него. Никой, освен мен. Съдебното дело, заведено от семейство Чанг, в действителност направи господин Мюлър още по-популярен. Много от майките и техните дъщери бяха безкрайно загрижени за здравето му, тъй като стресът от процеса го бе накарал съвсем да пребледнее под козята си брадичка. И така те започнаха да му оставят още повече сладкиши. Някои от момичетата дори измислиха нов танц, за да изразят подкрепата си. „Викът на Мюлър“, така го наричаха. Изпълняваха го преди всяка игра и всяко училищно събитие.

Това не беше толкова лошо, колкото имената, с които много от тях започнаха да наричат Хана в интернет: уличница, лъжкиня, мръсница.

Значи не беше достатъчно, че Хана умря. Трябваше да убият и паметта й.

От училището дори не принудиха господин Мюлър да излезе в административен отпуск или нещо подобно. Предполагам, не можеха да го направят, защото щеше да изглежда така, сякаш вземат страна.

Все едно размахаха пред очите ми червен плат. Буквално. Всеки ден вървях по коридорите на Академията за млади дами „Уестпорт“ и през повечето време, накъдето и да погледнех, виждах червено. Червено като тези цветчета от коледна звезда. Червено като пискюлите на шала ми.

Може би точно затова онзи следобед осъзнах, че съм отишла прекалено далеч, още преди лампите на тавана в класната стая на господин Мюлър да изгаснат. Сърцето ми биеше толкова силно, че не можех да продумам, а той все още не ме бе докоснал и с пръст. Как камерата, която бях скрила в раницата си (камерата с обектив, насочен навън през дупка, която бях изрязала в предния джоб, както бях прочела в интернет, че се прави), щеше изобщо да улови нещо в полумрака? Защото навън бушуваше пролетна гръмотевична буря.

Дори не се замислих какво трябва да направя, след като го снимам да се държи непристойно с мен. Сигурно трябваше да кажа: „О, съжалявам, спомних си, че имам друг ангажимент, господин Мюлър. Ще тръгвам. Доскоро!“.

Как иначе щях да се измъкна оттам, без да трябва наистина да направя… ами, онова… с него?

Не можех да допусна да се случи. Налагаше се да запазя контрол над ситуацията.

Господин Мюлър не спираше да повтаря, че е добре да си направим един на друг масаж на врата. Знаел, че сигурно съм много напрегната от всички проблеми у дома около развода на родителите ми (който беше във всички новини в щата заради парите, за които бяха замесени, и заради известността на баща ми). Господин Мюлър предполагал, че съм също толкова стресирана, колкото и той. Но това било нормално. И двамата сме възрастни хора. Защо да не признаем, че сме привлечени един от друг?

Тогава разбрах, че няма да мога да продължа по план. Не само че камерата най-вероятно дори не записваше нищо поради липсата на нормално осветление, така че цялото ми представление беше напразно (защото, разбирасе, трябваше да се сдобия с това, с което семейство Чанг не разполагаше — доказателство).

На всичкото отгоре сега, когато бях насаме с него, от самата мисъл господин Мюлър да докосне някоя част от мен, та дори и само врата ми, ми се повдигаше.

Най-лошото беше, че никой нямаше да ми повярва. Защо да ми вярват?

Предполагам, че точно това ме разгневи най-много. Толкова, че в периферията на зрението ми започна да се появява нещо червено. О, не!

Ако прегледате записа на случилото се онзи ден в класната стая на господин Мюлър, няма да видите почти нищо заради лошото осветление — нищо, освен бялата ми униформена блуза и едно тъмно петно: ръката на господин Мюлър, която се приближава към мен.

На записа ще чуете как гласът му ме уверява, че всичко ще се оправи. Трябвало само да се отпусна.

Мразя някой да ми казва, че трябва само да се отпусна.

Беше ли казал на Хана, че трябва само да се отпусне? Обзалагам се, че да.

Точно тогава всичко пред очите ми стана пурпурночервено.

— Вече не съществува такова нещо като отговорност, Пиърс — обичаше да се оплаква татко по време на обедите ни в лъскави ресторанти. — Никой никого не държи отговорен за това, което е направил. Винаги е виновен някой друг. Обикновено хората просто обвиняват жертвата.

Уличница. Лъжкиня. Мръсница.

Е, добре, аз държах господин Мюлър отговорен за това, което се случи с Хана.

Точно когато господин Мюлър ми казваше да се отпусна и протягаше ръка към мен — помислих, че иска да започне да разтрива врата ми, но скоро разбрах, че причината е друга, — то се случи. Можете да го видите на записа. Аз бях там, облегната на ръба на бюрото му, и си казвах, че мога да овладея ситуацията, ако отиде твърде далеч (веднъж, докато чакахме татко да излезе от среща на борда, шофьорът му, бивше ченге, ми показа как да удрям при самозащита, ако стане нужда). Там бе и господин Мюлър, застанал пред мен, който вдигна ръка. Дланта му се приближаваше към лицето ми.

В следващия миг господин Мюлър изчезна. Нямам предвид буквално. Искам да кажа, че на записа се появи черна сянка и за една-две секунди тя блокира целия обектив. Сякаш в стаята бе влязъл трети човек. Макар че никой — колкото и голям експерт да е в анализа на дигитални филми и колкото и пари да му обещаваше татко за показанията му — не можа да го заяви със сигурност, на мен тази сянка определено ми приличаше на фигура на мъж… много висок мъж с дълга тъмна коса, може би осемнайсет-деветнайсетгодишен.

В продължение на няколко секунди на лентата не се виждаше нищо. Екранът беше черен. Чуваха се само звуци — кратко боричкане, последвано от отвратителен шум от трошене на кости, а после — от приглушен разговор.

След още една секунда сянката изчезна.

На филма аз бях точно там, където бях и в действителност. Не бях мръднала от мястото си и продължавах да съм все така облегната на бюрото. Само че сега, вместо да стои пред мен с протегната ръка, господин Мюлър се свиваше до дъската, притиснал ръка до гърдите си. И крещеше. Защото всяка костица в ръката му беше счупена. Най-зле обаче бяха костиците на пръста, с който бе притиснал трохата от сладкиш към голото ми коляно. Този пръст бе буквално смазан на прах.

От полицията на Уестпорт казаха, че е „невероятно… макар и не невъзможно“ момиче, дребно като мен, да нанесе такова увреждане на възрастен мъж.

За нещастие пазачът господин Маржак се кълнеше, че не е видял никой друг да влиза или да излиза от стаята преди пристигането на „Бърза помощ“ няколко минути след като им се бе обадил. Той беше влязъл при нас и бе видял господин Мюлър да се гърчи от болка. Господин Маржак чул всички крясъци. Миел пода в коридора. Всъщност именно обстоятелството, че господин Мюлър бе наясно с този факт, го бе накарало да се опита да покрие устата ми с ръка, уплашен да не се разкрещя и да привлека вниманието на пазача.

Полицаите не повярваха на историята на господин Мюлър, че съм го нападнала — история, която той, изглежда, им бе разказал, както описаха в доклада си, „в състояние на крайна възбуда“.

Толкова не й повярваха, че претърсиха цялото училище и прилежащите му площи за „трето лице“ още преди да намерят дигиталната камера, която продължаваше да записва в раницата ми, и да пуснат видеото.

Но така и не откриха друг човек. Заради бурята всеки, който можеше да е скочил от класната стая на господин Мюлър на първия етаж, неизбежно щеше да остави отпечатъци. Но в калта под прозорците нямаше никакви следи.

Разбира се, че не намериха отпечатъци. Каква причина би имал Джон да си прави труда да използва прозорци или врати като нормален човек? Защо му трябва да казва „здрасти“? Просто Пуф! Тряс! И чао.

Всъщност не си направи труда да каже дори „чао“.

Макар че, преди да изчезне, отдели време, за да ми хвърли със сребристите си очи още един от онези негови вбесени и укорителни погледи.

— Чакай! — извиках му, след като се появи изневиделица, направи една-единствена стъпка напред, сграбчи ръката на господин Мюлър, отдели я от лицето ми и я изви със сила, която запрати треньора по баскетбол на колене пред мен.

В стаята не беше чак толкова тъмно; видях как всичкият цвят се отдръпва от лицето на господин Мюлър. Щях да си помисля, че е припаднал за няколко секунди, ако не беше смразяващият кръвта вик, който се изтръгна от устата му. Хватката на Джон, която го държеше полупровесен във въздуха, бе единственото, което му попречи да се свлече на пода.

— Какво? — Джон вече бе вдигнал другия си юмрук, готов да прати господин Мюлър в безсъзнание. Не изглеждаше доволен, че ме вижда.

Като се имат предвид обстоятелствата, не можех да го обвинявам. Изглежда, причината за всяка наша среща неизменно беше фактът, че съм в беда.

Джон стоеше и ме гледаше яростно. Гърдите му се повдигаха и спускаха точно като на гълъбчето, което намерих в деня на първата ни среща. В изцъклените му очи се четяха същото объркване и болка. Предполагам, че не е лесна работа да се мяташ напред-назад от едно измерение в друго.

— Недей — промълвих и отместих погледа си към бледото лице на господин Мюлър. — Моля те, Джон. Просто недей.

Джон се втренчи в мен, сякаш не разбираше нито дума от това, което му казвах.

Не бях сигурна, че и аз разбирам. Знаех само, че не мога да гледам как някой умира — дори да е някой, когото ненавиждах толкова, колкото господин Мюлър.

Посегнах и положих ръка върху юмрука на Джон.

Тогава можех да кажа толкова много неща. Трябваше да кажа толкова много неща.

Но от устните ми се изтърколи една-единствена дума… името, което не можех да избия от главата си от седмици. Причината, поради която бях там, причината, поради която и тримата бяхме там.

— Хана — изрекох. В тези две срички се бе събрал цял един свят от болка.

Не можех да понеса мисълта, че тя вероятно стои на брега на онова езеро и чака на студа онази лодка — онази, другата лодка. Откакто разбрах за смъртта й, не бях в състояние да мисля за нищо друго — освен да докажа, че господин Мюлър е имал връзка с нея. Трябваше да знам дали тя е добре.

И бях наясно, че Джон ще ми каже истината.

Веднага щом го докоснах, видях как част от гнева му се стопява. Погледът му омекна и той сякаш си пое въздух. Дори поклати глава объркано, сякаш искаше да попита: „Наистина ли? За това ли беше всичко това?“.

— Тя е с хора, които я обичат — каза той.

Раменете ми се отпуснаха от облекчение. Това бе единственото, което исках да чуя.

Джон погледна надолу към господин Мюлър, който продължаваше да стене и крещи, а после отново към мен.

— Добре ли…

Млъкна, защото вратата на класната стая се отваряше. Господин Маржак бе чул виковете на господин Мюлър и бе дошъл да провери какво става.

Точно тогава Джон изчезна.

Всичко се случи толкова бързо — почти можех да повярвам, че съм си го представила… ако камерата не го беше заснела.

Разбира се, господин Мюлър отрече, че в стаята е имало някой друг. Каза, че докато сме минавали през въпросите за CAT, внезапно съм откачила и съм го нападнала, без да ме е предизвикал с нищо.

Това бе обяснението, на което предпочетоха да повярват всички в Академията за млади дами „Уестпорт“. Така че вместо Хана Чанг сега всички започнаха да наричат мен уличница, лъжкиня и мръсница.

Това обаче напълно ме устройваше, защото господин Мюлър беше отстранен от длъжност. „Инцидентът“, както го наричаха всички, все още се разследваше.

Освен това поне вече никой не изпълняваше „Вика на Мюлър“.

Но както изтъкнаха адвокатите на татко, господин Мюлър е имал значителен интерес да поддържа историята си. Дори и никога повече да не преподаваше — което наистина можеше да се случи, освен ако не го правеше с една ръка, — той навярно щеше да успее да изкопчи прилична сума от извънсъдебното споразумение. Все пак го бе нападнала полупобърканата дъщеря на Закъри Оливиера (или поне той така твърдеше). Всички знаят, че хората, които са умрели и са се върнали от смъртта, са… ами, малко смахнати.

И все пак… Макар че благодарение на слабото осветление и стоновете на господин Мюлър никой не можа да каже със сигурност какво се бе случило по време на „инцидента“, записът на всичко, което каза господин Мюлър, преди да започне да крещи, събуди интереса на полицията — да не говорим за семейство Чанг.

Да не забравяме и моето изявление.

— Защо господин Мюлър се опита да затисне устата ми с ръка? — попитах полицаите тогава там, на място. Бях разтърсена — всеки на мое място щеше да бъде. Но имах утеха — думите на Джон. Хана беше с хора, които я обичат. — Ако не е правил нищо лошо, защо тогава се страхуваше да не изкрещя?

— Уместен въпрос — съгласиха се те.

След случилото се госпожа Кийлър внимателно „предложи“ на родителите ми да ми намерят „алтернативно образователно решение“ — училище, което да е в състояние да се справи с ученичка с моите „проблеми“. При тези думи избухнах в смях — там, пред родителите ми.

Проблеми. Точно така.

— Едно е да се защитиш — изкрещя ми татко на следващия ни обяд. — Това го разбирам. Някога казвал ли съм ти да не се защитаваш? Не. Но трябваше ли да го осакатяваш до живот? Пръснах толкова пари за това луксозно училище за момичета — да не говорим колко пари дадох за психиатри! И какво ми донесе това?

Свих рамене.

— Граждански иск за седемцифрена сума?

— Дори ти купих онзи проклет кон! — изкрещя той, без да обръща внимание на думите ми. — Купих го от семейство Чанг, защото каза, че го искаш повече от всичко на света. А ти какво направи? Врътна се и го дари на някакъв дом за ненормалници!

— Училище за деца с аутизъм, татко — отвърнах спокойно и се заиграх със сламката в газираната си вода. — Двойно предизвикателство ще бъде част от терапевтичната им програма. Ще зарадва много деца и всеки ден ще го яздят, галят и глезят. Ти ще получиш данъчно облекчение, а семейство Чанг няма да е натоварено с финансовата грижа за кон, който никой вече не язди.

— Да не говорим — изрева татко толкова силно, че всички останали бизнесмени в костюмите си от три части се обърнаха и се втренчиха в нас — какво се случи с обувките ми! Всичките ми обувки с пискюли са изчезнали! Какво трябва да заключа на сигурно място преди следващата ни среща? Ако не е шурикенът ми, то са обувките ми. Моля те, кажи ми. Понякога се тревожа за теб, Пиърс, наистина. Ти изобщо осъзнаваш ли последствията от действията си?

— Не знам, татко — отвърнах. Истината беше, че за пръв път от дълго време се чувствах добре. Дори и крясъците на баща ми над салатите „Коб“ в лъскавия ресторант в центъра на Манхатън не можеха да ме накарат да трепна.

Е, да, бяха ме изритали от училище. Не можех да изкарам повече от час, без безумно да ми се прииска нещо с кофеин. А един тип, когото срещнах, докато бях мъртва, се появи неочаквано и стана причина да ми предявят граждански иск за седемцифрена сума.

Но бях оптимист за бъдещето.

— Не можеш да кажеш, че от всичко това не е излязло нищо хубаво — обърнах се към татко.

— Едно нещо — предизвика ме той и размаха под носа ми късия си дебел показалец. — Кажи ми поне едно хубаво нещо, излязло от това.

Свих рамене.

— Ако не друго — отвърнах, — поне най-после си намерих нещо извън учението, с което да се ангажирам.

Татко не го намери за смешно.

Предполагам, че беше прав за едно: понякога наистина не осъзнавах последствията от действията си.

16

От всякакви езици звукове

и чупения страшни на ръцете

се свиваха с безчетни гласове

кат някой вихър, който ветровете

подигат с грозен рев край морски бряг.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Никой не се и опита да прояви деликатност.

— Ей, всички, това е Пиърс Оливиера — обяви многозначително Фара.

Някакво момче с руса, късо подстригана коса, лице, розово като залеза над Исла Хуесос, и врат, дебел като колело на трактор, се обърна към мен впечатлено:

— О, здрасти. Чувал съм за теб. Нали твоят баща е управителят на фирмата, която снабдява военните или нещо такова? Този, който все крещи по телевизията.

— Брис — завъртя очи Фара и ми се усмихна извинително. — Прости му. Рядко му се случва да отиде някъде извън острова.

— Какво съм направил? — попита Брис и на лицето му се изписа възмущение. — Просто й зададох въпрос. Какво лошо има да я попитам дали баща й е онзи човек от телевизията? Той е, нали?

— Да — потвърдих и седнах до него. — Баща ми е Зак Оливиера.

Това беше. Бях вътре.

Но не само заради баща ми. Оказа се, че има и множество други причини.

— Къде отидоха приятелите ти? — попита любопитно фара, докато се оглеждаше за Кайла и Алекс.

— О, трябваше да си тръгнат — отвърнах небрежно. Надявах се, че ако съм лаконична и любезна, няма да последват много въпроси.

Защо да си правех труда? На никого не му пукаше достатъчно, за да попита отново за Кайла или Алекс (макар че Брис изяде гатбъстърите и на двамата, след което се оригна шумно, а всички момичета изпискаха възмутено и го замериха с пухкавите опаковки от сламките си).

Искаха да обсъдят с мен нещо съвсем друго.

— И така, намерих трупчетата — приглади Сет къс хартия, който бе извадил от джоба на шортите си и който вятърът не спираше да издува. Присвих очи и погледнах към рисунката на листа, но от мястото ми беше невъзможно да разбера какво изобразява. Е, не точно невъзможно.

Просто не можех да повярвам.

— Откъде го взе? — попита Брис. — Мислех, че Алварес е наложил вето върху всички продажби на дървен материал…

Сет го изгледа саркастично.

— Пич, моля те.

— О! — отново се оригна Брис. — Точно така.

— Брис, наистина! — обади се раздразнено момиче, чието име се оказа Серена. — Трябва ли да го правиш?

— Мисля, че може да имам синдром на раздразненото черво — оплака се Брис.

— Не се учудвам — сряза го тя. — Знаеш ли колко калории има в тези мелби? А ти току-що изяде три.

Серена. Отбелязах си наум да запомня името й. Когато отидох в момичешката тоалетна да се обадя на гробаря, проверих и профила на Кайла във фейсбук. Просто от любопитство.

Човекът, който бе написал най-гадните коментари, се беше нарекъл „Сладката Серена“.

От нея ли се страхуваше Кайла толкова много? Затова ли не бе приела поканата на фара?

— Мога да осигуря кръгъл трион — продължи Серена. — Трудното ще е с монтажа и боядисването, а също така и да намерим къде да го сложим. Както навярно си спомняте от миналата година…

— Точно така — прекъсна я Фара и се изправи на стола си. — Точно така ги хванахме миналата година. Всички постоянно се събираха у Кейлъб Тарантино.

— А, да — оживи се седналото срещу мен момиче на име Никол. — Всички тези фарове, които ме будеха всяка нощ. Точно тогава ти се обадих, помниш ли, Коуди? Тъй като по всяко време на алеята пред тях спираха и тръгваха коли, аз не можех да заспя и си помислих: „Какви са тия партита у Кал? И защо не сме поканени?“.

— Беше идеално — кимна с наслада Коуди, който също беше член на футболния отбор, макар да не беше едър като Брис и очевидно надарен с малко повече мозък. — Така и не разбраха откъде им е дошло.

— Бяхме като нинджи — съгласи се Брис. — Нинджи в нощта. Научихме ги да не се закачат с Гмуркачите на Ректър.

Коуди и Брис се изправиха едновременно и шумно удариха гърди в гърди през масата, Фара и Серена завъртяха очи.

— Да — потвърди Никол и сламката й шумно се удари в дъното на чашата. — Е, щях да се радвам, ако не бяхте съсипали чак толкова много неща. Защото у нас миришеше на дим месеци наред. А строежът на новия гараж на семейство Тарантино започва точно в осем часа всяка сутрин и още продължава, а знаете каква съм, когато не съм си отспала поне десет часа.

— Значи ето какво се е случило с лицето ти — установи Коуди. — Чудех се какво ли става.

Всички се подсмихнаха, а Никол престорено извика яростно, след което се обърна и го перна наужким.

Продължих да смуча мелбата си с кола. Другите вероятно разбираха какво се случва. Аз обаче нямах представа.

— Е, добре — каза Сет. — И така, макар че вече установихме без съмнение, че сме по-умни от миналогодишните ученици последен курс, а тазгодишните ученици предпоследен курс са само куп жалки слабаци, все пак ще ни трябва някое сигурно място.

— Гробището май отпада — подсмихна се Коуди.

Всички се разсмяха. Всички, освен мен.

— Очевидно — отвърна Сет. — Макар че изобщо не съм си и помислял за него, преди Сантос да направи малкото си изявление. Кой е повредил портата? Някой знае ли?

Лъжицата с последните неразтопени остатъци от сладоледа ми замръзна на половината път до устата ми.

— Чух, че били някакви банди от Маями — обади се Брис.

Всички изпръхтяха презрително.

— Говоря сериозно — настоя Брис. — Гаджето на сестра ми има братовчед, който работи за федералните, и казва, че току-що са арестували няколко души в Миртъл Гроув. МГБ… Мърда Гроув Бойс? Може би използват гробището за ритуалите си за посвещение. Миналата седмица видях някакви пичове с огромни мотоциклети да минават край „Уендис“, покрай мол „Сиърстаун“…

— Да се върнем към действителността — завъртя очи Сет. — Трябва ни място, което да не е заключено двайсет и четири часа на ден, седем дни в седмицата, но никой в училище да не може да мине случайно край него.

— Имаш предвид в някой охраняем квартал — въздъхна с копнеж фара. — Само ако познавахме някой, който живее в „Делфиновият ключ“…

Едва не се задавих с колата. Така ли беше? Наистина ли се опитваха — при това не много тактично — да ме убедят да им позволя да използват моята къща за нещо, което ми се струваше едновременно и незаконно, и опасно?

Най-вероятно да. Очевидно не ме смятаха за много умна. Бях установила, че отношението им се дължи на факта, че съм в крило Д. Хората от крило А нямаха високо мнение за тези от крило Д. Разбрах го от дочутите случайно разговори тук и там.

— Добре, какво очакваш? Тя е типично крило Д — бе казала Серена за друго момиче, което бе родило през лятото.

— Е, явно е трябвало да го пратят в крило Д още от началото — бях чула да казва Коуди по адрес на друг футболен играч, изпратен тайно в „лагер за необуздани“ от родителите си заради неконтролируемото му поведение.

Забелязах предупредителните погледи, които изпрати Сет от другия край на масата за пикник, и факта, че всички побързаха да млъкнат, но вече беше късно. Бях разбрала.

Всички записани в „Нови пътища“ бяха в крило Д, но не всички в крило Д бяха записани в „Нови пътища“. В програмата имаше само петдесет деца. А учениците в крило Д бяха повече от петстотин. Оказа се, че от администрацията изпращат там всички „проблемни“ ученици — всички участници в улични банди, всеки, който има проблем с наркотици или с дисциплината — предполагам, за да не заразят с лошото си поведение „нормалните“ деца.

Във всеки случай това бе единствената причина, за която можех да се сетя, всички ние да сме в отделно крило, далеч от другите ученици. Макар че изглеждаше прекалено странно, за да е истина. Също като факта, че тези атлетични деца със свежи лица, които изобщо не ме познаваха, изглежда, ме молеха да пожертвам дома си за техния странен ритуал.

— За какво точно говорите? — попитах и оставих чашата си на масата.

Фара се разсмя, сякаш бях най-прекрасното същество, което бе виждала някога.

— За Нощта на ковчега, глупаче!

— Но нали шефът на полицията каза, че тази година Нощта на ковчега се отменя? — не разбирах аз.

Сега всички на масата започнаха да се смеят на абсурдната ми наивност.

— От администрацията всяка година я отменят — обясни търпеливо Сет, когато смехът заглъхна. — Но тя пак се провежда. Така трябва. Това е Нощта на ковчега. Това е традиция.

— О! — възкликнах и си припомних изражението на майка ми, когато попита за Нощта на ковчега. Очевидно на Исла Хуесос това беше голяма работа. — Но каква точно е традицията?

Коуди се закашля, за да прикрие изпръхтяването на коментара „крило Д“, но Сет, след като го изгледа намръщено в духа на „Ей, остави новото момиче на мира“, обясни:

— Всяка година, през лятото, учениците, които ще завършат гимназията „Исла Хуесос“, строят собствения си ковчег. А после трябва да го скрият някъде на острова. Задачата на учениците предпоследен курс е да го намерят.

Не казах нищо. Очаквах да разбера нещо повече.

Но Сет не каза нищо повече. Всички ме гледаха в очакване. Наблизо се рееха чайки и търсеха случайно изпуснати пържени картофки. На плажа някакъв мъж без риза метна фризби на кучето си, което не го хвана, а после радостно се хвърли във водата да го преследва.

— Ъъъ… — казах най-накрая. — Добре. Но защо?

Сет погледна към останалите. В очите му се четеше молба за помощ.

— Защо какво? — попита най-после той.

— Защо искат да го намерят? — уточних. Не се опитвах да ги дразня. Просто наистина не разбирах. — Какво има вътре?

Сет се усмихна, сякаш бях попитала нещо много сладко.

— Какво имаш предвид? Как така какво има вътре? Вътре няма нищо.

— Добре де, защо тогава е толкова важно? — настоях, сега вече съвсем объркана. — На кого му пука дали ще се намери някакъв празен стар ковчег?

Усмивката на Сет се стопи. От другия край на масата се разнесе мърморене. Със сигурност дочух думите „Наистина ли?“ и „Боже, вярно, че тя е крило Д“.

— Ей — каза рязко Сет, но към всички останали, не на мен. — По-кротко.

После се обърна към мен с нежен глас и на лицето му отново се изписа онази съвършена усмивка.

— Преди всичко това не е стар ковчег. Чисто нов е. Както казах, ние самите ще го построим, ще го боядисаме на ръка, ще напишем годината на завършването си и имената на всички ни. Твоето също. А ако от предпоследния курс го намерят, ще го сложат в средата на футболното игрище по време на първия мач за сезона и ще го изгорят пред всички. Ще се снимат как го правят и ще го пуснат навсякъде в интернет. Тогава ще бъдем абсолютно унизени. Не искаме това да се случи.

Вече се бях досетила за подпалването, след като свързах невероятно скучната реч на директора Алварес с думите на Никол, че къщата й миришела на дим месеци наред, тъй като Гмуркачите на Ректър — предполагах, че това са Сет и приятелите му — открили ковчега на миналогодишните абитуриенти в гаража на съседа й и очевидно решили да го подпалят на място.

Не разбирах обаче друго: защо изобщо им пукаше.

— Ето защо — сложи ръка на рамото ми Фара — решихме, че ще е страхотно, ако можем да скрием ковчега в твоята къща. Само за малко. Защото живееш в „Делфиновият ключ“. На човек му трябва разрешение от пазача, за да влезе и излезе от квартала ти, нали така? Ти си единствената ученичка, която живее там тази година. Знам, защото майка ми е в комитета по рекламиране на острова и проверих базата данни. „Делфиновият ключ“ е уединено място и резерват. Много е скъп. Повечето хора на Исла Хуесос не могат да си позволят да живеят там. А това означава, че никой от гимназията няма да може да влезе в комплекса, никой, освен нас, и то само когато ти ни пуснеш. Ти — и ковчегът — ще сте в безопасност. Това, което се случи у Кал миналата година, няма да се случи у вас.

Втренчих се в нея. Каква шега! Никой от тези хора си нямаше и представа за какво говори. В безопасност? В целия свят едва ли имаше човек, който да е по-малко в безопасност от мен.

Особено сега, когато колието ми беше изчезнало.

О, да. А мъжът, кото ми го даде, мъжът, когото срещнах, докато бях мъртва, вече не ме харесваше, защото помежду ни се беше разразила грандиозна битка. Или нещо друго. Което напълно ме устройваше, защото слагах ново начало. „Нови пътища.“ Имах нужда от още една ко̀ла.

— Само докато го боядисаме — добави припряно Сет. — После ще го преместим някъде другаде. Не можем да го държим дълго на едно място, ако не искаме да го открият. След твоята къща навярно ще го преместим в самолетен хангар в летището на Исла Хуесос — баща ми има самолет, а тия нещастници никога няма да успеят да минат покрай охраната на летището, — а после може би във военноморската база…

— Баща ми е полковник — намеси се Никол и изпърха с мигли към мен.

— А после може би някъде по-нагоре на острова — продължи Сет.

Усещах, че могат да продължат да говорят цяла нощ.

— Какво ще стане, ако не го намерят? — прекъснах го. — Имам предвид, учениците предпоследен курс.

— Ако не го намерят — заобяснява Серена и ме погледна така, сякаш бях попитала нещо извънредно глупаво, — ще го извадим в полувремето на мача и ще обиколим с него игрището пред всички, докато групата и отборът по танци, на който аз съм капитан, изпълняват хита на Мак Хамър от деветдесета година „Не можеш да го докоснеш“.

— И наистина не можеш. Защото Гмуркачите са върхът! — Брис и Коуди пак удариха гърди в гърди.

Онемяла, аз се втренчих в тях. Не можех да повярвам, че майка ми си спомняше Нощта на ковчега толкова сантиментално.

Но се опитах да не позволя на чувствата ми да станат достояние. Все още не бях разбрала защо Алекс мразеше Сет толкова много — освен заради факта че всички тук смятаха учениците от крило Д за смахнати.

Макар че терминът „смахнат“ беше субективен. Малко като „нормален“ и „луд“. Аз например можеше да обявя за смахнат всеки, който търчи напред-назад из един остров и търси къде да скрие саморъчно направен ковчег, след което обикаля с него под звуците на песен отпреди двайсет години през полувремето на спортно събитие.

Но това бях аз. А всички знаеха, че съм луда.

Освен това подозирах, че когато Алекс разбере, че Сет Ректър иска да скрие ковчега на абитуриентите в моята къща — а нямаше как да го пропусне, ако се съгласях и той забележеше толкова много ученици от крило А да се навъртат около гаража ми, — навярно много бързо щеше да ми каже истинската причина.

— Не знам — отсякох. — Преди това ще трябва да питам майка ми. Нали знаете как е…

— Разбира се — увери ме Сет. Сините му очи бяха спокойни. — Абсолютно. В никакъв случай не искаме да разстройваме майка ти.

— Сигурна съм, че ще разреши — включи се фара. — Майка ти нали е учила в тази гимназия? Мисля, че съм виждала името й в трофейната…

— Имам друг въпрос — прекъснах я. — Защо ковчег?

Сега всички се втренчиха в мен. Аз обаче не виждах кое му е толкова странното на въпроса.

— Защо не лодка? — настоях. — Не сме ли Гмуркачите на гимназията „Исла Хуесос“? Гмуркачите са хора, ограбвали кораби, потънали някъде между острова и рифа, нали така? А после препродавали това, което успеели да ограбят, обратно на собственика на кораба срещу печалба? Така че не е ли по-логично да построим и скрием лодка? След като амулетът на училището е човек с пиратски вид, а не скелет?

В последвалата тишина можех да чуя вълните, които се плискаха по брега зад нас. Обикновено на Исла Хуесос няма големи вълни, каквито са типични за Флорида например, защото островът се намира в един коралов риф — третия по големина в света.

Но поради някаква причина днес вълните бяха по-големи от обикновено. Може би и те като мен усещаха тревогата във въздуха.

— Хей — повдигна вежди Брис, — тя е права. Наистина изглежда по-логично да е лодка. Всъщност явно е ковчег?

— Знаеш ли какво? — вдигна раницата си Сет. — Не знам. И не ме интересува. Знам само, че винаги е бил ковчег.

— Навярно така е най-добре — каза замислено Брис. — Защото Нощта на лодката не звучи като Нощта на ковчега.

Всички се разсмяха.

Тогава не знаех, че ще разбера защо скритият предмет е ковчег. А ако някой от тях беше наясно с какво всъщност е свързана Нощта на ковчега, със сигурност нямаше да се смее.

17

И адский вихър, който няма спир,

влече и носи с себе си душите.

Въртят се постоянно в темний шир,

взаимно блъскат се сред вопли бясни

и суетно въздишат те за мир.

Данте Алигиери, „Ад“, песен пета

Докато излизах от черния форд, модел F-150, на Сет — подарък от баща му за рождения му ден, както ми обясни небрежно той, докато ме караше към къщи, — зърнах вуйчо Крис на алеята. Носеше един от дървените ни градински столове.

— Кой е този? — попита любопитно Фара, докато се промъкваше на мястото до шофьора, току-що освободено от мен.

— Братът на майка ми — отвърнах.

Вуйчо Крис бе спрял да прави това, с което се беше заел, и просто стоеше и ни гледаше. Устата му бе леко отворена и той продължаваше да държи в ръце големия дървен стол с възглавница на яркосини и зелени ивици.

Вярно, че пикапът на Сет без съмнение бе впечатляваща гледка. Никой в квартала ми в Кънектикът — а камо ли в Академията за млади дами „Уестпорт“ — нямаше точно такъв. Сет бе повдигнал купето, така че то беше почти на половин метър над гумите, а джантите блестяха в ярко сребристо. Прозорците бяха матирани в черно като боята на купето, така че човек не можеше да види кой седи вътре, освен ако вратите не са отворени. Сет бе пуснал музика — някаква група, която според мен не пееше, а крещеше — и звукът бе толкова силен, че цялото купе сякаш пулсираше.

Не мислех обаче, че това е причината вуйчо Крис да се взира така в колата.

— Това ли е бащата на Алекс? — попита фара.

— Да — потвърдих. Разбира се, че ще е любопитна. Как нямаше да храни любопитство спрямо човек, прекарал в затвора почти толкова време, колкото тя самата беше живяла на тази планета? — Благодаря, че ме докарахте.

— И така, имаш номера ми — каза Сет. — Обади ми се, след като говориш с майка си.

Предполагам, че съм го погледнала неразбиращо, защото той добави:

— Нали знаеш. За онова — и ме погледна многозначително.

— О, да — отърсих се от вцепенението си. — Онова. Разбира се.

Затръшнах вратата. Знаех, че все още ме наблюдават през матираните прозорци.

Но психологически погледнато, тъй като аз вече не можех да ги видя, се чувствах така, сякаш и те не ме виждат.

И това някак ме ободряваше.

— Здрасти, вуйчо Крис — поздравих го и тръгнах след него с тежката си чанта с учебници. Зад гърба си чух как огромните гуми на пикапа изхрущяват по чакъла на алеята. Бумтенето на музиката вече не бе така силно. — Какво правиш?

Бащата на Алекс не бе помръднал от мястото си. Все още наблюдаваше колата.

— Кой беше това? — попита той.

— Едни хора от училище — отвърнах. — Предложиха да ме докарат.

— Мислех, че Алекс ще те кара до училище и обратно — каза той.

— О, днес той имаше някакви неща за вършене след часовете — обясних. Не беше точно лъжа. — Затова ме докараха едни други хора. Какво правиш с този стол?

— Ще го преместя в гаража — обясни вуйчо. — Току-що по метеорологичния канал съобщиха, че е обявена тревога за ураган. Ние сме във фунията.

— В какво? — не разбрах.

Не бях чула нищо за ураган. Е, сигурно бях чула, но не обърнах внимание, защото не казаха да се приближава към нас. Слънцето залязваше, но в небето не се виждаше и един облак.

— Фунията е това, което наричат предполагаемата посока на урагана[1], тъй като бурите понякога са много непредвидими — поясни вуйчо Крис. Климатът беше интересът, с който бе решил да се ангажира след освобождаването му от затвора. — Навярно ще ни ударят само съпътстващите бури — гръмотевичните бури, които заобикалят окото. Но те все още не знаят как ще се развие точно този ураган. Намираме се в тридневната фуния на неизвестността.

Втренчих се в него, изумена как съм била толкова погълната от собствените си тревоги, че да не разбера сама какво приближава, особено като се имат предвид вълните, които току-що бях видяла на плажа. Да не говорим за свирепата буря от предишната вечер. Сезонът на ураганите продължаваше от юли до ноември, а сега бе едва септември. Бяхме точно в разгара му. Но в моя случай сезонът на бурите сякаш бе реален не само в буквален, а и в преносен смисъл. Точно това осъзнах, докато вървях след фара и Сет към пикапа му, след като приключихме с мелбите на „Айлънд Куин“, а мобилният ми телефон започна да бръмчи. На екрана се изписа номерът, който Ричард Смит бе надраскал на листовките.

— Ало? — Сърцето бучеше в ушите ми.

— Госпожица Оливиера? — дрезгавият глас звучеше познато.

— О, господин Смит — отвърнах. — Много ви благодаря, че се обадихте.

Той не отговори.

— Ъъъ…

Преди да се качат в пикала, Сет и Фара решиха да прекарат един миг насаме. Е, не бяха насаме, защото всички в „Айлънд Куин“ можеха да ги видят. Само дето не го правеха облегнати на бронята. Това ли трябваше да търпя през следващата седмица или десетина дни, ако тези хора наистина започнеха да се въртят постоянно в къщата ми, за да строят ковчег в гаража? Не бях сигурна, че си струва, дори само заради Алекс. Трябваше да си избера за хоби времето като вуйчо Крис.

— Кога ще е удобно да направим уговорката, за която споменахте в бележката си? — попитах.

— Сега би било чудесно — отвърна гробарят. — Кога сте свободна, госпожице Оливиера?

— Ъъъ… — отново се запънах и хвърлих поглед към Сет и фара, които продължаваха да се целуват. После го отклоних. — Сега. Сега ме устройва идеално. На вас удобно ли ви е?

— Сега не ми е удобно — осведоми ме навъсено гробарят. — Но в шест часа, когато свърша работа, ще съм свободен. Мисля, че знаете къде е кабинетът ми.

— Знам — отвърнах, без да обръщам внимание на намека. Той знаеше колко много време прекарвам на гробищата. — Ще съм там в шест часа.

— Не се разтакавайте — предупреди ме той. — Ако ви няма в шест, си тръгвам.

След което ми затвори.

Загледах се в телефона си с присвити очи. На външен вид може и да изглеждаш като момиче с очи като мед, с тази пола по правилника, само десет сантиметра над коляното.

Но ще ти откъсна онези пискюли от обувките, старче. Само потърси името ми в Google.

Добре де, във фантазиите ми това наистина можеше да се случи.

— Човек винаги трябва да внимава с бурите — продължаваше вуйчо Крис, застанал на алеята пред къщата ни. — В зависимост от това в каква посока ще поемат, те могат да ни заобиколят или да ни ударят с всичка сила. Обикновено няма повод за тревога, но нали не искаме тези красиви мебели да се озоват на дъното на езерото, като се има предвид колко пари е дала майка ти за тях. Сет Едно.

— Моля?

Ако исках да стигна навреме за срещата с господин Смит, трябваше да съкратя разговора. След „Айлънд Куин“ Сет и Фара ме бяха завели в „Ключа на рифа“, за да ме разведат край обектите на предприемаческите фирми на бащите си. Трябваше да се преструвам на възхитена, да стисна ръцете и на господин Ректър, и на господин Ендикът и да се правя, че се интересувам от извънредно скучните неща, които говореха и които ми звучаха просто като дрън-дрън-дрън, атмосфера на луксозен курорт! Дрън-дрън-дрън, свобода на частен остров. Дрън-дрън-дрън, тенис кортове! Дрън-дрън-дрън, частни лагуни за плуване. Придружени от деветте думички, които бях свикнала да чувам, където и да отида: „Може би баща ти ще прояви интерес да инвестира“.

Изпитах облекчение, когато успях да се измъкна с обичайното „Разбира се. Защо не му се обадите? Ето визитната му картичка“. Винаги нося такива картички за спешни случаи. Мисля, че на татко му е приятно да му звънят хора, на които давам картичките му. Обича да крещи по телефона почти толкова, колкото по телевизията.

Сега вуйчо Крис се бе отправил към отворената врата на гаража.

— Сет Едно. Така пишеше на табелата на номера на приятеля ти.

— О! — възкликнах. — Да. Казва се Сет. Знаеш ли, не е нужно да го правиш, вуйчо Крис. Мисля, че мама плаща на фирма, която да идва и да натоварва всичко някъде, когато се очаква ураган…

— Още е рано за товарене. Но щом не използваш мебелите, няма лошо да ги прибереш вътре. Навярно и ти искаш такъв пикап — предположи вуйчо Крис и сложи стола върху няколко други, които вече бе оставил в гаража. Сякаш не слушаше какво говоря. — Като Сет Едно. Не искаш ли?

— Ъъъ… — поколебах се. — Не, всъщност не. Първо, не мога да шофирам. И второ, тези коли не са мой тип.

Меко казано.

Сега вуйчо Крис сякаш ме погледна — наистина ме погледна — за първи път.

— Не можеш да шофираш ли? — попита с объркано изражение. — Защо?

— Ами… — Влязох в гаража и оставих чантата си на пода. Защо бащата на Алекс бе избрал точно този момент да стане разговорлив? — Защото не се представям добре на изпити, нали помниш?

Видях как на лицето му се изписа нещо, което не бях виждала досега: чувство.

— Аз ще ти помогна да издържиш изпита, Пиърси — обеща той.

— О — засмях се. — Няма нужда, вуйчо Крис.

Той тръгна след мен, докато вървях към предната част на къщата, за да отключа колелото си.

— Добре съм — продължих. — Виждаш ли? Докараха ме.

— Ще те препитвам — каза той. — Как ти звучи това? Ще идваш у баба си — или, ако искаш, аз ще идвам тук — и ще те препитвам. А освен това ще те водя да шофираш на паркинга на „Сиърстаун“, край „Уендис“. Навремето там се учих и аз. Тогава, разбира се, не се казваше „Сиърстаун“, защото нямахме „Сиърс“. Но това няма значение. Нямах възможност да уча Алекс, но… е, добре, ще се погрижа ти да изкараш изпита, Пиърси. Остави на мен.

— Много мило, че предлагаш, вуйчо Крис — усмихнах му се, докато премествах колелото си от парапета на верандата. Осъзнах, че няма да имам време да сменя полата си, което означаваше, че докато карам, ще трябва да я държа с една ръка, за да не се вдигне. Но не исках да „се разтакавам“. — И други хора са се опитвали. Но аз съм просто ужасна.

Не исках да навлизам в подробности за онзи път, когато се блъснах в задната част на една пощенска кола в опит да не смажа една катеричка и баща ми се разкрещя с пълно гърло, задето съсипах беемвето, което ми бе подарил.

— Като се има предвид всичко, май е по-добре, че не управлявам никакви моторни превозни средства.

— Не го прави — предупреди ме вуйчо Крис. — Никога не го прави.

Погледнах го и очите ми се разшириха от изненада.

— Моля? — не разбрах аз.

— Не се подценявай — продължи той. — Знам какво ти се е случило. Чух за това, нищо, че ме нямаше. Майка ти продължи да поддържа връзка с мен. Изпращаше ми твои снимки. Обзалагам се, че не си знаела това, нали? Е, добре, истина е.

Втренчих се в него смаяна. Беше прав. Не бях чувала за това.

— И когато разбрах какво ти се е случило — че не се справяш добре, — казах на майка ти да не се тревожи. — Усмихна ми се нежно, както винаги. — „Ще се оправи — казах на майка ти. — Вижда се по очите й“. Но виж Алекс… За Алекс не съм толкова сигурен. Тъжно е човек да говори такива неща за собствения си син, но… — вдигна рамене той. — Тревожа се за него.

Напълно го разбирах. И аз се тревожех за Алекс.

— И то не защото си момиче или дъщеря на Деб. — Той поклати глава. — Деб никога не е била като теб.

— Знам — съгласих се и се опитах да не позволя горчивината да проличи в гласа ми. Контролирай се, преди да се разбиеш. — В училище все още пазят всички онези трофеи, които е спечелила. Наградите, които двамата сте спечелили. На видно място в крило А са.

Той изглеждаше объркан.

— Какво е крило А?

— Това е… няма значение. — Предполагам, че двамата с Алекс не си говореха много. — Променили са училището, докато… те е нямало.

— Доста неща промениха, докато ме нямаше — отвърна той. — Но не това имам предвид. Деб просто… винаги е успявала с лекота във всичко. Както с онези трофеи. Всички знаеха, че един ден ще се махне от това затънтено място. Никой не мислеше, че аз ще се махна. Освен по начина, по който го направих — изсмя се вуйчо Крис. — Това просто показва, че наградите, които печелиш в гимназията, невинаги означават кой знае какво. Ето защо… — той се загледа в порозовяващите облаци на залеза. — Никога не позволявай някой да ти втълпява, че си прекалено глупава, за да направиш нещо. Не казвам, че ще ти е лесно, както беше на майка ти. Може би ще ти се наложи да работиш малко повече от някои други, което не е честно, знам. Но това не означава, че трябва да се предадеш. Защото, ако го направиш, къде ще се озовеш? — погледна към мен и сви рамене.

— Ъъъ… — запънах се. — На колело?

— Да — съгласи се той. — На колело.

Но бях сигурна, че правилният отговор е: Да живееш със собственичката на „Плати за плетиво“, след като току-що си излежал шестнайсетгодишна присъда.

Започвах да разбирам какво има предвид татко: че вуйчо Крис щял да започне терор и отмъщение сега, когато отново бе на свобода. „Скритите води са най-дълбоки“, нали така се казваше? В главата на вуйчо Крис ставаха много повече неща, отколкото си представях.

— Майка ти каза да ти предам, че ще закъснее. Трябвало да се върне в офиса за среща — обяви той.

— О! — отвърнах. — Всъщност и аз имам среща…

— Добре — отвърна вуйчо Крис. — Ами, ще прибера мебелите. Освен ако не искаш да те закарам на срещата ти или нещо друго…

— О, не, ще се оправя, благодаря — обърнах колелото си към портата. Забелязах обаче унилото му изражение и добавих: — Но ще се радвам, ако утре можеш да ме заведеш някъде да шофирам.

Видях как лицето му светва и разбрах, че съм казала точно това, което трябва.

— Страхотно! — възкликна той. — Винаги ми е много приятно да те видя, Пиърси.

Ако тогава знаех какво ще се случи същата вечер, можеше да направя нещо друго, вместо само да му се усмихна и да помахам на свой ред, след което да отворя портата и да потегля. Можеше да отменя срещата си с гробаря и да остана залепена за вуйчо Крис през останалата част от вечерта. За да се уверя, че злото няма да се добере до него. Нали това трябваше да е новото ми хоби!

Тогава обаче не знаех доколко се е свила фунията на несигурността.

Не знаех и че сочи право към Исла Хуесос.

[1] В действителност фунията е самото завихряне на въздушните потоци — Б.пр. ↑

18

О, сине — каза славният поет,

онез, които в Божий гняв умират,

прихождат всички тук от целий свет.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Кабинетът на гробаря, както ми бе напомнил той, затваряше точно в шест часа. Беше доста по-късно, когато почуках на вратата.

— Закъснявате — намръщи се Ричард Смит, когато я отвори със замах. — Но аз и не очаквах друго. Влизайте.

И отстъпи настрана, за да мога да вляза в безупречно чистия му кабинет.

Тъй като слънцето вече бе започнало да се спуска над върховете на дърветата, той бе включил малка месингова лампа, единственото, което сякаш подхождаше на историческия дух на гробищата на Исла Хуесос, за които месингова табела до вратата обясняваше, че са построени преди повече от сто и петдесет години, през 1847-а. Това навярно би изненадало повечето хора, като се има предвид, че кабинетът се намираше в старомодна варосана къща с ограда от колове, ламаринен покрив, веранда, прозорци с тюркоазени жалузи и подове от истински чам.

Но отвътре кабинетът бе точно какъвто си го спомнях отпреди десет години, макар че тогава Ричард Смит не беше гробар: с всички метални шкафове и лавици за документи с некачествено копирани молби за погребение и позволения за запечатване и затваряне на гробници.

Точно с това се занимават гробарите: надзирават погребенията на мъртвите. Никой не очаква от тях да са интериорни дизайнери.

— Е, добре, недейте просто да стоите там — навъсено ме подкани Ричард Смит, докато затваряше — и заключваше — вратата след мен. — Седнете.

Посочи към един от тапицираните с изкуствена кожа столове пред голямото дървено бюро. Бяха по-различни от тези, които си спомнях от последното ми идване тук, но не много по-различни. Тогава не успях да седна на такъв стол — баба ме изпрати навън, преди да имам тази възможност. Бяха удобни. Но все пак ми се прииска да започна да се въртя на мястото си.

Джон ми каза да не се връщам на гробището. Тук не е безопасно за теб — бяха точните му думи. — Не и ако не искаш да умреш. Този път завинаги.

Е, добре, отново се върнах на гробището. Или поне в кабинета на гробаря. Щях ли да умра заради това посещение?

Наистина не мислех, че ще е честно.

Господин Смит навярно бе усетил тревогата ми, защото се отпусна на офис стола зад бюрото, който изскърца под тежестта му, и премина към съществената част с изненадваща бързина: извади колието ми от едно от горните чекмеджета на бюрото си и го остави върху тъмнозелената подложка пред себе си.

— Това познато ли ви е? — Той погледна към мен над рамката на очилата си.

Докато пътувах, се бях помъчила да измисля как да подходя към ситуацията.

И реших, че както и при обясненията с полицията за господин Мюлър, и тук навярно най-сигурно е да отричам.

Но беше трудно — тъмнозелената кожена подложка сякаш подчертаваше всички най-красиви черти на колието — блестящата златна верижка, буреносно сивия камък. Сърцевината му наистина ли изглеждаше по-светла от обикновено, или това беше само оптическа илюзия, предизвикана от светлината — за да не го грабна и да побягна. Какво можеше да направи той, ако го сторех? Не можеше да ме догони. Беше стар. По-стар дори от бижутера. Навярно щеше да получи сърдечен удар и сам, без помощта на Джон.

Но не можех да му го причиня. Не и на него. Не бях сигурна защо. Той не се бе държал добре нито с мен, нито с майка ми.

Да отричам. Това щях да направя.

— Не — откъснах поглед от колието и погледнах гробаря в очите. Не беше от светлината. Сърцевината на камъка наистина изглеждаше бяла. Ставаше нещо странно. — Никога досега не съм виждала това украшение.

— Така си и помислих, че ще кажете — отвърна с усмивка Ричард Смит. — Интересното е, че аз, от друга страна, съм го виждал.

Сърцето ми се сви. О, страхотно! Не отново. Точно това беше казал и бижутерът. Защо все изпадах в такива ситуации? И то благодарение единствено на мен самата. Сякаш постоянно се набутвах с крака — или с педали — в тях.

— Не в истинския живот, разбира се — продължи гробарят. — В книги за изкуствата. Виждате ли, в свободното си време, когато не съм тук, за да проверявам кандидатстващия за места за гроб или навън, опитвайки се да попреча на малоумни тийнейджъри като вас да осквернят столетни гробове, аз обичам да чета. Най-вече за божествата на смъртта… тези, които придружават току-що починалите в отвъдния живот — добави той, навярно защото предполагаше, че като един от споменатите „малоумни тийнейджъри“ няма да разбера какво означава този термин.

Разбира се, не знаеше, че съм имала ПБС и съм запозната във висша степен с всички детайли, свързани с мъртвите.

— Съдружникът ми също мисли, че съм луд — сви рамене той. — И като се замисля, май наистина пренасям работата си вкъщи. Но толкова разпространеният в нашата култура страх от смъртта ми се струва малко смешен, при положение че смъртта е само естествена част от цикъла на живота. Не казвам, че не трябва да извличаме от живота максимална наслада, защото аз определено го правя. Но трябва да видите как реагират хората на партита, когато ме питат „С какво се занимавате?“ и им кажа. Ще си счупят краката от бързане да се махнат от мен.

— О? — опитах се да проявя учтивост. Знаех как трябва да са се чувствали хората на партитата. Освен това, не че исках да съм гадна, но си помислих, че съдружникът му може би е прав за лудостта. Макар че точно аз едва ли бях най-подходящата да хвърлям камъни по него.

— И така — продължи Ричард Смит, — ето защо, когато се натъкнах на това — потупа той колието — в моето гробище тази сутрин, не само разбрах какво точно е, но знаех, че не го е изпуснала някоя туристка, която случайно е минавала през малкото ни гробище, за да направи няколко снимки, преди да се върне на круизния кораб. А щом намерих тях, прикрепени към него — той приглади по подложката няколкото косъма от дългата ми тъмна коса, очевидно внимателно извадени от заплетения възел, на който се бяха увили около верижката, — си помислих: „Кого с такава коса съм виждал в гробището в последно време? Коя може да е тази, която да се е докопала до подобен предмет? Определено не може да е младата дама, която срещам тук почти всеки ден и която не само не се съобразява с простата ми молба да не използва пътеките между гробовете за улица, но освен това постоянно носи на врата си дълга златна верижка. Възможно ли е да е тя?“

Сега осъзнах, че в кабинета на „Нови пътища“ съм го подценила. Вратовръзката и пискюлите бяха само фасада.

Тоя тип беше добър. Много добър.

— Никога досега не съм виждала това колие — отсякох. Това беше моята версия — засега — и нямаше да се откажа от нея.

Той отново се усмихна и продължи, сякаш не бях казала нищо:

— Помислих си, че една млада дама, която фучи през това място, без изобщо да се съобразява с пешеходците, сякаш тренира за „Тур дьо Франс“, може да отговори точно по този начин, и то след вечерта, в която тук бе извършен ужасен акт на вандализъм. Ето защо, естествено, отидох там, където бе извършен вандализмът. И вижте какво намерих да лежи до портата.

Той вдигна още един дълъг кичур тъмна коса. Първо го сложи до тези, които бе отделил от огърлицата.

— Същият цвят. Същата дължина.

После го вдигна във въздуха и затвори едното си око, сякаш сравняваше кичура с косата, която се сипеше по раменете ми.

— Наистина си приличат.

Разбира се, дори да го бе намерил край портата, нямаше как да зная със сигурност. Нямаше откъде да разбера дали наистина смята, че някоя част от теорията му е вярна, или това беше просто номер, за да ме пречупи и да ме подлъже да призная, че предишната вечер съм била на гробището.

Но внезапно ми прималя. Сякаш щях да припадна или нещо подобно.

Моля те, не разваляй всичко и за двете ни — беше ме помолила мама. Не с думи, а с очи. А аз го развалях. Развалях го, и още как.

„Защо?“ — запитах се. Защо не виждах червено точно тогава, когато ми трябва? Какво ми ставаше? Тоя тип не беше чак толкова добър. Беше само това, което татко би нарекъл „чудак“.

Може би точно това бе причината. Той беше само чудак. Нямах усещането, че иска да ме нарани.

Тогава какво искаше?

— Това… не доказва нищо — успях да измърморя.

— Така е — съгласи се той, замете всичката коса обратно в чекмеджето на бюрото си и я заключи. „Доказателства за по-късно“ — помислих си мрачно. — Не доказва нищо. Споменах го само защото се изненадах да видя точно вас, внучката на Карлос Кабреро, замесена в нещо толкова… объркано. Човек би си помислил, че ще искате да стоите настрана от неприятностите, поне заради вуйчо си.

О, боже! Не и вуйчо Крис. Наистина беше добър.

— Така е — прошепнах и очите ми се наляха със сълзи. — Наистина искам да стоя далеч от неприятностите.

Точно затова Джон ми бе дал огърлицата.

И вижте само какво се случи! Защо я бе захвърлил?

Тук не е безопасно за теб.

— Ами… — Ричард Смит изглеждаше малко изненадан, може би заради сълзите ми. — Определено сте намерили интересен начин да го покажете. А сега ми кажете. Кой ви даде това колие?

Погледнах надолу към камъка. Не беше от осветлението. Не беше и плод на въображението ми. Диамантът вече не беше сив. Беше бял. Бял.

Точно обратното на това, което се случваше от другата страна на прозорците на кабинета, където сега беше тъмно почти като нощ. Чу се гръм — далечен, но ясен. Може би бяха съпътстващите бури, които вуйчо Крис бе споменал, че ще ни връхлетят. Но дори и така да беше, май се бяха разразили ужасно бързо, като се има предвид, че бяха обявили само тревога за ураган.

Поклатих глава.

— Не мога да ви кажа — отвърнах. Беше ми трудно да говоря от сълзите, които щипеха носа ми. — Съжалявам. Наистина бих искала да ви кажа. Но ми се струвате толкова приятен човек. А…

Не можех да спра да си мисля за това, което се бе случило с бижутера. Не мислех, че Джон ще се върне — нито сега, нито когато и да е. Но не бях сто процента сигурна.

— Просто не мога — прошепнах.

Господин Смит се намръщи с очевидно раздразнение.

— Госпожице Оливиера — каза той. — Знаете ли, че този диамант е откраднат? И то не само откраднат, а и прокълнат?

Рязко си поех дъх, но не трябваше да се изненадвам. Съвсем в стила на Джон бе да ми даде откраднат прокълнат диамант.

— Всъщност е много прочут в определени кръгове — продължи гробарят. — Е, поне в моя. Твърдят, че го е изкопал Хадес, старогръцкият бог на смъртта, и го е дал на съпругата си царица Персефона, за да я защити от Фуриите…

Почувствах как по цялото тяло ме побиват тръпки. Разбира се, гробарят Смит бе прекалено далеч, за да го забележи.

Фуриите. Джон бе споменал за тях.

— Като божество на смъртта Хадес, разбира се, бил ненавиждан от много души, които не били доволни да разберат къде са се озовали, след като са преминали в подземния свят — продължи господин Смит, без да забелязва притеснението ми. — Фуриите — така се наричали духовете, които го мразели толкова. Разбира се, за това има някакъв научен диспут, но аз вярвам на тази версия. Фуриите можели да бъдат много находчиви в търсенето на отмъщение. Затова Хадес трябвало да се увери, че съпругата му може да се защити или поне… добре ли сте, госпожице Оливиера?

Помислих си, че ще повърна мелбата с кола. Не можех да спра да мисля за всички онези хора, които бях видяла на опашката за другата лодка… онази, за която Джон ми беше казал, че не искам да се кача на нея. Нима всички те се бяха превърнали във Фурии?

Нещо ми подсказваше, че е така.

— Не — отвърнах. Навън блесна светкавица, толкова внезапно, че подскочих. — Трябва да вървя. С колело съм. Трябва да тръгна, преди да е заваляло. Затова…

— Не се тревожете, аз ще ви закарам — каза господин Смит и посегна към голяма книга на една лавица зад гърба си. — Лично аз никога не съм харесвал особено мита за Хадес и Персефона. Толкова много драма — как отвлякъл горкото момиче по отвратителен начин и го заставил да живее с него в подземното царство против волята му, а после майката на Персефона трябвало да се намеси… Никога не съм харесвал истории, където майката прекалява с намесата. Винаги казвам: „Оставете децата сами да се оправят“. Но се отклонявам от темата. Знаете ли, така наричат този диамант. Диамантът „Персефона“. А, ето я.

Той вдигна книгата и ми показа една илюстрация.

— Мария Антоанета в целия си блясък, с вашия диамант на шията. Подарил й го съпругът й, крал Луи Шестнайсети. Нямам представа как се е добрал до него. Казват, че Фуриите притежават силата да обсебят всяко човешко същество, което пожелаят — тоест, всяко човешко същество с достатъчно слаб характер, за да могат те да го подчинят на волята си, — така че вероятно кралят е бил обсебен от Фурия. Или кралицата. Или този, който им е дал колието с надеждата да предизвика нещастие. Както и да се е случило, донесло е лош късмет и на двамата. Мария Антоанета имала само една възможност да сложи камъка — докато позирала за този портрет. А после селяните се вдигнали на бунт срещу нея и съпруга й и ги екзекутирали за измяна и престъпления срещу държавата. В училище са ви споменавали за френската революция, нали, госпожице Оливиера?

Втренчих се в илюстрацията — репродукция на портрет на Мария Антоанета, злощастната кралица на франция. Удивително, но тя носеше рокля, напомняща одеждата, в която Персефона, превърната против волята си в невеста на Хадес, е изобразявана върху античните вази. В огромната напудрена перука на кралицата дори имаше втъкани лозови листа. Е, лозови листа от злато, но все пак лозови листа.

А на шията й — тази стройна шия, която скоро щеше да бъде разсечена на две от Мадам Гилотина — висеше моят диамант, но не на дълга златна верижка, а на тъмнозелена кадифена лента — плътно по врата.

Джон ми беше казал, че мъже са загивали заради диаманта, който ми подари. Оказа се, че не са били само мъже.

Дали, когато ми го даде, е знаел? Дали е познавал проклетия му „произход“, както се бе изразил бижутерът?

Разбира се, че е знаел. Трябваше да е знаел.

Но въпреки това ми го даде. Каза ми, че камъкът трябва да ме защити…

Сега вече треперех неудържимо. Бях оставила жилетката си вкъщи. Искаше ми се да я бях метнала в кошницата на велосипеда си.

Но откъде можех да знам? Откъде можех да знам, че ще чуя за… е, добре, за това?

Гробарят сякаш не забелязваше безпокойството ми и продължаваше бодро да ми разказва страховитата история.

— След арестуването на кралицата диамантът изчезнал — каза той и затвори книгата, — както и повечето от другите й бижута. Докато не се появил отново, съвсем случайно, след малко повече от петдесет години, в списъка с товарите на търговски кораб, хвърлил котва тук, на Исла Хуесос. Можете ли да предположите кога е станало това? На единайсети октомври хиляда осемстотин четирийсет и шеста година. И това е последният път, когато някой е видял камъка — както и хората на борда на този кораб. Заедно с всички кораби, които този ден били в пристанището, и той бил потопен от ураган, навярно пета степен, който се появил изневиделица и удавил над хиляда души, унищожил всяка лодка и всяка сграда на острова. Ураганът помел и болницата, така че нямало къде да лекуват ранените, както и фара, така че не можели да сигнализират за помощ. Освен това — добави гробарят — ураганът извадил на повърхността всеки ковчег, заровен тук, в това гробище, и го изтласкал в морето. Така че нямало и къде да погребат хората, умрели тогава. — Поклати глава. — Сигурно е било голям ужас, с комарите и холерата.

Мисля, че съм издала звук, сякаш се давя, който Ричард Смит прие за неверие, защото побърза да ме убеди:

— О, да. Точно затова сега държим ковчезите в крипти, нали разбирате. Естествено, хората трябва да са знаели, че така е по-добре, дори и тогава, като се има предвид какво са видели испанците триста години по-рано, щом стигнали дотук, но… — вдигна красноречиво рамене той. — Някои хора предпочитат да не обръщат поглед към историята.

Сега вече не ми се струваше, че ще припадна. Не ми беше и студено. Сега не изпитвах просто… нищо.

— Ето един интересен факт за този ураган — продължи гробарят. — Той е бил най-смъртоносният в писаната история на Исла Хуесос. Един по-суеверен човек би казал, че сякаш някой просто не е искал този диамант — със злата му магия, както би се изразил партньорът ми — да бъде смъкнат от този кораб. Защото той така и не бил смъкнат на брега, нали разбирате. Потънал на дъното заедно с останалия товар на кораба и никой вече не го видял… макар че корабната компания наела гмуркачи да го търсят и те се гмуркали месеци, дори години наред, във вода, дълбока само три метра. Така и не намерили нито следа от камъка. Оттам ли го получихте? — попита той и над рамката на очилата му погледът му стана по-остър. — От някой гмуркач? Защото това днес не се нарича гмуркане, госпожице Оливиера, нито пък търсене на съкровища, нито каквото и да ви е казал човекът, който ви го е дал. Нарича се оскверняване на потънали археологически обекти и унищожаване на подводното културно наследство и както оскверняването на гробове, е незаконно.

Поклатих глава стъписана. За какво говореше?

— Не — отвърнах и сърцето ми започна да бие по-силно от гърма отвън. — Не, разбира се, че не. Съвсем не беше така…

В мига, в който те видях там долу, си помислих за него — каза ми Джон, когато ми даде колието. — Само че изобщо не ми хрумна… ами, изобщо не ми хрумна, че ти ще се окажеш ти или че ще поискаш да дойдеш тук с мен.

Така ли го беше получил?

Като бе предизвикал онзи ужасен ураган, убил толкова хора и потопил толкова много кораби, а после бе ограбил богатствата им от дъното на морето? Но това беше невъзможно.

На второ четене… нито едно от нещата, които го бях видяла да прави, не изглеждаха възможни.

— Който и да ви го е дал — намръщи се господин Смит, като вдигна колието и го разгледа по-отблизо на светлината, — го е променил от времето на Мария Антоанета насам. При това по начин, който бих могъл да нарека само — и то, ако искам да съм снизходителен — ексцентричен.

— Вече ви казах — настоях. — Не съм…

— А, да — прекъсна ме той и погледна към тавана. — Не знаете нищо за това. Е, добре, това оформление е уникално. Виждате ли как всяко ръбче оформя малка завъртулка на върха на диаманта? Много е красиво. И необикновено. Знаете ли какво символизират тези пет ръба?

Дори не изчака отговора ми.

— Реки — обясни. — Общо пет. Сега можете ли да се сетите за някое място, което да има пет реки? Хайде. Давайте.

— Не знам. Зле съм по география. — Както и по всеки предмет, който не е свързан с отмъщение за смъртта на Хана Чанг. — Вижте, наистина трябва да…

— Просто е. — Той вдигна един молив и посочи с него към първия ръб. — Скръб. — Посочи към втория. — Вопъл. — Посочи към третия. — Огън. — Към четвъртия. — Забрава. — Към петия. — Омраза.

Изтрещя гръм. Сега бурята беше толкова близо, че сякаш се бе разразила точно над главите ни.

— Петте реки в подземния свят — обяви Ричард Смит с глас на човек, възхитен от себе си. После изреди имената им, като ги отмяташе на пръстите си. — Ахерон, Кокит, флегетон, Лета, Стикс. Мили боже, момиче! — облегна се по-назад на стола си той и се втренчи в мен. — На нищо полезно ли не учат децата в училище в наши дни?

Подземният свят.

Почувствах се така, сякаш някой ме бе прегазил.

Трябваше да разбера отдавна. Всичко е било пред мен през цялото време. Буквално. Било е около врата ми. Не знам защо не го бях разбрала. Психиатрите се опитаха да ми кажат. Предполагаемият ми сън бе пълен с неща, които вероятно бях видяла по телевизията. А не бях ли изучавала старогръцките митове в училище?

Естествено, че бях.

Но никога не бях обръщала внимание на нещата, които не ме интересуваха, още преди злополуката. Бях наследила това и от баща си, и от майка си, макар че, ако някога го кажех, те щяха да започнат да се обвиняват взаимно. „Розови лопатарки. Ти си виновна!“ „Не, шурикен. Ти!“

Но наистина, кой изобщо обръща внимание на митовете? Всички тези странни имена, стрелите в ахилесовата пета и отнасянето на момичета в подземния свят. Всичко това беше сложно и нямаше нищо общо с действителността.

И все пак в същото време… нещо не се връзваше.

— Но… — погледнах към него и примигнах. — Когато се озовах там, нямаше реки. Само езеро.

Сега той се втренчи в мен.

И всъщност нищо чудно.

— Кога сте били там? — попита господин Смит и свали очилата си. — Какво имате предвид с това „когато се озовах там“?

Понякога толкова се уморявам от всички тези преструвки. Наистина беше изтощително да се опитвам да „се впиша“ сред хората, да се стремя да бъда „нормална“. Дори и ако тази дума не беше терапевтично полезна.

— Това колие… — промълвих и сложих ръката си върху него. Както винаги, усетих камъка под дланта си топъл и успокояващ.

Сега обаче, когато знаех, че хиляда души са загинали заради него — и една кралица, косвено, — не изпитвах към него същата симпатия.

— … то би трябвало да защити носителката му от злото — казах.

— Ами… — примигна бързо Ричард Смит. За пръв път не изглеждаше толкова сигурен в себе си. — Да. Така гласи легендата. Затова Хадес накарал да го изработят. И ако този камък попадне в ръцете на някоя, която не е избраната спътница на бога на смъртта, и тя се опита да го носи…

Той вдигна рамене, разтърка очите си и отново си сложи очилата.

— Ами, очевидно е, че не я чака нищо хубаво. Но всичко това е само история. Какво имахте предвид, като казахте…

— Това не ми го спомена — промърморих и хвърлих поглед през рамо към прозореца. — Не ми каза, че ще ме преследват зли духове. Не ми каза, че е такъв. А може и да ми е казал. Толкова силно плачех…

Надигнах се замаяна от стола си и пристъпих към прозореца. Кабинетът на гробаря гледаше към улицата, но също и към онзи ъгъл на гробището, където се издигаше коледната звезда и тъмните й изкривени клони се протягаха над криптата на Хайдън. Не знам какво се надявах да видя там. Него? Сякаш имаше някаква вероятност да е там, край криптата, където бе захвърлил колието, което ми бе подарил (защото аз му го бях върнала). Или до портата, която бе разбил с ритник, след като ми каза да си вървя (защото го бях нарекла мръсник).

Не бях сигурна дали искам да го видя, или се страхувах, че ще го зърна.

Нямаше защо да се страхувам. Също като улицата, и гробището беше пусто. Всички се опитваха да се скрият от приближаващата буря.

Точно както той се опитваше да стои далеч от мен. Или бе престанало да му пука.

— Госпожице Оливиера — обади се зад мен гробарят. — Не разбирам нито дума от това, което ми казвате. Кой е той? Какво имахте предвид, като казахте, че сте били там?

— Няма значение — изсмях се. Не можех да повярвам на ушите си. — Плиснах в лицето му чаша чай.

Чух как столът на гробаря изскърцва, сякаш мъжът става от него.

— Един момент — каза той. — Да не би да ми казвате, че…

— Какво искате? — извъртях се с гръб към прозореца.

Не знам защо изливах гнева си върху него. Горкият човек не беше виновен. Мисля, че го правех, защото отидох до прозореца, погледнах навън и осъзнах, че него го няма и никога вече няма да се появи и че дори след всичко, което бях преживяла, след всичко, което бях чула и трябваше да изпитам облекчение, че го няма, в действителност аз почувствах разочарование.

Мястото ми не беше в „Нови пътища“. Трябваше да ме върнат в детската градина.

— Какво искате от мен, защо ми давате загадъчни бележки и се опитвате да ме сплашите? — попитах гневно. — Пари ли искате? За да ремонтирате тъпата порта? Добре. Ще накарам баща ми да плати. Просто не казвайте на никого. Майка ми се опитва да положи ново начало тук.

Отидох до бюрото и грабнах колието. Мигновено се почувствах по-добре. Утешена.

Това може би беше най-тревожното от всичко.

— Освен това ви излъгах — продължих. — Това наистина е мое. И ще си го взема обратно. Изобщо не ме интересува тъпото проклятие. И така… — погледнах го в очите. — Колко?

Той изглеждаше изненадан. Повече от изненадан.

Изглеждаше ужасен.

— Пари ли? — повтори той. — Никога не съм искал от вас пари, госпожице Оливиера. Парите нямат нищо общо.

Погледнах го объркана.

— Но щом не искате пари — примигнах, — тогава какво искате от мен?

— Ами, като за начало, истината.

Погледът му се плъзна покрай мен, към прозореца, през който допреди малко се бях взирала.

— Откога познавате Джон?

19

Душа ти няма ли да го пожали?

Не чуеш ли му тука горестта?

Не видиш ли как с сили премаляли

той в бурна река бори се с смъртта?

Данте Алигиери, „Ад“, песен втора

— Аз ли? — втренчих се в него. — Искате да кажете, че и вие познавате Джон?

А после осъзнах какво бях направила. Току-що бях признала пред него за съществуването на Джон.

Само дето… току-що той не призна ли пред мен за съществуването на Джон?

— Ами, разбира се, че го познавам — отвърна Ричард Смит и ме погледна така, сякаш бях бавноразвиваща се. — Очевидно не толкова добре, колкото вие. Но пък, когато умрях, аз не се озовах в подземния свят.

Коленете ми внезапно омекнаха. Опитах се да придърпам пипнешком стола, а после се свлякох на него и притиснах огърлицата до гърдите си.

— Искате да кажете, че сте…?

— Да, да — потупа се той нетърпеливо по гърдите. — Сърдечен удар. Байпас. Но видях само светлина.

Отново седна на стола си и ме погледна. Сега изражението му бе съвсем различно от преди. Сега изглеждаше… ами… малко впечатлен. Сякаш все пак не бях „малоумната тийнейджърка“, за която ме беше взел.

Не можех да не призная, че донякъде се държах като такава. Но имаше смекчаващи вината обстоятелства.

— Ами вие, госпожице Оливиера? Вие как умряхте? — погледна ме благо той.

— Спънах се и си ударих главата — отвърнах. — И се удавих. Но получих хипотермия — добавих, защото ненавиждах начина, по който умрях. Звучеше толкова глупаво. Особено ако добавим и птицата.

Той кимна.

— А, разбира се. Ето защо са успели да ви съживят.

Отново се заигра с очилата си, започна да лъска стъклата с парче плат, което лежеше на бюрото му, после си ги сложи обратно и пак ме изгледа.

— Споменахте, че сте плиснали… чай в лицето му?

Наведох поглед към пода.

— Да. Точно така… ами, точно така се измъкнах.

— Разбирам — отговори той с глас, в който не се долавяше абсолютно никаква осъдителна нотка. — И оттогава е минало около… година и половина?

Отново вдигнах глава. Бях изненадана.

— Откъде…?

— О, просто предположих — каза той и на лицето му се изписа замислено изражение. — Това обяснява много неща.

— За какво? — не разбрах.

— Няма значение — погледна ме. — И така… — облегна се на стола си и той изскърца, — разкажете ми какво се случи с колието. Ако нямате нищо против, искам да кажа. Бих попитал него, но… ами, напоследък не е много общителен. — Внезапно се ухили и очите му блеснаха иззад стъклата на очилата. — Разбира се, сега вече знам защо. Макар че, сигурен съм, че ще се съгласите, Джон определено си има страховити моменти.

Поклатих глава.

Не можех да повярвам на ушите си. Толкова време настоявах пред разни хора, че Джон е истински, но никой не ми повярва. А сега тук, срещу мен, седеше някой, който не само ми вярваше, но и сам го беше виждал. И бе говорил с него.

И очевидно не го смяташе за чудовище. Наричаше го „Джон“. Просто така. Просто… Джон. А Джон определено си има страховити моменти.

Не бях луда. И никога не съм била.

— Не разбирам — прошепнах. — Вие говорите с него? Говорите с него. Вие двамата водите… разговори.

Имах нужда от кола, от кафе, от хапчетата си, от много, много бързо летене по нанадолнището на някой хълм, имах нужда от нещо. Не можех да обработя информацията. Представата как Джон седи в този кабинет, на този стол, и говори с този човек, просто не се побираше в главата ми.

— Ами… — подхвана Ричард Смит и се облегна назад. Изглеждаше замислен. — Не се случва често, разбира се. Но от време на време, да. Натъквам се на него навън и си говорим. Невинаги е било лесно. Той може да бъде малко… как го нарича вашето поколение? О, да. На настроения.

На настроения? Появяваше се изневиделица и се опитваше да убие всеки, който ме докосне! „На настроения.“ Много меко казано.

— Но аз имам предимството, че вече съм преживявал смъртта — нещо, през което моите предшественици на този пост — а те са оставили многобройни предупреждения за… настроенията на Джон — не са преминавали — обясни гробарят. — Затова не се боя нито от смъртта, нито от нещата, които я придружават, като Джон например.

Очите ми се разшириха. Това, че Ричард Смит не се боеше нито от Джон, нито от мястото, откъдето идваше той, ми се стори невероятно глупаво.

— Трябва да призная, че някои от предупрежденията се оказаха основателни — продължи гробарят. — Тъй като той е, разбира се, един много изтерзан млад мъж. Кой на негово място не би бил? Но историите за него — нещата, за които искат да го обвинят местните — са неимоверно раздухани. Ето например вандализма…

Зяпнах го стъписана.

— Вие майтап ли си правите? — извиках. — За портата ли говорите? Защото наистина беше той. Бях там. И категорично твърдя, че беше единствено и само той.

Веждите на Ричард Смит се повдигнаха.

— Е, той със сигурност не е отговорен за всички загадъчни смъртни случаи, които предшествениците ми…

Поклатих глава.

— Нека ви попитам нещо. Хората, които са умрели, били ли са мръсници, заслужили да умрат? Защото, ако е така, е бил той.

Гробарят клатеше глава.

— Но…

— Какъв ви е проблемът? — избухнах. — Не чувате ли бурята отвън? Това е той, казвам ви!

Мъжът се сепна и се втренчи в мен.

— Той със сигурност не може да контролира времето.

— Добре — отстъпих. Този човек живееше в измислен свят. — Хубаво. Не може. Откога е тук? Навъртал ли се е по тези места по време на големия ураган, за който споменахте — този, при който е изчезнало колието?

Очите на гробаря се разшириха.

— Той е божество на смъртта, госпожице Оливиера, а не убиец или синоптик. Точно вие би трябвало да го знаете.

Не мислех, че този човек познаваше добре Джон, но не го поправих.

— Но доколкото разбирам — продължи той, — да, големият ураган през хиляда осемстотин четирийсет и шеста година е времето, когато Джон за пръв път се е появил на този остров… или поне когато за пръв път е документирано, че някой го е виждал.

Навярно съм изглеждала изненадана, защото той продължи:

— О, да. И други хора са го виждали, не сме само ние, гробарите… макар че най-често са го засичали именно тук. Защо мислите, че не сме си дали труда да инвестираме в охранителни камери? Защото всички на Исла Хуесос знаят, че след мръкване трябва да стоят далеч оттук, тъй като никой не иска да поеме риска да се сблъска с него. — Изражението му стана мрачно. — Е, с изключение, разбира се, на някои тийнейджъри, които не са си научили урока, особено в дните преди Нощта на ковчега…

Поклатих глава.

— Какво е това? И то ли е свързано с Джон?

— Разбира се — отговори гробарят. В стаята бе станало толкова тъмно, че едва различавах лицето му в сенките. Навън вятърът беше утихнал. Изглеждаше смъртоносно спокойно — онова спокойствие, което се възцарява точно преди да се излее дъжд. — Но всичко се е случило толкова отдавна, че никой не помни историята. Или поне не правилно. Помнят само, че е важно да сковат ковчег, а после да го скрият… Разбира се, криенето е символично. Криенето представлява един вид погребение.

— Защо? — попитах. — В това няма никакъв смисъл.

— Всъщност има — не се съгласи той. — Защото нито един живот — ако го е водил добър човек — не бива да остане незапомнен. Да кажем например че един войник е бил предаден от хора, които е смятал за свои приятели. Хвърлили са тялото му от кораб и са го изоставили на вълните, а семейството му е продължило да се пита какво се е случило с него, без да знае дали е жив, дали е добре… Това преживяване е един вид ад само по себе си.

Погледнах го и примигнах. По някаква причина умът ми се върна към онези мигове на дъното на басейна ни в Кънектикът, когато лежах там и гледах пискюлите на шала си. Изоставена. В известен смисъл точно така се бях почувствала тогава. Макар че, разбира се, никой не ме беше предал или убил. Смъртта ми не бе ничия друга грешка, само моя.

— Това ли се е случило с него? — попитах и гърлото ми внезапно се сви. Е, разбира се, не ме беше грижа за Джон, но все пак не ми беше приятно да си мисля, че му се е случило нещо такова. Сигурно е било ужасно да го подмятат онези океански вълни. Под водата на басейна поне беше приятно. Поне майка ми знаеше къде да ме намери.

Мислиш ли, те на мен ми харесва повече, отколкото на теб? — попита ме Джон онзи ден в стаята си с дрезгав глас. — Не смяташ ли, че и аз бих искал да си тръгна и да видя моята майка?

Мисля, че сърцето ми се разби още малко там, в кабинета на гробаря.

Не знаех. Тогава нямах представа за какво говори Джон.

Сега вече знаех.

Гробарят внезапно се облегна на стола си и той шумно изскърца. Мигът — какъвто и да беше той — бе разрушен. Нямаше да ми каже повече за смъртта на Джон, ако изобщо бе говорил за това.

— Както всичко останало — поде отново и гласът му пак стана делови, — историята се е изопачила с времето. И в този случай може би е добре. Защото понякога, когато знаят истинската история, хората не могат да я понесат. Прекалено плашеща е. Затова се превръща в нещо като Нощта на ковчега и се свързва повече с футбол и подпалване на предмети, отколкото с почит към мъртвите. Но все още съм любопитен какво се е случило с вас, госпожице Оливиера, след като сте умрели. Джон тогава ли ви даде огърлицата?

Почувствах, че по някаква причина се изчервявам.

— Когато умрях… това, което се случи… беше…

Разтърсих глава. Беше невероятно. Сега, когато най-после бях открила човек, който наистина щеше да ми повярва, думите не искаха да излязат от устата ми. Не можех да разкажа на този мил възрастен човек какво е да си наистина в подземния свят и какво бях преживяла там.

— Не беше като в книгите — промълвих най-накрая. — Трябваше да избягам. Трябваше.

Господин Смит вдигна вежди.

— Разбирам — отговори. — Но преди да избягате, ви е дал това? — Той посочи към колието в ръцете ми. — И по някакъв начин то е дошло в нашия свят с вас?

Все още се срамувах от постъпката си и не можах да го погледна в очите. Вместо това се загледах в камъка. Той сякаш ми намигна — беше бял като ризата на господин Смит.

— Да — отвърнах. — Бях го срещала и преди, тук, в деня на погребението на дядо ми, когато бях седемгодишна. В онзи ден той се държа… мило. А после, когато бях на петнайсет, умрях и отново го видях. В този ден не беше толкова мил. Поне отначало. Оттогава съм го виждала само няколко пъти. Единият беше снощи.

Внезапно осъзнах, че съм съсипала маникюра, подарен ми за връщането ми в училище. Докато говорех, бях изчоплила повечето от лака. Той беше станал на прашинки и се беше разсипал под стола ми навсякъде по пода. Страхотно.

— Джон… той ме плаши — чух се да признавам. — Може да се държи малко… необуздано. Преди не знаех защо, но сега, благодарение на вас, мисля, че имам по-добра представа. Искам да му помогна, но той не ми позволява…

Господин Смит леко подсвирна.

— О, не. Предполагам, че вашата помощ е последното, което иска.

Вдигнах безпомощно ръце.

— Тогава не знам какво да направя. Той не ви ли плаши?

— Е… може би малко, в началото. Предполагам, един от рисковете да работиш в гробище е, че постоянно виждаш страшни неща. Но… — сви рамене Ричард Смит. — Знаете защо наричат това място „Острова на костите“, нали? Не е възможно място, което редовно се задръства от мъртви, да не е вход към подземния свят…

Погледнах към него и сърцето ми сякаш се сви в гърдите.

— Това ли е Исла Хуесос?

— Да, разбира се, госпожице Оливиера — усмихна се леко гробарят. — Вие какво си мислехте? И заедно с входа, естествено, върви пазител на мъртвите. А човек с такава работа на практика е задължен да е малко страшен.

— Той такъв ли е? — попитах и си помислих за името, изписано над вратата на криптата, пред която го бях срещала вече два пъти. Не исках да задавам този въпрос. Но сега, когато знаех за колието, трябваше да го направя. — Той… Хадес ли е?

Навън първите капки дъжд започнаха да се сипят върху ламаринения покрив. Отначало бавно. Но силно. Звучаха като куршуми.

— Разбира се, че не. — Възрастният човек изглеждаше изненадан. — Хадес е бог, а Джон Хайдън не е. Бил е роден като човек, живял е като човек и е умрял като човек. Едва тогава е станал такъв, какъвто вие и аз го познаваме сега… управник на подземния свят.

— Значи е заел мястото на Хадес, когато той се е… оттеглил? — попитах. Все още не разбирах.

Господин Смит поклати глава.

— Не, не — отвърна той. — Доколкото успях да науча — и моля ви, разберете, че вие сте единственият човек сред тези, които съм срещал, освен Джон, който наистина е бил там, — светът на Джон не е подземният свят. Лично аз не вярвам, че съществува един-единствен подземен свят. Това би било голяма чест за нашия малък остров, но от дните на Омир насам е настъпил значителен бум на населението, не мислите ли?

Втренчих се в него.

— Не разбрах нито дума от това, което току-що казахте. — Освен че Джон не е Хадес. Което, предполагам, беше облекчение. Все още обаче не разбирах кой точно е. — Кой е Омир?

Мъжът въздъхна, сякаш се питаше защо е наказан с такава тъпа ученичка. После отново се обърна към книгата си за божествата на смъртта и ми показа една част с ярко оцветени илюстрации, всяка от които изобразяваше различен образ на, както ми се стори, ада.

— Вижте — подхвана Ричард Смит, като очевидно се мъчеше да прояви търпение. — Всъщност е съвсем просто. Всяка култура, всяка религия на света си има своя собствена митология, свързана с подземен свят, през който минават душите на мъртвите, преди да се отправят към отвъдния живот — от ацтеките до гърците, мюсюлманите и християните. Подземните светове може да са стотици. Те са нещо като… като място за разделяне на душите на починалите: разделят душите на достойните от тези на недостойните, преди да изпратят всички към последната им цел. А това малко гробище тук съвсем случайно е разположено над един от тях. Аз и дядо ви — който споделяше интереса ми по тази тема — сме проучвали обстойно въпроса…

Прекъснах го стъписана:

— Дядо ми е познавал Джон? Мислех, че само сте играли на боче с него.

Той изглеждаше леко засрамен.

— О, имате предвид това, което казах днес в гимназията? Ами, да, беше малка измама. И не, дядо ви никога не е виждал Джон, макар че, разбира се, знаеше за него. Човекът, заемал този пост преди мен… — прочисти гърлото си гробарят. — Ами… нека кажем, че неговите възгледи за съществуването на отвъден живот бяха донякъде ограничени. Не можете да си представите колко силно се съпротивляват някои хора срещу идеята, че има един млад мъж, способен да върви както по земните, така и по астралните пътеки, и го прави спокойно от век и половина…

Всъщност можех много добре да си представя колко силно се съпротивляват „някои хора“ срещу тази идея. Например баща ми. Поради което никога не му споменах за това.

— Дядо ми? — опитах се да го върна обратно към темата.

— О! — сепна се той. — Ами, да. Както казах, по онова време рядко срещахме Джон. Едва когато самият аз станах гробар, получих възможност да го опозная, а тогава дядо ви, за жалост, вече беше починал. Колкото до бочето, дядо ви не искаше баба ви да разбере, че е член на нашето малко, ъъъ, общество. Както споменах, някои хора смятат изучаването на божествата на смъртта и подземния свят за малко… е, просто нездраво. И баба ви е един от тях. Не казвам, че не е прекрасна жена — побърза да добави той. — И че не допринася много за обществото ни. Съдружникът ми плете и купува всичката си прежда от нея. Тя просто е много консервативна и мисля, че ако беше разбрала, че дядо ви е замесен в нещо толкова… езотерично, може би щеше да й е трудно да го разбере. По-лесно би приела играта на боче.

Поклатих глава.

— Това е странно.

Гробарят ме измери с поглед над рамките на очилата си.

— Защо е странно?

Защото точно тя ме запозна с Джон — едва не отвърнах.

Но сега си спомних, че не беше тя. Всъщност в кухнята тя беше настояла, че съм си измислила всичко това.

За теб не е безопасно тук.

Подземни светове? Богове на смъртта? Фурии? Джон не се шегуваше: в това гробище не беше безопасно за никого. Ако баба знаеше истината, за нищо на света нямаше да ме остави да изляза от този кабинет.

— Странно е — казах вместо това, — че баба не е знаела. Защото нали казахте, че всички знаят? Всички знаят за Джон и че Исла Хуесос се намира над този подземен свят.

— Едно е да знаеш — обясни господин Смит, — друго е да вярваш. Баба ви знае историите за Джон. Всички тук ги знаят. Но дали вярва, че са истински, или не… това е друг въпрос. Баба ви е известна като жена, стъпила здраво на земята.

Прав беше. Баба не вярваше в нищо, което не можеше да види със собствените си очи, освен писаното в Библията. Точно това беше казала на мама за дисперсанта, който бе използвала компанията на татко.

— Не съм видяла никаква следа от него — каза тогава тя. — Или от нефта, от който постоянно се оплакват хората.

— Точно в това е въпросът, майко — отвърна мама. — Само защото не можеш да го видиш, не означава, че го няма. Никой не знае какви щети може да нанесе на екосистемата за години напред.

— О, за бога, Дебора! — възмути се баба. — Подадох иск за пропуснати ползи от туристите и компанията ми плати веднага, до последния цент. Съжалявам, но защо трябва да ме е грижа за някакви глупави птици?

— Във всеки случай — казваше сега господин Смит, — двамата с дядо ви винаги сме приемали теорията, че във Вселената трябва да има много Джон Хайдъновци — души, които поради някаква причина са обречени да прекарат цяла вечност в разпределение на духовете на мъртвите и изпращането им по пътя към крайната им цел — има точно толкова Джон Хайдъновци, колкото и подземни светове.

— Но тогава защо се озовах в този подземен свят, в Исла Хуесос, след като умрях в Кънектикът? — попитах. — Не би ли било по-логично да ме изпратят, да речем, в подземния свят в Бриджпорт?

Бях ходила в Бриджпорт. Ако в трите намиращи се един до друг щата имаше подземно царство, определено ми се струваше, че ще се намира под Бриджпорт.

Той се замисли.

— Казахте, че сте го срещали и преди, когато сте били седемгодишна. Може би това е причината.

Поклатих глава. Не че във всичко, което ми говореше той, нямаше смисъл… Просто не можех да повярвам, че съм била сляпа толкова дълго време. Освен това все още имах много въпроси.

— И никой не може да направи нищо? — обърнах се към гробаря. — За Фуриите? За да помогне на Джон?

Той ми се усмихна и в тази усмивка имаше малко тъга.

— Какво предлагате да предприемем по отношение на тях, госпожице Оливиера? Говорите за място, където душите на хората отиват, след като умрат. Да го нападнем с факли и вили ли? Как изобщо да стигнем там, без преди това да сме умрели?

Доплака ми се. Фуриите изглеждаха по-ужасно бедствие дори от това, което бе предизвикала компанията на татко.

— Как изобщо са избрали Джон за такава кофти работа? — попитах. — Не е честно. Какво е направил, за да го заслужи?

— Това — заяви твърдо господин Смит и затвори книгата — е въпрос, който просто трябва да му зададете сама.

Изчервих се.

— Не мога да говоря с него — отвърнах глухо. — Той ме мрази.

— О! — изненада се господин Смит и стана от стола си. Очевидно се канеше да си тръгне. — Сигурен съм, че не е така.

— Не — промълвих. — Вие не разбирате. Опитах се да говоря с него. Това е единственото, което мога да направя просто за да го накарам да слуша. Опитах се да му се извиня за случилото се… когато се срещнахме. За чая. И знаете ли какво направи? Захвърли колието на другия край на гробището.

— Най-накрая — заключи господин Смит с леко развеселен вид, — обяснение защо тази сутрин го намерих до парцела на семейство Волковски.

— Той е същински кошмар — отсякох. Беше толкова хубаво, че най-накрая бях намерила някого, пред когото да беснея за тези неща. Някой, който наистина слушаше, който разбираше за какво говоря. Жалко, че този някой беше старец, който очевидно не знаеше много — като изключим, разбира се, божествата на смъртта. — Не знам какво се очаква от мен. Ако знаех за това — че Исла Хуесос е разположен над някакъв подземен свят, — мислите ли, че щях да се съглася да се преместя тук? Единственото, което направих, беше да умра. А после, само защото познах Джон от предишната ни среща на това гробище, когато бях на седем, си помислих, че може да ми помогне, и подхвърлих мимоходом няколко предположения как да ръководи мястото малко по-добре…

Гробарят, който бе започнал да пълни листове в куфарчето си, потръпна.

— Мили боже! Сигурен съм, че това не му е харесало.

— Никак — признах. — Сега го знам, ясно? А в следващия момент ме пренесе в онази стая с легло и заяви, че сме щели да останем там завинаги или нещо подобно, защото съм изпуснала лодката. Между другото, смятам, че той нарочно ме накара да я изпусна. И какво трябваше да направя? Бях изтрещяла от ужас. На мое място и вие щяхте да полудеете.

— Ами… — запъна се господин Смит. — Да. И аз щях да… ъъъ, изтрещя от ужас.

Внезапно скочих на крака и отново закрачих из малкия му кабинет, стиснала огърлицата. Навън дъждът валеше силно, сякаш всички ангели в рая едновременно ридаеха за мен. Но разбира се, те не ридаеха. Всички ангели в рая ми бяха обърнали гръб, сигурна бях, в противен случай всичко това нямаше да се случи.

— Давате ли си сметка, че откакто се върнах от онова място, всеки път, щом се обърна — осведомих аз гробаря, — той или кара някой да получи сърдечен удар, или му смазва ръката на прах, или разбива порта пред очите ми и всеки път обвиняват за това мен? Всеки път!

Мъжът изглеждаше притеснен.

— Не мисля, че можете да държите Джон отговорен за велики тези…

— Видях го как го прави! — възкликнах. — Едва го спрях да не направи нещо още по-лошо. А сега ми казвате, че трябва да говоря с него? Как мога да говоря с него? Всеки път, когато се опитам, се случва нещо ужасно. Двете с майка ми дойдохме тук, за да положим ново начало, да се опитаме да бъдем нормални. Въпреки че думата „нормален“ не е терапевтично полезна. Но как мога да съм нормална, когато ми казвате, че трябва да говоря с човек, натоварен с управлението на някакъв подземен свят, и който, между другото, ми даде колието, което Хадес е подарил на Персефона и което впоследствие е убило хиляда души? — Разклатих диаманта пред него. — Всичко това е лудост.

— Не — поклати глава господин Смит, затвори куфарчето с решително щракване и се обърна към мен с лице, внезапно станало мрачносиво като камъка, който държах в дланите си. — Не е. Сега всичко се подрежда съвсем логично в главата ми. Вярно е, че когато започнах да работя тук, за мен Джон беше предизвикателство. Но успях да стигна до него, навярно защото също като вас и аз съм виждал смъртта… Вече не може да ме уплаши почти нищо. Но точно преди година и половина се случи нещо, което превърна Джон в, ъъъ, кошмара, който описвате. До тази вечер така и не разбрах какво е, защото той не искаше да говори за това. Но сега разбирам. Били сте вие.

Изненадана, свалих ръката си. Дъждът бе почнал да отслабва.

Но не и напрежението по лицето на гробаря.

— Госпожице Оливиера, аз просто погребвам мъртвите. Джон определя къде ще отидат душите им, след като се споминат. Не знам каква роля играете вие във всичко това… но знам, че трябва да го разберете, и то бързо. Защото след първия ви сблъсък ми отне месеци да успокоя Джон. И всичко беше добре до снощи, когато отново сте го вбесили. В следващия момент портата ми е разбита, в гробището лежи колието на мъртва кралица, а сега сякаш отникъде се е завихрил ураган и очевидно се е отправил право към нас. Затова за доброто на всички нас, защо не се опитате… — кафявите му очи бяха умолителни — … просто да се държите малко по-мило с това момче?

Отворих уста. Много неща исках да кажа на Ричард Смит. Едното беше, че колкото и да съм мила с Джон, това няма да промени нищо. Джон бе диво създание и като всяко диво създание щеше да прави това, което поиска, и никой не можеше да го спре.

И второ, нямаше значение колко съм мила с Джон Хайдън. Той можеше да отиде навсякъде и да направи каквото поиска само като примигне.

Но после осъзнах, че ще направя грешка, ако кажа всички тези неща. Щях да разбия романтичните представи на Ричард Смит за подземния свят с петте му реки на скръб, вопъл и тъй нататък. Можех да разкрия на възрастния мъж грозната истина — за татуираните стражи, лодките, опашките и мразовития бряг, — но това нямаше да промени нищо към по-добро. Какъв смисъл имаше? Това просто щеше да го смаже — откритието, че нещата, които обича, всъщност не съществуват.

По същия начин щеше да го смаже и откритието, че каквото и да си мисли, Джон не се е влюбил в мен, въпреки всичките му приказки как познавал природата ми заради това, което бил видял в очите ми и защото ме било грижа за горките хора там долу повече, отколкото за самата мен.

Ако наистина беше толкова влюбен в мен, колкото, изглежда, намекваше господин Смит, защо тогава той не се държа по-мило? През всички тези месеци, през които страдах в ковчега си, не можеше ли, вместо да се появява от нищото и да се опитва да убива хора пред очите ми, просто да ми каже, че ме обича?

Разбира се, винаги съществуваше възможността да е подивял дотолкова — измъчван ден и нощ от Фуриите, задето ме остави да се измъкна, — че да е забравил колко е важно за хората да чуват думите „обичам те“. Може би не знаеше как да ги произнесе. Защото без съмнение имаше проблем с думичката „съжалявам“.

О, боже, какво правех? Не можех да повярвам, че изобщо се замислям за възможността да приема сериозно предположението на господин Смит. Той беше само един чудак от Исла Хуесос — по свой начин не по-различен от баба ми. Кой държи магазин за плетива на място, където средната температура е трийсет градуса? И нищо чудно, че бяха назначили Ричард Смит за гробар — той бе обсебен от божествата на смъртта!

Осъзнах, че е било лоша идея да дойда в кабинета му. Какво бях постигнала с това? Нищо хубаво. Само дето си бях взела колието.

Колието, което, както вече знаех, убиваше всеки, докоснал се до него. Идеално!

— Вижте — обърнах се към гробаря и пуснах верижката през главата си. Когато усетих тежестта на висулката до сърцето си, се почувствах малко по-спокойна. Което само по себе си бе потискащо. — Няма значение. Всичко е наред. Разбирам.

Той ме погледна на светлината на лампата.

— Наистина ли, госпожице Оливиера? Защото имам чувството, че съм достигнал до вас не повече, отколкото до Джон.

— Е, добре — отвърнах. — Сега вече знаете защо не бях очарована от идеята да прекарам цяла вечност заедно с него. Защото той е невъзможен.

Гробарят се замисли.

— Невъзможен, да — призна след няколко секунди. — Но интересен. Също като вас. А цяла вечност е много дълго време. Ако трябва да я прекарам заедно с някого, бих желал да е с човек, който е невъзможен… но интересен.

20

Както два гълъба с любов пленени

към тихо гнездо с криле се стремят

увлечени от нежно въжделене,

така видях ги ази, че летят.

Данте Алигиери, „Ад“, песен пета

— Скъпа, едни момчета се отбиха да те видят. Носеха дърва.

Това беше първото, което ми каза мама, щом се прибрах. Отне ми един миг, за да разбера за какво говори. После осъзнах какво трябва да се е случило.

— Извинявай, мамо — казах, когато гневът ми към Сет Ректър намаля достатъчно, за да ми позволи да говоря. — Не съм се съгласявала, че може да го направят. Обясних им, че трябва първо да те питам.

— Точно така казаха и те.

Мама беше в новата ни кухня — предполагам, че вече не беше толкова нова — и правеше спагети.

— Но обясниха, че не могли да те намерят. Телефонът ти беше в чантата с учебниците — както разбрах и аз, когато се опитах да ти се обадя, и точно там най-накрая го чух да звъни. Така че сигурно затова и те не са успели.

Потръпнах. Не можех да повярвам, че съм пропуснала тази подробност. Всъщност можех. Нищо чудно, че у баба се носеха какви ли не предположения за мен.

— Мамо — казах. — Съжалявам. Просто не е трябвало да идват…

— Скъпа, всичко е наред — успокои ме тя и плъзна към мен една чиния, след като седнах до барплота. — Обясниха ми, че било за Нощта на ковчега, затова им казах, че може да влязат. Изглеждаха много мили. Нищо, че ми викаха „госпожо“.

Мама се намръщи престорено и седна до мен пред собствената си чиния със спагети. Ненавиждаше да я наричат „госпожо“. Казваше, че това я карало да се чувства стара, и се чудеше кога е станала от „госпожице“ „госпожо“.

Като че ли обаче не се сърдеше на Сет и приятелите му, нито пък ми изнесе обичайната си лекция, задето си бях забравила телефона.

Разбрах причината, когато погледът й падна върху верижката на шията ми.

— О! — възкликна тя. — Сложила си я. Странно. Днес в кабинета на „Нови пътища“ можех да се закълна, че онзи ужасен старец от гробищата… — Тя направи физиономия и отпи от виното, което си бе наляла. — Знаеш ли какво? Няма значение. Може би имам нужда от бифокални очила. Както и да е, реших, че няма проблем да ги пусна. Няма, нали?

Какво можех да отговоря?

Възнамерявах да кажа на Сет и приятелите му, че за нещастие майка ми е казала „не“.

Жалко. Толкова тъжно. Откъде бяха разбрали какви са намеренията ми? Нищо чудно, че Алекс ги мразеше. Гадни змии такива! Изписах на лицето си фалшива усмивка и отвърнах:

— Не, мамо. Страхотно е. Супер. Точно това исках.

„Е, добре — казах си. — Така поне мога да пусна в действие първия етап от плана: да открадна телефона на Серена, да намеря в него уличаващи снимки (тя определено изглеждаше като момиче, което има такива) и после да я изнудя да остави Кайла на мира.“

— Никога няма да предположиш какво се случи — продължи мама. — Нали познаваш Тим, от твоята програма „Нови пътища“? Ами, покани ме на среща — оповести тя и ми намигна. — Точно затова не се трогвам толкова, че твоите приятели ми казват „госпожо“. Май старата ти майчица още си я бива.

— Мамо — оставих лъжицата си. — Не виждаш ли, че ям?

— Не се безпокой — ухили се тя. — Знаех, че ще се почувстваш така. Затова му казах, че в момента съм прекалено заета, за да ходя на срещи. Но все пак беше много приятно. Покани ме на изложбата на лодки следващата събота. Трябва да признаеш, че Тим е много сладък.

— Все още ям — напомних й. — И няма нужда да признавам нищо, освен че не знам кой ще ме убие пръв, ти или татко. За постоянно, имам предвид.

Исках да й съобщя неотдавнашното си откритие — че родното й място е разположено над подземен свят, — което наистина не трябваше да я изненадва особено, като се има предвид всичко.

Но не исках да развалям доброто й настроение, особено след като бе приготвила вечеря и беше толкова мила, що се отнася до дървата, макар че аз не исках точно това.

Мама се засмя и отпи от виното си.

— И така, разбирам, че ние сме късметлиите, чийто дом е избран за сковаването на ковчега на учениците последен курс — тактично смени темата тя. — Как успя да го постигнеш още в първия си ден? Дори не си член на някой от спортните отбори.

— Живеем в охраняем квартал — поясних и навъсено набучих парченце броколи, което видях, че мама е скрила в спагетите, за да се увери, че ще изям поне малко зеленчуци. — Никой не може да мине покрай нас и да види какво правим, освен ако не живее тук.

— О! — Мама изглеждаше впечатлена. — Поумнели са. Преди го сковаваха в някой от мавзолеите на гробищата точно поради тази причина.

— Да — потръпнах леко. — Но вече не могат да използват гробището, защото от полицията им дишат във врата.

Което обясняваше защо, когато приех поканата на господин Смит да ме закара до къщи (дъждът вече беше намалял, но не дотолкова, че колелото да е по-привлекателно от топлия и сух миниван на гробаря), се натъкнахме на Джейд, моя съветник от „Нови пътища“: обикаляше из гробището по шорти за колоездене и найлонов дъждобран с надпис „ГИХ“.

— Какво, за бога, правите тук? — попита я господин Смит, като свали прозореца специално за целта, докато тя минаваше покрай нас на велосипеда си. — Не ми казвайте, че в такава вечер не са отменили патрула. Не са ли чули, че идва ураган?

Джейд свали качулката си и ни се ухили.

— Това е само тревога, не е предупреждение. — Говореше за урагана. После насочи светлината на фара на колелото си навътре в колата. — Ти ли си, Пиърс? Какво правиш там вътре с господин Смит?

— Ъъъ… — отвърнах, леко притеснена, че съм предпочела минивана пред колелото си, когато Джейд очевидно изобщо не се смущаваше от дъжда. Аз бях тази, на чийто врат висеше колие, за което се предполага, че прогонва демоните, а се боях от едно леко ръмене. Освен това нямах представа как да отговоря на въпроса й.

Той обаче отговори вместо мен.

— Видях я с колелото при последния порой — каза. — И се смилих над нея. Ще я закарам у тях. Сигурна ли сте, че не искате да направя същото и за вас? Колелото й все още е заключено за портата, така че, ако искате, има предостатъчно място да сложим вашето в багажника. Съветвам ви да се съгласите.

— Не — отказа Джейд и дръпна качулката си обратно. Край нас мина друга кола и разплиска вода навсякъде. Високите й фарове хвърляха отблясъци върху стените на близките крипти, извисяващи се зад високата метална ограда с шипове. — Вие шегувате ли се? Изкарвам си страхотно на този патрул заедно с полицията. Дадоха ми уоки-токи и всичко останало.

Тя дръпна дъждобрана и показа радиото на хълбока си.

— Ще се погрижим нито един злодей да не може да припари до портата ви, господин Смит. А ако припарят, ще ги напръскам с лютив спрей, не се притеснявайте.

Наведох се напред на седалката. Това беше абсурдно. Джейд караше колелото си край гробището, през нощта, в бурята, заради нещо, което бе направил Джон? Щеше да подгизне до кости за едното нищо.

Да не говорим, че думите на Джон от предишната вечер все още кънтяха в ушите ми: Тук не е безопасно за теб.

— Наистина не мисля… — започнах, но господин Смит ме прекъсна:

— Добре, Джейд — каза той. — Тази вечер сте вие и полицаите Родригес и Полинг, нали така?

— До един часа сутринта — отвърна бодро тя. — Те обикалят с полицейската кола. — Погледна към мен и направи физиономия. — Като малки бебета, на топло и уютно.

Не се засмях.

— Наистина — казах отново, — мисля, че трябва да…

— Не вярвам, че тази вечер ще има някакви действия. Заради дъжда — отново ме прекъсна гробарят. — Но полицаите имат ключове за кабинета ми, ако ви потрябва нещо, а разбира се, началникът на полицията има и домашния ми номер. Забавлявайте се. И се пазете.

Тя се ухили и козирува, а после се отдалечи с колелото си. Погледнах назад, докато господин Смит натискаше бутона за затваряне на прозореца.

— Защо не я накарахте да се качи в колата? — попитах. — Това е лудост, да кара колело в такова време…

— Това навярно е най-безопасната смяна, която би могла да поеме — отвърна той, — с тази глупава програма в училището ви. Патрул от учители и полицаи. Няма никакъв смисъл. Нищо от това, на което ви учат днес в училище, няма смисъл, поне според мен.

— Тя не е учител — отвърнах, все още загледана в задните фарове на колелото й, докато се отдалечаваше. — Съветник е. И е много мила. Това е толкова глупаво.

— Няма значение. И бездруго никой няма да излезе навън в такава нощ. А какво имахте предвид с това да я накарам да се качи в колата? Наистина сте странно момиче. Как точно можеш да накараш жена като нея да направи каквото и да било? Нали я видяхте? Забавлява се страхотно. В пълна безопасност е, също като вас през всички онези пъти, когато минавахте с колелото си през гробището ми. Няма да й се случи нищо. Джон ще се погрижи за това.

— Джон ми каза, че на гробищата не е безопасно — обясних му. — Каза ми го снощи. Предупреди ме никога да не се връщам. Каза, че ако се върна, ще умра, този път завинаги. Точно тогава ритна портата.

Господин Смит се подсмихна.

— Типично в негов стил. Преди или след като хвърли колието?

— Не е смешно — намръщих се. — Защо ще казва, че не е безопасно, ако не го мисли наистина?

— Имал е предвид, че не е безопасно за вас — обясни гробарят. — Защото очевидно го дразните толкова много, че му се иска да ви убие. Но не е искал да каже точно това буквално. Преувеличил е, за да ви го набие в главата. Джон все още не е убивал жена — поне доколкото знам — и ако ще започва сега, предполагам, че ще убие вас, а не съветника ви. Мили боже, на нищо ли не ви учат в училище тия дни? Не сте ли чували за хипербола? Предлагам да потърсите думата в речника, госпожице Оливиера, ако възнамерявате да подхващате връзка с божество на смъртта.

След това се отказах. Особено по-късно, след като раздигнах масата и написах домашното си без особено старание. Трябваше поне да изглеждам така, сякаш се опитвам да съм спокойна, затова пуснах прогнозата за времето в единайсет часа и видях, че в момента Исла Хуесос се намира в центъра на тридневната фуния на неизвестността. Синоптиците все още го наричаха „тревога“, така че нямаше обявена евакуация, но длъжностните лица приканваха хората, живеещи в „ниски или често заливани от наводнения райони“, да предприемат предпазни мерки. И тъй като мостовете, свързващи Исла Хуесос с континента, щяха да бъдат затворени, когато ветровете достигнеха скорост сто и дванайсет километра в час, тези, които искаха да се прехвърлят от другата страна, трябваше да побързат. Особено като се има предвид, че щяха да отворят само едно убежище, малко по-нагоре, в Ки Ларго.

— Мамо — обадих се нервно, — виждаш ли? Трябва ли да се евакуираме или нещо друго?

Мама пишеше на лаптопа си.

— О, скъпа — отвърна разсеяно тя, — това е само тревога ураганът ще удари най-напред Куба. Тези бури винаги утихват над Куба. А освен това дори не са отменили училището утре. Значи не е нищо сериозно, повярвай ми. Така че, надявам се, че наистина си си написала домашните — ухили ми се тя, — защото няма шанс да се измъкнеш.

Изключих телевизора и се почувствах обезсърчена. А се надявах да връхлети ураган и да удари училището ни. Такова нещо можеше да иска само малко дете.

Но когато по-рано включих лампите в гаража, за да си взема чантата с учебниците, и видях трупчетата, които Сет бе оставил там (те бяха облегнати върху всички мебели, така спретнато подредени от вуйчо Крис), се зачудих как ще съобщя на Алекс, че съм в комитета по Нощта на ковчега заедно с хората, които той ненавиждаше толкова много.

Тогава всичко се стовари отгоре ми. Беше прекалено всичко това. Всички тези хора щяха да идват в къщата ни, да сковават ковчег, свързан по някакъв начин с човек, който бе владетел на този подземен свят, за чието съществуване никой от тях не подозираше, точно под острова, на който бяха прекарали целия си живот…

Ако връхлетеше ураган и заличеше всички ни от лицето на Земята, поне нямаше да ми се налага да се справя с всичко това.

Но знаех, че ураганът не е начинът да се справя с проблемите си. Не ставаше и да се обадя на татко и да му кажа, че съм решила да приема предложението му за пансиона.

Защото не можех да не си помисля, че представата за Швейцария внезапно е започнала да ми се струва много изкушаваща. Това щеше да разбие сърцето на майка ми, но тя щеше да го преодолее, ако я убедях, че така имам по-голям шанс да вляза в някой свестен колеж.

Със сигурност беше по-добре, отколкото да й кажа истината… че трябва да се махна от този побъркан остров, на който ме беше довела и който по една случайност се бе оказал точно върху мястото, което се бях опитвала да забравя всеки ден от смъртта си насам.

Дори стигнах дотам да набера номера на татко, докато седях в гаража — след като грижливо затворих вратата, за да не чуе мама.

— Какво? — изкрещя той, щом вдигна след първото позвъняване, както винаги при моите обаждания.

Разбрах, че е на делова вечеря. Чувах жуженето от разговор и тракането на прибори. Татко никога не се хранеше вкъщи. Защо да го прави, когато винаги имаше някой клиент, който искаше да го заведе в един от най-добрите ресторанти на Манхатън?

— Татко — казах. — Моментът удобен ли е?

— Да — отвърна той. — Аз съм в онова заведение, в което ходихме двамата, помниш ли, със стъклената стена от винени бутилки, за която ти каза, че трябва да се върти, така че човек просто да може да посочи какво иска? — Внезапно баща ми се разяри. — Но те не приеха предложението ти! Лавиците все още не се въртят!

— Те просто са глупави — отвърнах. — Татко, имам нужда от помощта ти. Трябва да се махна оттук.

Както очаквах, че ще стане, в гласа му пролича задоволство. Чух изщракване.

— Самолет — каза той на някого. — Исла Хуесос. Утре.

— Просто — продължих — стават някои неща… Мама се чувства страхотно, нали разбираш…

— Среща ли се с някого? — попита татко малко прекалено нехайно.

— Ъъъ… — отвърнах. — Какво? Не. Разбира се, че не. Но…

— Какво? — внезапно изкрещя татко. — Не! Казах „Шато Да Мисьон О Брион“ от две хиляди и пета година. Не от две хиляди и осма. Ако исках от две и осма, щях да помоля за бутилка от две и осма. Да ме уморите ли искате?

Погледнах надолу към диаманта на края на златната ми верижка. Той бе възвърнал обичайния си цвят — бледосив по ръбовете и син като полунощ в сърцето си.

Какво правех? Осъзнах, че не мога да си тръгна. Не и сега. Да си тръгна сега, беше все едно да пропълзя обратно в стъкления си ковчег.

— Татко — казах и потърках челото си. — Няма значение. Аз…

Той отново се върна на телефона.

— Сега ми казват, че към вас идвал някакъв ураган. Ти знаеше ли? Казах на майка ти да не се връща в онази затънтена адска дупка.

Адска дупка. Татко, и представа нямаш.

— Всичко е наред, татко — отвърнах. — Промених си решението. Искам да остана.

— Пиърс — започна той, — няма проблем. Мога да изпратя самолета. Просто общественото летище е затворено. Пилотът трябва само да кацне във военноморската база, а после ще накарам онзи мой приятел да вземе теб и майка ти.

— Виж, татко — прекъснах го, — всичко е наред. Просто имах лош момент. Трябва да тръгвам. Мама ме вика. Забрави, че сме водили този разговор. Ще ти се обадя по обичайното време в неделя — довърших и затворих.

Мама си легна веднага след новините, както винаги. Аз си взех душ, измих си косата и навлякох някаква стара фланелка и къси шорти за сън. Дотогава съпътстващите ветрове, или както там се казваха, бяха утихнали. Дъждът бе спрял. Когато надникнах през прозореца на спалнята си, видях, че небето е съвсем ясно и искряха звезди. Лампите, които екологично ориентираният ландшафтен архитект на мама бе разположил стратегически в основата на няколко от кралските палми в задния ни двор, се бяха включили и блестяха на фона на стволовете на дърветата — макар че майка ми се притесняваше за „светлинната полюция“ и се безпокоеше, че светлините ще объркат мигриращите птици.

Тогава архитектът я погледна и каза:

— Госпожо, мисля, че птиците ще се оправят. А тези нисковатови лампи ще ви позволят да видите всеки, който се промъкне в задния ви двор, без да се налага да използвате високоенергийно охранително осветление.

Съсредоточих се върху думите „всеки, който се промъкне“.

— Ще ги вземем — заявих решително.

Сега, когато надникнах в двора, видях, че мама е оставила лампите край басейна да светят. От тюркоазеносинята повърхност на водата се вдигаше пара — въздухът беше особено влажен след бурята.

По средата на басейна се носеше нещо малко и черно. Тяло. То не просто се носеше по повърхността на водата. Бореше се. Каквото и да беше, то бе наистина мъничко и имаше крака.

И ги свиваше и разтваряше в трескаво усилие да се добере до стълбата и да се спаси, преди да се удави.

Но не можеше да се спаси. Защото, дори да стигнеше до стълбата, нямаше да успее да се издърпа до първото стъпало. Беше прекалено малко. Всеки можеше да го види.

Оставих пердето да падне обратно.

Защо аз? Това бе единственото, което можех да кажа. Просто… защо аз?

Въздъхнах, излязох от стаята си и прекосих тъмния коридор на втория етаж. През отворената врата на стаята на мама чух лекото й дишане. Майка ми можеше да заспи по-бързо и по-дълбоко от всяко друго човешко същество, което съм познавала някога.

Щом стигнах до френските прозорци към задния двор, въведох кода на алармата и ги отворих.

Пристъпих навън и се почувствах така, сякаш съм влязла в супа. Толкова влажно беше.

Навсякъде крякаха жаби. Изпищя жътвар. Някъде зад високата три метра и половина испанска стена, по която се виеше бугенвилия, котка — или може би дървесен плъх — издаваше шумолящи звуци. Без да обръщам внимание на всичко това, тръгнах боса по каменната пътека към басейна, съсредоточена единствено върху мисията си. Пътеката беше все още мокра от бурята и беше покрита с охлюви. Светлината от лампите в основата на кралските палми бе достатъчна, за да ги виждам и да не ги настъпвам.

Мама не само бе оставила включени лампите край басейна. Беше оставила и водопада. Водата шуртеше от стената със сини и зелени плочки в другия му край. Отидох до малката сграда, където държахме всички дюшеци и оборудване за почистване, и отворих вратата. Вече бях видяла, че създанието, което се бореше за живот във водата, бе яркозелен гущер. Сега го грозеше опасност да го засмуче филтърът.

— Дръж се — казах аз и извадих един от прътовете с дълга дръжка с мрежа на края, с които чистачът на басейна вадеше паднали неща. — Държа те.

Само след няколко секунди бях вдигнала гущера и го изтърсих от мрежата върху едно листо от хибискус. Отначало зашеметен, той просто продължи да си стои там. После, изглежда, осъзна, че няма да умре, скочи и избяга.

Ръкопляскането дойде сякаш отникъде. Толкова се стреснах, че изпуснах дългия сребрист прът в басейна. Той цопна шумно, после потъна на дъното.

— Този път — обяви Джон и излезе от сенките, без да спира да ми ръкопляска — дори не си удари главата.

21

Анотация

Но те не искат тука да се спират,

а бързат да преминат ототвъд:

тъй греховете им духа раздират,

че става в тях желание страхът.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

— Говоря сериозно! — Притиснах ръка към сърцето си, което биеше толкова силно, та си помислих, че ще получа удар. — Трябва да спреш да го правиш!

— Съжалявам — отвърна той и отпусна ръце.

Стоеше от другия край на яркосинята вода, висок и заплашителен, както винаги, и все така облечен в черно. Навярно точно затова не го бях различила в сенките.

Но сега у него имаше нещо различно. Отначало си помислих, че са очите му. Може би отразяваха яркосинята светлина от басейна, защото сякаш блестяха също толкова ярко, колкото и той.

Но после осъзнах, че е нещо друго.

И тогава ахнах.

— Чакай! — възкликнах и направих няколко колебливи крачки към него, покрай ръба на басейна, за да видя по-добре изражението му. — Наистина ли каза това, което мисля, че каза?

Той не помръдна от мястото си. Изглеждаше нащрек, както гущерът, когато падна върху листото… сякаш се питаше: „Какво се случи току-що? Това някакъв капан ли е?“.

— Какво? — попита отбранително той.

— Наистина го каза — промълвих.

Не можех да повярвам. Когато стигнах до него — не помръдна нито един негов мускул през цялото време, докато шляпах боса край ръба на басейна — и застанах само на половин метър от него, го видях. Беше изписано на лицето му, в блясъка от лампите и във вълнистото отражение, което хвърляше водата от басейна отгоре му.

— Току-що казах, че съжалявам.

Той пристъпи неловко от крак на крак. Погледът му също се раздвижи неспокойно и се премести от лицето ми към басейна.

— Просто се извиних, задето те стреснах — допълни сковано. — А ръкопляскането беше поздрав, задето си подобрила животоспасяващите си техники от последния път, когато…

— Не — прекъснах го и вдигнах ръка. — Спри. Просто спри. Трябва да поговорим. Наистина да поговорим. Обещавам, че няма да те обиждам, ако ти обещаеш да не се опитваш да убиеш никого.

Погледът му отново се премести към мен. В този миг прочетох в него хиляди чувства — гняв, срам, объркване, болка и много други, — преди очите му да се сведат към колието ми.

— Носиш го — промълви с глас, който не бях чувала преди.

— Да — потвърдих. Сърцето ми все още не бе спряло да бие шумно. Начинът, по който ме гледаше Джон, не ми помагаше.

— Видях как Ричард го намери тази сутрин — каза той. — Видях, че вечерта отиде в кабинета му.

Значи наистина е бил там. Трябваше да се досетя. Нищо чудно, че времето беше толкова ужасно. Тогава осъзнах каква е била онази нотка в гласа му… нотката, която не бях усещала никога преди. Страх. Той се страхуваше. Боеше се какво може да ми е разкрил Ричард Смит.

— Да — казах отново. — Виж… — млъкнах и се огледах наоколо. Макар че вуйчо Крис бе прибрал всички външни мебели в гаража, имаше едно място, където безжалостната горещина вече бе изсушила част от настилката край басейна.

— Ела тук — подканих го и посегнах към ръката му.

Той направи крачка назад — не че точно дръпна пръстите си, но и не искаше да ми позволи да го докосна. Все още не.

— Всичко е наред — промълвих с, както се надявах, успокояващ глас. Той наистина беше като онзи гущер — не беше сигурен какво може да му причиним ние, хората. — Просто искам да седнем някъде на сухо. Така ми харесва, помниш ли? Да съм суха.

Не мисля, че схвана шегата. Продължи да ме гледа подозрително, когато хванах ръката му и го придърпах към мястото, където исках да седна. Дори след като го пуснах и седнах на ръба на басейна, за да потопя краката си в хладката вода, за миг той просто продължи да стои неподвижно и да ме гледа така, сякаш не можеше да разбере какво точно става.

Реших да не му обръщам внимание. Така трябва да се постъпва с дивите създания, бях го научила от доброволческата работа в групите за спасяване на животни. Този метод наистина действаше. Остави ги сами да разберат, че не представляваш заплаха за тях — всъщност остави ги да разберат, че изобщо не се интересуваш от тях.

И накрая, ако извадиш голям късмет, те ще дойдат при теб.

След известно време Джон направи точно това: седна до мен с кръстосани крака… но готов да скочи и при най-малкия признак на опасност. Което беше същинска ирония, като се има предвид, че беше божество на смъртта.

Дори не ми хрумна да му предложа да си свали ботушите. Това навярно щеше да предизвика следващия апокалипсис.

Някъде в двора жътварят, който бе поспрял да си почине, отново запищя. За щастие шумът от падащата вода бе достатъчно силен, за да заглуши и него, и жабите.

— Какво каза Ричард? — попита най-после Джон, след като седяхме цяла минута в абсолютно мълчание. Изглеждаше зашеметен — предполагам, че беше разбираемо. Нито бях започнала да крещя, нито го бях обидила, нито го бях замерила с нещо — за пръв път, откакто се познавахме. Навярно се чудеше какво ли може да ми е казал гробарят, за да промени до такава степен отношението ми към него.

— Ами… — започнах бавно. Самата аз не можех да повярвам, че всичко това се случва. Не бях сигурна как се случваше. Ако някой ми беше казал, дори само преди час, че ще се случи, за нищо на света нямаше да му повярвам.

Но сега ми се струваше някак естествено.

Бъдете мила. Така ми бе казал Ричард.

Е, това беше само мнението на един човек.

— Каза, че това колие е убило хиляда души — отвърнах.

Джон на мига се напрегна, сякаш искаше да стане и да си тръгне… или може би да ме хвърли в басейна.

— Хей — продължих с, както се надявах, все още успокояващ глас, пресегнах се и положих ръка на коляното му. — Ти ме попита какво е казал. Просто ти предавам думите му.

Жестът сякаш свърши работа. Той остана на мястото си и напрежението се оттече от тялото му.

— Не беше колието — заяви той и се намръщи. — Мислиш ли, че бих ти дал нещо, което убива хора? Защо ми е да го правя? Убийствата ги извършваха Фуриите, защото бяха ядосани, че камъкът не е в ръцете на човека, за когото е предназначен.

— И кой е това? — попитах.

Джон пак се намръщи.

— Много добре знаеш. Ричард каза, че ти е казал. Ти какво, флиртуваш ли с мен?

— Разбира се, че не — отсякох. Надявах се, че на осветлението на басейна няма да забележи, че се изчервявам. — Просто се опитвам да уточня фактите. Господин Смит говори ужасно дълго за Фуриите.

Той се навъси.

— Ричард е обсебен от Фуриите.

— Е — отвърнах, — те наистина ми се струват ужасни. Той ми каза, че са духовете на онези мъртви, които не са доволни къде са се озовали.

Той пак се намръщи, но на басейна, не на мен.

— Това в общи линии е точно.

— А ти ми каза — продължих, — че те изпълняват наказанията, ако хората нарушат правилата на твоя свят. Така ли си получил тези? — Плъзнах пръст по един от белезите на ръката му, отпусната близо до моята.

За пръв път той не отдръпна рязко ръката си, макар че погледът му се отдели от водата и се спря на пръстите ми.

— Да — отвърна тихо.

— А сега Фуриите са по петите ми?

Искрящите му сребристи очи най-после се обърнаха напълно към лицето ми.

— Няма Фурии по петите ти — отвърна той. Изглеждаше наистина объркан. — Защо мислиш, че има?

— Ами… — „Защото ти ме избра“ — исках да кажа. Както Хадес е избрал Персефона. Само че предпочетох да играя на сигурно, за да не ме обвини пак, че флиртувам, и вместо това се задоволих със: — Защото ми подари колието.

— А ти плисна в лицето ми чаша чай — напомни ми сухо той. — След което си тръгна. Сигурен съм, че дори и Фуриите са разбрали кристално ясно какво означава това. Не е много вероятно да тръгнат да преследват някого, който ме мрази също толкова, колкото и те. Всъщност Фуриите навярно те смятат за един от най-верните си съюзници.

Отместих ръката си от неговата, ужилена от думите му… макар че по-голямата част от това, което каза, беше вярно. Е, поне за чая.

— Обясних ти, направих го само защото бях уплашена — заявих. — А освен това не съм Фурия. Въпреки че според мен няма да е зле, ако от време на време се контролираш малко, преди да се разбиеш.

Той ме гледаше, без да разбира. Разясних му:

— Може да си малко по-гостоприемен с гостите, когато пристигат в твоя свят, а освен това може да не тичаш напред-назад и да се опитваш да убиваш невинни хора като бижутера, когото едва не довърши.

На лицето му се изписа възмущение.

— Той не беше невинен. Беше негодник. Не трябваше да те докосва. Заслужаваше си всичко, което му се случи.

Вдигнах глава към звездите, които сега, когато облаците се бяха разсеяли, горяха над главите ни — студени и ясни. Исла Хуесос беше толкова малък остров и бе толкова далеч от континента и от всички големи градове, че в задния ни двор тук виждах повече звезди, отколкото бях виждала някога в задния ни двор в Уестпорт. Понякога успявах да зърна дори Млечния път.

— Джон — казах и се опитах да бъда търпелива. — Господин Смит ми обясни, че Фуриите могат да обсебят всеки човек, когото поискат, стига характерът му да е достатъчно слаб.

— Могат — съгласи се Джон, но гласът му звучеше скептично. — Само че почти никога не го правят, освен за да ме накажат по някакъв начин. Все още не разбирам защо смяташ, че са по петите ти, когато ти пределно ясно показа, че не искаш да имаш нищо общо с мен.

Отклоних погледа си от звездите и погледнах към него. Беше толкова дразнещ!

— Как мислиш, защо старецът беше толкова заинтересуван от колието, ако не заради това? — попитах остро. — Защо да го прави, ако не е бил Фурия?

— Може би защото е бижутер — изтъкна той.

Зарових лице в ръцете си. Как изобщо можех да се надявам да стигна до него?

— Ами учителят ми, господин Мюлър? — попитах между пръстите си. — Да не би да се опитваш да ми кажеш, че той не е фурия?

— Снощи ти ми призна, че сама си се поставила в тази опасност — отвърна Джон. Когато свалих ръцете си, видях, че лицето му е помръкнало. — Доброволно си влязла в нея, за да му заложиш капан. Той не е тръгнал след теб.

Исках да го поправя. Господин Мюлър беше тръгнал след мен, и още как — като тръгна след най-добрата ми приятелка.

Но не той уби Хана. Тя сама го направи.

И все пак…

— Това, което причини на Хана, не беше добро — заявих. — Някой трябваше да го спре.

— Но ти не си искала той да умре, не наистина — възрази Джон. На трепкащата синя светлина, хвърляна от басейна, изражението му беше полусериозно-полуразвеселено. — Нали знаеш каква си, Пиърс. Излезе посред нощ от къщата, за да извадиш един гущер от басейна и да го спасиш от смърт.

— Откъде знаеш? — попитах удивено. — Освен ако… — Млъкнах, втренчих се в него и най-накрая разбрах. — Един момент. Ти си хвърлил онзи гущер в басейна. Знаел си, че ще го видя и ще изляза да го спася и тогава ще можеш да говориш с мен. Нали така?

Той дори не си направи труда да го отрече. Просто се наведе напред, докато лицето му се озова само на сантиметри от моето.

— Ако Ричард Смит ти е казал толкова много ужасни неща за това колие, като например че е убило хиляда души и че Фуриите ще започнат да преследват всяко момиче, на което го дам, за да ме наранят — в което очевидно вярваш, иначе нямаше да ми задаваш всички тези въпроси, — тогава защо още го носиш? Мислех, че ме мразиш, задето съм такъв мръсник.

Пулсът ми рязко се ускори.

Заради въпроса ли беше — той гледаше право в мен, — или заради внезапната му близост?

— Наистина те мразя — оповестих и се надигнах, както се надявах, възмутено, макар че вътрешно треперех. — Всъщност ще се върна вкъщи. За в бъдеще, Джон, ще съм ти благодарна, ако си стоиш на твоята страна на острова. А аз ще си стоя на моята. И ако не се опитваш да убиваш хора — или гущери, — за да привлечеш вниманието ми. Лека нощ.

Бях направила само една крачка, когато той сграбчи ръката ми. В следващия момент ме дръпна обратно към себе си — точно както преди малко аз го бях хванала за ръката и го бях дръпнала.

Само че той дори не си направи труда да стане. Просто ме дръпна в скута си.

Останах толкова изненадана да се озова там, че отначало можех само да се взирам стъписано в лицето му и да се опитвам да проумея какво се случи току-що.

— Джон… — започнах. — Наистина не можеш просто…

А после устните му се наведоха към моите.

И всичко това — шумът от водопада, крякането на жабите и воят на жътваря, лампите в основата на палмовите дървета и вълнистото синьо отражение, което водата от басейна хвърляше наоколо, — всичко изчезна. Остана само Джон и силните му ръце, които се стегнаха около мен. Остана миризмата на горящо дърво, която се носеше от него, и мекотата на косата му под пръстите ми, и начинът, по който можех да почувствам ударите на сърцето му до своето, и фактът, че не можех да повярвам, че всичко това се случва, не можех да повярвам, че никога преди не се бе случило, не можех да повярвам, че досега не съм позволила да се случи, и не исках никога да свършва…

— Чакай — прошепнах задъхано и отдръпнах устата си от неговата. — Джон. Чакай.

Бях принудена да сложа ръка на гърдите му и физически да го отблъсна от себе си.

— Един момент.

— Какво? — Ръцете му не бяха охлабили хватката, в която ме стискаха, дори с милиметър. — Какво има?

Какво имаше? Всичко. Нищо. Не знаех. Не можех да мисля. Струваше ми се, че Млечният път, който висеше над главите ни като небесна стомна, внезапно се е обърнал и е изсипал в гърлото ми куп слънца и планети. Звездите сякаш излитаха от пръстите на ръцете и краката ми, от крайчетата на косата ми.

— Не можем да го направим — промълвих, докато той целуваше врата ми.

— Да — заяви той. В очите му имаше блясък, какъвто не бях виждала никога преди. — Можем.

— Не — възразих. — Имам предвид, аз не мога.

Пулсът ми препускаше толкова бързо, та ми се стори, че сърцето ми ще излети от гърдите и ще се пръсне, както когато тичах по онези стълби, за да избягам от него. Ала сега със сигурност знаех, че не е от епинефрина.

— Трябва да помисля за това.

Той вдигна глава и ме погледна.

— Дадох ти достатъчно време да помислиш — заяви. — Почти две години. През цялото това време носеше колието. Дори го взе отново, след като го хвърлих и ти дадох възможност да се освободиш. Сега знаеш какво е, но продължаваш да го носиш. Знаеш какво означава това, Пиърс.

Сега осъзнах какво значи блясъкът в очите му. Триумф. Нищо чудно, че сърцето ми биеше толкова силно. Той беше огън, а аз — подпалки.

Бях обречена.

— Означава само — уверих го, като се мъчех да се измъкна от ръцете му, — че може да не си чак такъв голям мръсник, за какъвто те смятах преди.

За мое облекчение той ме пусна. Не изглеждаше доволен, точно както онзи път, когато го накарах да пусне господин Мюлър. Но ме пусна.

— Означава, че те е грижа за мен — каза той.

— Мен ме е грижа за всичко — отвърнах светкавично. — Ти сам ми го каза веднъж. Аз съм човек, когото го е грижа за другите.

— Кога ще те видя пак? — попита той.

Разбира се, че бе видял право през мен. Сарказмът ми беше просто защитен механизъм, с който се опитвах да скрия колко ме изнервя реакцията на тялото ми.

Самият факт, че не можех да стоя настрана от гробището, подсказваше, че съм привлечена от Джон.

Все си повтарях обаче, че това се дължи само на обстоятелството, че помежду ни има неуредени въпроси. Както и защото той продължава да обикаля наоколо и да се опитва да убива хора заради мен. Как бих могла да предположа какво ще чуя в кабинета на Ричард Смит? Или това… незабавната химична реакция, която протече, когато устните ни се срещнаха? Устата ми още пареше.

Какво означаваше всичко това? Как можеше да се развие? Той бе божество на смъртта. Аз бях ученичка последен курс в гимназията.

Нямаше да излезе нищо.

Той обаче не споделяше песимизма ми.

— Утре — обяви и се надигна. Погледът му сякаш ме погълна. — Утре ще се срещнем отново, пак тук. Призори.

— Джон… — поклатих глава. Всичко се случваше прекалено бързо. — Не. Не призори. По това време нормалните хора спят. Освен това трябва да ходя на училище.

— Тогава привечер. — Сребристите му очи просветнаха. — Ще се срещнем тук привечер.

— Джон, трябва да поговорим разумно. Снощи ти ме предупреди да не се връщам на гробището. Каза ми, че там не е безопасно за мен. Това хипербола ли беше? — Бях потърсила думата в речника. Означаваше преувеличено изказване, което не трябва да се приема буквално. — Или беше сериозен?

Той пристъпи напред, обви ръка около кръста ми, привлече ме към себе си и отново ме целуна. А после пак. И пак.

Беше невъзможно да мисля за гробището, за Фуриите или за Нощта на ковчега, докато той ме целуваше. Беше невъзможно да повярвам, че може да се случи нещо лошо, когато и да било, докато ме целуваше. Можех да мисля единствено за него.

Устата му се задържа върху моята нито собственически, нито особено нежно… сякаш там й беше мястото — върху моята.

И беше прав.

Наистина беше така. Винаги е било.

Не можех да повярвам, че не съм го знаела. А може би съм го знаела. Може би точно това е бил проблемът през цялото време.

Когато най-после ме пусна, изпитах чувството, че кожата ми блести и отразява всичко точно както водата в басейна.

— Със сигурност трябва да стоиш настрана от гробището — промълви той с леко дрезгав глас. — Това не е хипербола. Ще се срещнем тук утре вечер в седем часа. Няма да чакам и минута по-дълго. Където и да си, ще дойда да те потърся.

Сведе поглед към пижамата ми и се понамръщи.

— Облечи роклята, с която беше снощи, онази с копчетата.

След което изчезна.

22

Кога край бездната ги вихра тласне,

с един захващат те да плачат глас

и клетви чуят се от тях ужасни.

Данте Алигиери, „Ад“, песен пета

На следващата сутрин не станах от леглото, а се понесох с танц.

— В добро настроение си — отбеляза мама, докато заливах зърнената си закуска с мляко.

— Какво? — попитах я разсеяно.

— Тананикаш си — усмихна се тя. — Май си в добро настроение.

— Мамо — казах. — Нали се сещаш за Тим?

Тя вдигна вежди.

— Да?

— Категорично трябва да отидеш на онази изложба с него. Мисля, че ще ти се отрази добре.

— Наистина ли? — погледна ме развеселено тя. — Какво ти промени мнението?

— О… — смотолевих. — Не знам. Трябва да си щастлива.

— Ами — усмихна се мама, — благодаря, Пиърс. Много мило от твоя страна, че ми позволяваш да бъда щастлива.

На лицето й се изписа замислено изражение.

— Може да му се обадя по-късно. Мислех си, че на децата от „Нови пътища“ би им харесало да разгледат морската лаборатория. Нали знаеш, предприехме много стъпки в областта на…

— Добре, мамо — потупах я по рамото. Не бях чак толкова замаяна от щастие, че да искам да чуя за стъпките, предприети от морската лаборатория.

В колата на път за училище Алекс не беше толкова щастлив от доброто ми настроение.

— Още съм ти сърдит заради вчера — каза той и натисна клаксона, за да разгони пилетата, които не искаха да се махнат от пътя. Из цял Исла Хуесос имаше пилета и петли, които тичаха свободно. — Това просто не е яко. Сет и онези другите… не те чака нищо хубаво от тях. Ти просто не знаеш.

— Знам — настоях. Алекс нямаше представа какво знам. Но ми бе напомнил за нещо. Как щях да се срещна с Джон, ако онези тъпаци от крило А се въртяха в къщата ми и сковаваха ковчега?

Ами вуйчо Крис? Той трябваше да ме учи да шофирам след училище.

О, все тая! Не ми пукаше. Всичко все някак щеше да се уреди. Винаги ставаше така. Какво значение имаше? За пръв път от много дълго време се чувствах щастлива. Не заслужавах ли да съм щастлива? Мисля, че заслужавах.

— Ти изобщо слушаш ли ме? — попита сърдито Алекс и намали скоростта, защото влязохме в училищния паркинг.

— Извинявай, какво? — примигнах.

— Боже господи! — измърмори той. — Какво ти става тази сутрин? Не си ли си изпила хапчетата?

— Извинявай, Алекс — повторих. — Слушам те. Просто… ами, случи се нещо, което май трябва да ти кажа. Но няма да ти хареса.

Той зави на едно празно място и натисна спирачките.

— Кълна се в бога, Пиърс — предупреди ме, — ако ми кажеш, че ходиш със Сет Ректър, ще те изхвърля от тази кола.

— Не — успокоих го. — Какво? Не ставай глупав. Но тия типове един вид се поканиха в къщата ми, за да сковат тазгодишния ковчег.

Той се взира в мен в продължение на, както ми се стори, цяла минута. За няколко секунди се уплаших, че може да получи удар или нещо подобно. Очите му сякаш започнаха да се събират.

— Виж, Алекс — увещавах го забързано, — не се сърди. Казах им само, че може, ако мама се съгласи, защото видя колко щастлива изглеждаше, когато вчера стана дума за Нощта на ковчега в кабинета на „Нови пътища“. А после те просто отишли вкъщи с дървата, преди изобщо да успея да говоря с нея. Тя ги пуснала. Нали знаеш колко иска да си намеря място тук. Спокойно мога да им кажа да си приберат дървата, ако това наистина те разстройва толкова много…

Той обаче клатеше глава.

— Пиърс — каза. — Пиърс, Пиърс, Пиърс.

— Какво? — попитах нервно. — Моля те, не ми обяснявай как са изгорили гаража на последното момче, в чийто дом са сковали ковчега, защото вече знам, Алекс. Разбирам в какво се забърквам, ясно? — По рефлекс докоснах колието си. — Всичко ще е наред.

Щеше да бъде повече от наред. Поне така се надявах. Но разбира се, не можех да му го кажа.

Той продължаваше да клати глава, но едновременно с това се хилеше.

— Знаеш ли какво? — рече най-накрая. — Права си.

Вторачих се в него. Не бях сигурна, че съм го чула правилно.

— Какво каза?

— Права си — повтори той и сви рамене. — Всичко ще е наред. Всъщност ще е страхотно. Дори идеално. — Протегна дясната си ръка. — Дай лапа, братовчедке! Ти си моето момиче.

Погледнах предпазливо към ръката му. Но пъхнах в нея своята и го оставих да извърши някакви странни ритуали с отпуснатите ми пръсти.

— За какво говориш? — попитах, докато вървяхме към училището с останалата част от ордата. — В какъв смисъл е идеално? Мислех, че ще ми се разсърдиш.

— Просто е идеално — пак каза Алекс. Стъпваше леко, почти пружинираше. — Не се безпокой за това, става ли? Забрави, че изобщо си ми казала. Всичко е наред. Здрасти — обърна се той към едно момче, което го бе поздравило с гръмогласно „Ей, Кабреро!“.

— Но… — Мехурчето ми от щастие не бе напълно пукнато, макар и леко потъмняло. — Не разбирам. Мислех, че ги мразиш.

— О, наистина ги мразя — увери ме той. — Точно в това е въпросът — продължи и преметна ръка през врата ми. — Ако са у вас, винаги ще знам къде са. Защото ще ми казваш, когато са там. Нали така?

— Разбира се — приех, — щом искаш. Но защо ти е да знаеш къде са?

— Не се тревожи за това. Както ти казах… — ухили ми се той и наистина изглеждаше щастлив — всичко е наред.

— Но няма да ги издадеш, нали? — Все още изпитвах леко неприятно чувство. Защото мисля, че ще се отрази зле и на двама ни.

— О, не се тревожи, братовчедке — намигна ми той. — Ще се видим на обяд, нали? И този път недей да разваляш всичко. До стълба със знамето в Квадрата. Съвсем просто е, Пиърс. Наистина не знам как дори ти успя да се загубиш вчера.

Да, и аз не знаех. Само дето се бях уплашила от закусвалнята.

Не мислех, че днес ще имам този проблем. Не можех да си представя, че днес ще се уплаша от нещо.

Отново бях щастлива. Първият, вторият и третият час минаха съвсем неусетно. Течеше четвъртият — по една случайност часът по икономика, в който идваше Кайла, която ме поздрави с усмивка и „Хей! Как си? Значи с Алекс се одобрихте, а? Току-що го видях в часа по английски. Защо е в толкова добро настроение?“. Внезапно някой почука на вратата на стаята.

Точно това ме накара да спра да драскам малката фигурка на момиче в подобна на ковчег ракета, което изстрелваше към хората цветя. Това и фактът, че учителката произнесе името ми.

— Имаш позволение да излезеш — обяви тя и ми подаде розово листче с моето име. — Викат те в кабинета.

Кабинетът на „Нови пътища“.

Всички в класа започнаха да подсвиркват, защото предположиха, че най-вероятно съм си навлякла ОВУ или ООУ. Макар че за нищо на света не можех да се сетя какво съм направила. Освен ако…

— Стига! — сгълча ги учителката — бях в училище от прекалено скоро и не помнех името й. — Вземи си нещата, Пиърс. Часът скоро ще свърши. Навярно няма да имаш време да се върнеш за тях до обяд.

Прибрах учебниците и чантата си. Кайла ме изгледа въпросително. Вдигнах рамене — нямах представа за какво бе всичко това.

Разбира се, че имах всъщност. Надявах се само страхът да не проличи по лицето ми.

Какво бе направил Джон сега? Мислех, че нещата най-после са се подобрили. Подобрили ли? Мислех, че вече са добре.

Е, може би само съм се заблуждавала. Вероятно едно момиче — дори такова, което е имало ПБС — не може да има нормална връзка с божество на смъртта.

Но защо винаги момичето е наказвано за всичко?

Само че, докато се приближавах към кабинета, видях през прозорците, които го заобикаляха, че нещата са още по-зле, отколкото си бях представяла. По-зле дори от това, което загатваха възгласите в класната стая.

Полицейският началник Сантос беше там заедно с още няколко полицаи.

О, боже!

Хукнах напред.

— Какво… — попитах, когато влетях в кабинета. — Какво се е случило?

— Здравейте — обади се шефът на полицията и остави чашата с кафе, от която отпиваше. — Кой е това?

— Пиърс Оливиера, началник. — Тим изглеждаше по-блед от обичайното. Ризата му беше омачкана и разпасана отзад. — Тя е момичето от гробищата…

— А, ясно. — Полицейският началник посочи към един кабинет. — Последвайте ме, млада госпожице.

Какво ставаше? Шефът на полицията искаше да ме види? Да не би все пак да смятаха да ме обвинят за портата на гробището?

— Трябва ли да се обадя на майка си? — попитах, без да помръдвам от мястото си.

— Не знам — отвърна началник Сантос и въпросително повдигна посивелите си бухнали вежди. — Трябва ли?

— Не, Пиърс — намеси се Тим. Изглеждаше изтощен. — Няма нужда. Всичко е наред. Полицаите просто искат да ти зададат няколко въпроса.

Ако го беше казал някой друг, а не човекът, на когото бях дала мобилния си телефон предишния ден… тази сутрин бях забравила да му го дам. Но пък бях забравила и изобщо да го взема от къщи, както установих преди малко, защото бях прекалено потънала в щастливото си любовно облаче… Та, ако го беше казал някой друг, навярно щях в духа на Зак Оливиера да настоявам, че ми трябва адвокат. Но тъй като това беше Тим, вероятното бъдещо гадже на майка ми, само вдигнах рамене и последвах полицейския началник Сантос в кабинета. Той бе пълен с картонени кутии и брошури, на които пишеше: „Нови пътища“: нов път към новото ви Аз!

Една жена полицай седеше на съвещателната маса в кабинета и пишеше нещо в тетрадка. Когато влязохме, вдигна глава. Не се усмихна.

— Повторете пак, как се казвате? — обърна се към мен полицейски началник Сантос, докато вървях след него. — Пиърс как?

— Оливиера — отговори вместо мен Тим. Беше влязъл в кабинета след нас. Видях, че държи досието ми. През последната година и половина бях станала експерт в това да чета името си на обратно.

— А! — отвърна шефът на полицията и дръпна един стол до масата. — Седнете, госпожице Оливера — подкани ме той, като произнесе неправилно името ми. — Няма да ви задържаме много.

Объркана — но от опит убедена, че няма да се случи нищо хубаво, — седнах на мястото, което ми предложи.

— Ако става въпрос за портата на гробището — заявих, — нямам нищо общо с това.

Началникът на полицията ме погледна с изненада над ръба на чашата с кафе.

— Портата на гробището — почуди се той, след като отново остави чашата. — Какво знаете вие за портата на гробището?

— Нищо — отсякох. — Точно това ви казвам. Не знам нищо. Не знам кой го е направил.

— Какво е направил?

Видях как шефът на полицията си разменя поглед с полицайката, която бе спряла да пише в тетрадката си и ме гледаше така, сякаш бях престъпник, на когото иска да приложи електрошок.

— Изритал я е ей така — отвърнах. — И е разбил ключалката.

Полицейски началник Сантос издиша толкова шумно, че няколко капки кафе, останали в мустаците му, се разлетяха във въздуха. Полицайката въздъхна и се върна към работата си. Тим, който бе седнал на края на съвещателната маса, отвори досието ми и се престори, че е много зает да го чете. Не бях сигурна, но ми се стори, че полицайката измърморва под носа си: „Крило Д“. После поклати глава, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Госпожице… както там се казвате — подхвана полицейски началник Сантос. — Силата, приложена върху портата онази вечер и нанесла подобна щета, се е равнявала на силата, необходима за изстрелването на малка граната. Следователно вече сме наясно, че щетата не е плод на обикновен ритник.

Седях и гледах надолу към ноктите си, от които вече бе изстъргана всякаква следа от лак.

— О! — измърморих.

Коя бях аз да казвам на полицията, че греши? Отново.

— Така или иначе, не сме тук, за да говорим за портата — продължи навъсено той. — Полицай Ернандес?

Полицайката прелисти една страница в тетрадката си и попита с монотонен глас:

— Притежавате ли син круизен велосипед с кошница на цветя, голяма морава седалка, червена комбинирана ключалка и сериен номер Р-тире-сто-тире-седемстотин петдесет и едно — единадесет-седемдесет?

Погледнах ги, обзета от паника. Умът ми бе абсолютно празен.

— Не знам — отговорих.

— Пиърс — обади се внимателно Тим, — имаш такова колело. Двете с майка ти регистрирахте велосипед на твое име в полицейското управление, в случай че го откраднат.

Примигнах и сърцето ми заби по-силно от всякога.

— О! — отвърнах. — Ами, да, имам синьо колело с морава седалка, кошница на цветя, червена ключалка и тъй нататък. И наистина регистрирах колело в полицейското управление, в случай че го откраднат. Но не помня номера наизуст. Кой помни номера на колелото си? Това е просто… имам предвид… никой не е длъжен да знае отговора на този въпрос…

— Кога за последен път сте карали това колело? — прекъсна ме полицейският началник и отпи от кафето си.

— Вчера вечерта — отвърнах. — Когато отидох с него да видя…

Млъкнах. Цялата ми кръв сякаш замръзна във вените ми.

Колелото. Бях го оставила заключено за оградата на гробището.

Когато отидох да видя Ричард Смит.

— О, боже! — скочих и едва не съборих стола си. — Какво му се е случило?

Беше мъртъв. Знаех го. Той бе последният човек, докоснал огърлицата ми.

А сега беше мъртъв.

Трябваше да се досетя. Трябваше да се досетя, че никога няма да бъда щастлива. Трябваше да се досетя, че няма да мога да го овладея. Защо аз да съм способна да овладея божество на смъртта? Откаченият управник на подземен свят? Кого се опитвах да заблудя? Не успях дори да опазя най-добрата си приятелка. Не можех да деля големи числа. Не можех дори да карам кола.

— Успокой се, Пиърс — каза Тим, стана и заобиколи масата, за да дойде при мен. Бях започнала да се задушавам. — Всичко е наред. Всичко ще се оправи. Точно това се опитват да разберат.

— Но какво се е случило? — извиках. Почувствах как ме обхваща истерия. — Когато го видях за последен път, беше добре. Беше добре, когато ме закара до нас.

— Кой е бил добре? — попита Тим и хвърли поглед към шефа на полицията, който изглеждаше също толкова объркан. — За кого говориш, Пиърс?

— За господин Смит — обясних. Част от паниката започна да се разсейва, когато от израженията им ми стана ясно, че не знаят за какво говоря. — Гробарят. Защо? Чакайте. Вие за кого говорите?

— За Джейд — отвърна тихо Тим. — Търсим всички свидетели, които снощи може да са били на гробището или около него. Тя така и не се е прибрала у дома след смяната си. Тази сутрин са я открили на гробището, мъртва.

23

През ден града печални си отива,

де в мъки вечни стене и скърби

на грешните тълпата нечестива.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Оповестиха го по време на обяда.

Не че Джейд е мъртва. Защо да правят това? Гимназията „Исла Хуесос“ не желаеше да „придава романтичен вид на смъртта“, не повече, отколкото Академията за млади дами „Уестпорт“.

Не, казаха ни, че съобщението за ураган вече е минало в предупреждение от Националния център по ураганите. Всички мероприятия след училище бяха отменени, както и часовете на следващия ден. Днес щяхме да свършим в два часа, вместо както обикновено в три и петнайсет.

— Защо просто не ни пуснат сега? — оплака се Кайла, докато ядеше салатата си. — Искам да кажа, каква полза от още един час, през който всички ще се притесняват до смърт, защото идва огромен ураган? Така или иначе, след тази новина няма да можем да възприемем нищо.

— Да — съгласих се. — А освен това така ще имаме по-малко време да запомним смъртта й. Просто да отменим училището, за да не можем дори да говорим за нея.

— Какво? — учуди се Кайла.

— Нищо — отвърнах и оставих сандвича на масата. Кой можеше да яде в такъв момент?

— Помниш ли как едва не е убила учителя си? — обясни Алекс на Кайла. — Било заради нещо като това с Джейд.

— Не, не беше — заявих. — Джейд не се е ударила сама по главата с тъп инструмент.

Тим ми беше казал, че доколкото е ясно на полицията, тъй като тялото на Джейд бе останало неоткрито толкова време и все още не се бе появил нито един свидетел, Джейд, изглежда, е станала жертва на случаен грабеж. Веднага щом „Бърза помощ“ стигнала до нея — Ричард Смит я открил близо до една крипта, когато сутринта отишъл на работа, — я закарали с хеликоптер в Центъра за травми „Райдър“ в Маями.

Но дори и там не успели да я спасят. Пораженията върху черепа й били прекалено големи, макар че носела велосипедната си каска.

— Съжалявам, Пиърс — каза съчувствено Тим и ме потупа по гърба, когато изгубих контрол в залата за съвещания и се разридах. — Много съжалявам.

Но не толкова, колкото аз.

Няма да й се случи нищо лошо. Джон ще се погрижи.

Това ми беше казал Ричард Смит в колата, след като Джейд се отдалечи от нас в дъжда.

Но й се беше случило нещо лошо. Най-лошото, което може да се случи на някого.

Защото Джон не е бил на гробищата, за да се погрижи за нея.

Беше с мен.

Точно това му казах — на господин Смит, — когато излязох, олюлявайки се, от кабинета на „Нови пътища“, след като ми позволиха да си тръгна. Веднага се обадих в кабинета му от телефонен автомат.

— За всичко съм виновна аз — проплаках.

— Не виждам как е възможно — отговори той. — Освен ако вие не сте били тази, която я е ударила отзад с тръбата, лопатата или с какъвто там инструмент са я убили, а после сте взели портмонето й… както и велосипеда й. И полицейското й радио. И то е изчезнало, което ми се струва странно. Човек не може да заложи полицейско радио…

— Знаете какво имам предвид. Джон беше с мен, когато тя е умряла — изсъсках в слушалката.

По това време звънецът вече беше ударил и всички бяха започнали да влизат в училището, като ми хвърляха странни погледи — не само защото говорех по навярно единствения останал уличен телефон в Исла Хуесос, а и защото плачех.

— Джон също не е виновен, госпожице Оливиера — каза Ричард Смит с влудяващо спокойствие. — Въпреки че и той се чувства също толкова зле, колкото и вие. Кой според вас ме събуди и ме заведе при нея?

— Не беше безопасно! — изплаках. — Джон каза, че гробището не е безопасно.

Защо снощи не му казах, че тя е там? Бях прекалено разсеяна от целувките му…

— За вас — напомни ми Ричард Смит. — Каза, че не е безопасно за вас. Никой не можеше да го предвиди, госпожице Оливиера, дори и божество на смъртта. Просто е дошло времето й. Разбира се, това е много тъжно и когато намерят виновника, надявам се да го накажат с цялата тежест на закона. Но не можете да обвинявате за случилото се Джон, а още по-малко себе си. Джейд избра да отиде там. Знаеше какви са рисковете. А и вие сама видяхте колко много се забавляваше. Джон каза, че е отишла на по-хубаво място…

Треснах слушалката. Бях толкова бясна. Ето какво излезе от предложението на Ричард Смит да „бъда по-мила“. Някой, когото харесвах — наистина харесвах — беше умрял.

Контролирай се, преди да се разбиеш.

Да, предполагам, че с рационалната част от съзнанието си знаех, че смъртта на Джейд не е по моя вина, нито пък по вина на Джон… Но когато се случи нещо ужасно, в човешката природа е да искаме да го припишем на някого. Искаме някой да е отговорен, макар че понякога нещата просто се случват.

Проблемът, както казва баща ми, е, че прекалено често държим отговорен неправилния човек. Понякога дори самата жертва. Правим го, за да се успокоим, че лошото нещо никога няма да се случи на нас. „О, ужасната случка сполетя това момиче, защото направи еди-какво си. Трябва само никога да не правя това и това, и тогава ужасното нещо никога няма да се случи на мен.“

Аз умрях, докато се опитвах да спася една птичка. Майка ми смята, че отговорен е баща ми, защото не е поправил покривалото на басейна и не е забелязал, че се давя. Когато всъщност единствената виновна бях аз, задето бях толкова непохватна.

В случая с Джейд веднага щом подробностите около смъртта й стигнеха до закусвалнята — което май се случи, щом излязох на Квадрата, — всички започнаха да повтарят:

— Е, добре, какво е правила там? Защо е карала колело толкова късно през нощта, при това точно на гробището? Изобщо не е трябвало да го прави. Нищо чудно, че умря.

Сякаш Джейд сама си беше виновна.

Имаше само един малък проблем с тази теория.

Джейд беше убита от някого. Полицията искаше да намери този човек или поне свидетел, който да може да каже, че го е видял.

По времето, когато първите за деня големи сиви буреносни облаци започнаха да затъмняват хоризонта, всички парченца от пъзела бяха започнали да се подреждат. Когато по-късно си мислех за това, не можех да повярвам, че ми е отнело толкова време, за да видя цялата картина.

Ала всичко бе толкова ужасно. Кой би могъл дори да си представи нещо толкова ужасно?

А освен това хората умират. Понякога се спъват и падат, след което си удрят главата, претъркулват се в басейна и се удавят.

Друг път треньорът им по баскетбол ги съблазнява, а после ги зарязва и те си отиват вкъщи и изпиват цяло шишенце приспивателни.

Или ги ограбват, докато си карат колелото, никой не ги намира навреме и те умират.

Просто така стоят нещата. Не е задължително да е свързано с теб.

— Лельо Деб? — вдигна телефона си Алекс, когато той иззвъня, докато изсипвахме в коша празните табли от обяда си. — Сещам се. Пиърс пак си е забравила телефона, нали?

Но пък понякога наистина е свързано с теб.

Докато майка ми говореше, лицето на Алекс загуби всякакъв цвят. Очевидно майка ми не искаше да говори с мен.

Други хора обаче искаха.

— Здрасти, Пиърс — каза Фара, усмихна се и ми махна, докато двамата със Сет минаваха покрай нас, прегърнати през кръста.

— О! — отвърнах. Не можех да се насиля да се усмихна. Но им помахах. — Здрасти.

Буреносните облаци притъмняха над главите ни. Беше толкова странно, че в това училище караха всички да се хранят навън. Зачудих се къде ли трябва да отидем, когато вали? Както например сега, защото щеше да се случи точно това?

— Пиърс! — извика ми Брис, докато минаваше край мен на път към коша с, както ми се стори, опаковките на петнайсет сандвича. Коуди беше с него.

— Пиърс, Пиърс, Пиърс!

Крещяха го така, сякаш беше някакъв напев. Като „Вика на Мюлър“.

— Боже! — обърна се към мен Кайла. — Какво си правила вчера с тях — яла си сладолед или си правила секс?

Направих физиономия.

— Ъъъх! Млъквай!

Алекс затвори.

— Хей — обърнах се към него. — Какво искаше майка ми?

— Обади се от полицията. Току-що са завели баща ми там за разпит — отговори той. Беше се поболял. Изглеждаше така, сякаш някой го бе ударил с всичка сила в корема. — За убийството на Джейд.

Стори ми се, че земята се разлюлява под краката ми. В първия момент си помислих, че е гръмотевица.

Но не беше гръмотевица. Още не.

— Какво? — прошепнах. Умът ми кипеше. — Но как изобщо…

— Обадил се някакъв анонимен свидетел — обясни Алекс. — Казал, че е видял татко да минава близо до гробището снощи, с колата на баба. Току-що са дошли и са я конфискували. Проверяват я за улики. — От устата му се изтръгна звук, който нямаше нищо общо с нормалния му смях. — Колата на баба! Току-що са взели колата на баба. Чудя се какво ли ще намерят вътре. Много прежда — това със сигурност.

— Алекс… — промълвих неловко.

Това не можеше да се случва. Не и толкова много ужасни неща наведнъж.

Как бе възможно?

Нещо не беше наред. Не просто не беше наред. Беше някакво сътресение от порядъка на разместването на планети.

Контролирай се, преди да се разбиеш.

Веднага щом си го помислих, през двора премина бурен вятър, толкова силен, че всички, които още седяха на многобройните маси, трябваше да сграбчат опаковките на храните си, за да не ги отвее, фара и Никол изпискаха престорено и се вкопчиха в полите си. Всички момчета в Квадрата, освен Алекс го забелязаха.

— Снощи дори не е излизал — говореше сърдито той за вуйчо Крис. — Нали го знаеш. Никога не излиза, освен за срещите си с полицая, при когото трябва да се разписва. Само седи пред телевизора, гледа метеорологичния канал и пие…

— „Маунтин Дю“ — довърших вместо него. — Знам.

Огледах се. По посока към морето заблестяха светкавици.

Не. Това не можеше да се случва.

Но премаляването, което ме бе обзело от срещата с полицията в кабинета на „Нови пътища“, ми подсказа, че определено се случва.

Не. Не откакто се бях срещнала с полицаите в кабинета на „Нови пътища“. Откакто се бях върнала от мъртвите.

Ако трябваше да съм честна пред себе си, трябваше да призная, че бе започнало дълго преди това.

— Хареса ли го? — попита ме тогава баба.

— Не знам — отговорих.

Баба се усмихна.

— Ще го харесаш — обеща.

И завърза на врата ми шал. Шал, който сама бе изплела специално за мен. Червен шал. С пискюли.

Един момент! Не се беше случило по този начин. Какво си мислех? Баба беше права: наистина имах развинтено въображение.

— Да не би това да е арестуване на обичайните заподозрени? — попита Кайла. — Веднъж го гледах в един филм. Може би просто защото баща ти веднъж вече е лежал в затвора, сега проверяват всички, които…

— Не — прекъсна я Алекс. Гласът му прозвуча горчиво, сякаш искаше да удари нещо. Но наблизо нямаше нищо меко, което да удари, без да се нарани. Освен може би неколцина ученици от крило А, които се разпръскваха, защото всеки момент щеше да завали, а и току-що бе ударил звънецът за влизане в час. — Нали ти казах! Някой го е видял. Свидетел. Страшен свидетел, няма що, щом е успял да види баща ми на място, където не е бил, и в кола, която не е карал.

— О, Алекс — промълви Кайла и сложи ръка на рамото му. За пръв път виждах на лицето й толкова нежно изражение. — Много съжалявам.

Мисълта ми се стрелна към вуйчо Крис. Предишния ден той ме бе заклел да не позволявам на никого да ми казва, че не мога да направя нещо, което съм решила.

Струваше ми се, че отсега нататък това нямаше да бъде проблем.

— Дай ми телефона си, Алекс — заповядах и протегнах ръка.

— Защо? — попита той и дори в отчаянието моментално го обхвана подозрение.

— Защото — отговорих — ще се обадя на баща ми.

Алекс ме погледна и поклати глава.

— Пиърс, баща ти мрази моя. Помниш ли?

— Не го мрази — излъгах. — Просто ми го дай.

— Пиърс — каза Алекс, — много мило, че го предлагаш. Наистина. Но не бива да се замесваш в това. Не е нещо, с което да можеш да се справиш.

Трябваше да се разсмея, макар че не ми беше до смях.

— О, Алекс! — промълвих. — Повярвай ми, пред това, с което се справям всеки ден, случилото се с баща ти е нищо.

Тези думи бяха последвани от гръмотевица — толкова оглушителна, че накара малкото ученици, които все още стояха под покрива на галерията, свързваща отделните сгради, да се втурнат на сигурно място — към крилата, където се провеждаха часовете им.

— Виж — повиши глас Алекс, за да го чуя от воя на вятъра, — наистина го оценявам, Пиърс. Но мисля, че баща ти вече е причинил достатъчно щети тук. Не смяташ ли?

Кайла рязко си пое въздух. Почувствах, че очите ми парят, а после осъзнах, че са се насълзили… макар че и друг път бях чувала подобни думи, при това от устата на родната ми майка.

— Закъсняваме за час — обяви Алекс и мина покрай двете ни. — Ще ви чакам при колата в два часа, ако искате да ви закарам.

Той забърза по галерията към крило Д с наведена глава и изгърбени рамене. Никога досега не ми бе изглеждал толкова дребен. При това последното лято бе пораснал с пет сантиметра. Вуйчо Крис гордо ми беше показал резките върху касата на кухненската врата.

— Той не искаше да каже това — обърна се към мен Кайла.

— Не — поклатих глава, — точно това искаше да каже.

— Е, добре — отстъпи тя, — може би е така. Но нали разбираш, разстроен е. Ей! — Тя се взираше в нещо над рамото ми. — Жената от „Плати за плетиво“ не е ли баба ти?

— Да — потвърдих. — Защо?

— Защото е тук.

Обърнах се. Кайла беше права. Баба ми се приближаваше към нас по галерията, облечена в един от уж артистичните си бежови панталони гаучо, бяла селска блуза и бели обувки „Кедс“ без връзки.

Около врата й беше увит един от многото цветни шалове, които винаги носеше, до един изплетени от собствените й ръце. На двата края на шала висяха по чифт пискюли.

Баба беше прочута из острова с тези шалове. Някои хора ги използваха, за да управляват с тях таванските си вентилатори.

— Пиърс! — помаха ми баба. Макар че беше далеч — на цели две редици шкафчета разстояние от нас, — чувах шумното й дишане. Баба не беше твърде атлетична. Не обичаше да върви пеш и предпочиташе да ходи навсякъде с колата си. — Слава богу, че те намерих. Разбра ли за Кристофър? Ужасно е.

— Сигурно е тук, за да ви вземе — прошепна ми Кайла. — Не ни пускат да излизаме от кампуса, с изключение на ходенето до закусвалнята за обяд и ако има спешни семейни причини, когато някой на възраст над осемнадесет трябва да подпише, че ни взема.

— Аха — отвърнах. — Но Алекс не каза ли току-що, че са конфискували колата й?

Кайла вдигна рамене.

— Сигурно е дошла с колата на майка ти.

— Тогава защо майка ми не е казала на Алекс, че идва?

Кайла погледна към мен.

— Маце — изуми се тя. — Какво намекваш? Мислиш, че баба ти е дошла да те отвлече или какво?

— Хареса ли го?

— Не учим.

— Ще го харесаш.

Оставих чантата си на земята, без да откъсвам поглед от баба, която почти бе стигнала до края на последния ред с шкафчета. Пискюлите на края на шала й се полюшваха.

Също като пискюлите на шала, който носех в деня на смъртта си — те се бяха полюшвали във водата над главата ми. През цялото време отговорът е бил там, точно пред мен, а ми бе отнело толкова време, докато го открия. Каква глупачка бях!

— Колко странно е семейството ти? — продължаваше Кайла.

— Кайла — прекъснах я и навих ръкавите си. — Направи ми услуга, става ли? Отиди в час.

— Ъъъ — засмя се леко тя, — добре. Предполагам, че няма да се срещнем при колата на Алекс в два?

— Ако не съм там — заръчах й, — обади се на ченгетата.

Тя пак се засмя. Очевидно мислеше, че всичко е някаква страхотна шега.

— Не се тревожи, маце — успокои ме и тръгна към крило Д, — ще им се обадя. Аз и ченгетата имаме дълга история.

Това, което Кайла не знаеше — но аз да, — беше, че диамантът, скрит под блузата ми, който допреди малко беше оцветен в искрящо пурпурно, както обикновено в присъствието на Кайла, сега бе придобил цвят на оникс — и то в мига, в който се появи баба ми. Винаги придобиваше този цвят, когато тя беше наблизо. Досега мислех, че е заради неодобрението й към мен — защото то наистина ме изнервяше. Сега обаче знаех истинската причина.

— Защо — попита задъхано баба, когато най-после стигна до мен — не тръгна към мен, когато ме видя? Едва не умрях.

— Може да се почувстваш по-добре — промърморих, — ако свалиш шала.

— Какво?

Баба имаше сини очи — единствена в нашето семейство. Защото не беше Оливиера. Нито пък Кабреро. Едва сега започвах да проумявам какво бе всъщност.

— Защо си дошла, бабо? — попитах.

— О! — Тя започна да си вее с кранчетата на шала си. — Дойдох, за да те взема. Майка ти иска да се прибереш. Случи се нещо ужасно. Вуйчо ти Крис…

— Вече знам — отвърнах глухо. — Прибрали са го за разпит.

— О! — повтори тя. — Е, добре, щом вече знаеш, защо стоиш тук? Да тръгваме.

Хвана ме за ръката и когато не помръднах, я дръпна.

— Пиърс! — извика раздразнено тя. — Какво ти става? Нямаме време за игрички. Всеки момент ще завали, не виждаш ли? Ще има буря. Не искам да се намокря. Да тръгваме.

— Ами Алекс?

— Той вече си тръгна — отвърна баба, без да се поколебае нито за миг.

— Наистина ли? — усъмних се. — Тръгнал си е? Ти ли му се обади?

— Да — отвърна тя, — обадих му се. Каза, че не може да те намери. А сега да тръгваме. Нямам цял ден на разположение. Трябва да се върна в магазина. Да тръгваме.

— Не — поклатих глава. — Не отивам никъде с теб.

— Какви ги говориш?

Баба беше малко по-ниска от мен, но беше по-широка и следователно центърът й на гравитация беше по-ниско от моя. Когато дръпнеше, дърпаше здраво.

Аз обаче също можех да съм упорита.

— Пиърс! Какво ти става? — извика тя. Стискаше ме толкова силно, че почти ми спря кръвообращението. — Сто пъти казах на майка ти да те държи настрана от всичкия този кофеин…

— О, това би ти допаднало, нали?

Дворът. Галерията. Пискюлите на шала й. Всичко започваше да почервенява. Но изобщо не ми пукаше.

— Готова си да направиш всичко по силите си, за да не си спомня. Но знаеш ли какво? Помня, при това дори повече, отколкото предполагаш. Нарочно ме изпрати навън на гробищата в деня на погребението на дядо. За да срещна Джон.

Баба примигна неразбиращо.

— Какво? — сепна се тя. — Не знам за какво…

— Дядо не е знаел нищо за малкия ти план, нали? — продължих, без да й обръщам внимание. — Ричард Смит ми разкри, че си казала на дядо, че не вярваш в божествата на смъртта. Но всъщност вярваш в тях, нали? Не само вярваш в божествата на смъртта, а и обичаш да ги измъчваш, нали така? Защото това правят Фуриите.

Сега лицето на баба бе придобило цвета на панталона й. Извън галерията вятърът бе започнал да свисти още по-силно и разрошваше късите й сиви къдрици. Но тя не пусна ръката ми.

— Не знам откъде си чула всички тези глупости — заяви тя. — Но ако си говорила с Ричард Смит, мога само да си представя какво си чула. Този човек е смахнат, обсебен от идеята, че смъртта е естествена част от живота, и други подобни глупости. А всъщност от всички хора точно ти би трябвало да знаеш, Пиърс, какво наистина се случва, когато умрем. Затова приемай думите му със зрънце съмнение. Дойдох само да те взема и да те заведа при майка ти…

— С чия кола? — попитах. — Не на мама, защото тя току-що се обади на Алекс от там, където разпитват вуйчо Крис, а твоята са я конфискували. Допусна голяма грешка, бабо. Знаеш ли коя е другата ти грешка? Че ме уби.

Това беше моментът, в който видях проблясък от нещо в сините й очи. Не беше от страх. Беше прекалено змийско, за да е страх.

Повече приличаше на… омраза.

— О, знам, че си мислела, че никога няма да се досетя — продължих, като все още се опитвах да измъкна ръката си от хватката й. Но тя продължи да ме стиска и изражението й се промени. Сега тя приличаше на дивото създание, каквото някога бях убедена, че е Джон.

Ала очите на Джон, дори тогава, когато бяха изпълнени с най-голяма безнадеждност, никога не се бяха взирали в мен с такава омраза. Нито веднъж. Преди очите му може и да изглеждаха мъртви, но нито за миг не се бях съмнявала, че някъде там трябва да има живот. Изведнъж почувствах, че не съм толкова сигурна за баба си.

— Изпрати ме в това гробище, когато бях седемгодишна, за да си убедена, че ще срещна Джон, нали? Така че, когато умра, да се озова в подземния свят тук, на Исла Хуесос, и да не се боя от него. Надявала си се, че той ще ме забележи и ще ме избере за своя спътница, както Хадес е избрал Персефона. Нали така?

Бе започнало да вали — едри, тежки капки, които трополяха по металния покрив на галерията.

Почти не ги забелязах. Цялото ми внимание бе съсредоточено върху жената пред мен. Ако изобщо беше жена. Имах чувството, че много отдавна е престанала да бъде истинската ми баба.

— Затова в онзи ден ме попита дали го харесвам и когато ти казах, че не знам, ти отговори, че ще го харесам. Признай го! — настоях и поклатих глава. Най-после подредих целия пъзел. Но все още не можех да повярвам. Защото просто бе прекалено ужасно. — Ти ми изплете онзи шал, онзи с червените пискюли. Ти ми го изпрати за Коледа. Сега си спомням всичко. Какво направи, за да си сигурна, че ще се омотае в краката ми и ще ме спъне? Откъде си знаела, че ще го нося навън, край басейна, ще падна и ще се удавя? Ти ли нарани птиците? Онази, на покривалото на басейна в Уестпорт, и другата, на пътеката тук, в Исла Хуесос? Що за човек си ти? Кой е способен да убие собствената си внучка?

Тогава тя най-после ме пусна. И застана пред мен задъхана.

Но не защото бе стара и слаба. Съвсем не беше така.

Защото беше Фурия. И най-после разкриваше истинското си лице.

И това лице бе по-чудовищно и плашещо от всичко, което можех да си представя.

— Ти си… — каза тя и очите й пламнаха — ти си тази, която развали всичко. Трябваше да останеш мъртва. Но си толкова глупава, че дори и това не можа да свършиш както трябва, нали така?

Примигнах ужасена. Беше ми отнело цяла вечност да подредя пъзела. Сега не можех да повярвам, че съм права.

— Опитах се да им кажа — продължи баба. Дишаше тежко. Езикът й се стрелна навън като змия, докато облизваше сухите си розови устни. — Опитах се да ги предупредя за теб. Когато се роди Дебора — толкова красива, умна и съвършена, — това ми се стори като дар от съдбата. Бях сигурна, че нашето семейство ще е това, което най-накрая ще го унищожи. Убедена бях, че ще се влюби в нея в мига, в който я зърне. Но той не се влюби. Опитах всичко. Прекарах хиляди часове в онова гробище заедно с нея и обикалях между криптите, опитвайки се да привлека вниманието му. Но той погледна ли я някога?

Баба изсумтя и погледът й се стрелна обратно към мен.

— Но ти? — попита тя и се усмихна подигравателно. — Оставих те само за пет минути сама в гробището и какво стана? Не можех да повярвам.

Лицето й се изкриви в нещо, което, ако у нея все още бе останала частица човечност, можеше да мине за усмивка.

— Ако знаех, че ги харесва глупави и грозни, нямаше да загубя толкова време, за да съм сигурна, че майка ти си пише всички домашни и си прави маникюр всяка седмица.

Сълзи опариха очите ми. С ума си, разбира се, знаех, че това вече не е баба ми.

Но да я чуя как ме нарича глупава и грозна, ме нарани много.

— Да те убия, беше лесната част — продължи тя. — Проблемът е, че не остана мъртва. У теб има повече от баща ти, отколкото някой от нас допускаше.

— Знаеш ли какво? — Вирнах брадичка. — Ще го приема за комплимент — отсякох, макар да знаех, че не е такъв.

— Казах им, че точно заради това никога няма да се получи — изсъска тя, сякаш не бях и продумала. — Но те послушаха ли ме? Разбира се, че не. И виж какво стана. Щом не си мъртва и до Джон Хайдън, той никога няма да познае истинско щастие. А щом Джон Хайдън не е щастлив, тогава не можем да му отнемем щастието, нали така? Но аз лесно мога да поправя ситуацията…

И скочи… право в юмрука, който бях протегнала пред тялото си, както ме бе научил шофьорът на татко, в случай че попадна в ситуация, в която трябва да се защитавам.

Тя залитна и падна по гръб. Нададе писък, който по нищо не приличаше на нито един звук, който бях чувала през живота си. Беше толкова пронизителен, че разкъса червената мъгла, паднала пред очите ми.

И тогава се появи Джон.

Просто се появи изневиделица, в черните си дънки и тениска, сякаш всеки ден му се случваше да се материализира в Квадрата на гимназията „Исла Хуесос“ насред порой и юмручна борба между приятелката си и нейната баба фурия.

— Да вървим — обърна се той към мен със спокоен глас, обви ръка около кръста ми и ме повдигна от земята, за да ме отнесе.

Не: Здравей.

Не: Здрасти, Пиърс. Страхотен десен прав имаш.

Не: Много се радвам да те видя. Съжалявам, че снощи убиха училищния ти съветник. Да, виждам, че баба ти е фурия, нищо, че ти казах, че не те преследват. Май сбърках.

Просто: Да вървим.

— Ще се върна за теб — изсъсках през рамо на съществото, което преди е било баба ми. Мисля, че ме беше обхванала лека истерия. Джон ме понесе покрай ъгъла към входа на крило Б.

— Не — обърна се той към мен със същия глас, както онзи ден в бижутерийния магазин. Сякаш ми предлагаше обслужване в самолет. — Няма да се върнеш за нея.

— Какво имаш предвид? — поисках да знам и отметнах косата, паднала върху лицето ми, за да виждам къде отиваме. — Джон, знаеш ли какво е тя? Тя е Фурия. Ти каза, че Фуриите не ме преследват, но познай какво. Преследват ме, и още как! Собствената ми баба е Фурия. И ме е убила! Тя ми изплете шала, в който се спънах, когато умрях. Джон, тя се опитва да те нарани още отпреди да се родя…

Той обаче не ме пусна въпреки въртенето ми, преди да стигнем до едно място в галерията, което според него очевидно бе достатъчно далеч от все още крещящата ми баба, за да съм в безопасност… или тя да е в безопасност. Дори и тогава, когато спря и ме пусна да стъпя на крака, той ме задържа с две ръце притисната към едно шкафче, за да не мога да се отскубна.

— Знам — бе единственото, което каза. Изражението му беше мрачно.

Втренчих се в него стъписана.

— Знаеше ли? За баба ми? Как?

— Не за баба ти — поклати глава той. — Макар че има логика. Трябваше да се сетя. Беше права — наистина те преследват Фурии.

— Знаех си! — избухнах. — Колието ми почернява винаги когато са наоколо. — Повдигнах украшението, за да му покажа. Диамантът все още бе черен като катран. — Стана такъв с бижутера и с господин Мюлър. Не ме е грижа какво казваш, Джон. Мисля, че те и двамата са Фурии. Този камък не е сбъркал нито веднъж. Просто не знаех как да го разчета. Жалко, че не върви в комплект с наръчник или нещо подобно. Защото щеше да е полезно да знам какво означават различните цвето…

— Пиърс — прекъсна ме той. Никога досега не бях виждала на лицето му толкова мрачно изражение. — Джейд е била убита от Фурии.

Очите ми се наляха със сълзи. Пуснах колието. Тежкият диамант се удари с тупване в гърдите ми.

— О, Джон, не! Баба ми…

Бях прекалено разстроена, за да довърша изречението му.

— Не, не тя. Но ако това, което казваш, е истина, навярно са били нейни приближени. Джейд е била убита от трима мъже. Каза, че не ги е разпознала. Носели маски.

— Защо Джейд? — попитах. — Джейд не е сторила нищо на никого.

Освен да им предлага добър съвет и червени пръчки за смучене.

— Не разбираш ли? — промълви той. Сивите му очи изглеждаха измъчени. — Джейд умря, защото са я взели за теб, Пиърс. Ти постоянно обикаляш това гробище с колелото си…

Вдигнах изтерзания си поглед към него.

— Джон, ако господин Мюлър наистина е бил фурия, това дори няма да е първият път, когато са убивали някого заради мен. Защото… Хана. Ами това, което се случи с Хана?

Той впери поглед в мен онемял. Дъждът се бе засилил и се превръщаше в порой.

— Трябваше — промълвих едва чуто — да те оставя да го убиеш.

— Не — стисна ме той по-силно за раменете. — Постъпи правилно, като ме спря. С бижутера също. Не те убиват, Пиърс, а Фуриите, които са ги обсебили. Понякога го забравям.

— Трябва да има начин да ги спрем, преди да наранят още някого, Джон — настоях. — Трябва да има начин!

— Нищо не може да ги спре — поклати глава той. — Можеш да счупиш костите им, можеш дори да убиеш телата, които обитават. Но няма полза.

— Но когато ударих баба си, ей сега…

— Ако имаше полза да ги удряш, мислиш ли, че щеше да има останали Фурии? — попита той. Продължаваше да гледа към ъгъла, сякаш очакваше баба ми да се появи всеки момент. — Повярвай ми, удрял съм достатъчно от тях и достатъчно често, за да ги унищожа, ако беше възможно. Но те винаги се връщат. Просто си намират ново тяло, в което да се вселят, нова слаба душа, която да покварят.

— Тогава какво ще правим? — попитах и вдигнах ръце, за да ги обвия около врата му. Изпитвах отчаяна нужда от утеха.

Той зарови лице в мястото, където се срещаха рамото и шията ми, вкопчи се в мен толкова силно, сякаш отново бе там, сред вълните, изоставен в бурята, и аз бях единственото здраво нещо, за което можеше да се хване. Вместо да намеря утеха у него, той я търсеше в мен. Това ме уплаши, уплаши ме почти повече от всичко друго, случило се до момента.

— Не знам защо изобщо си помислих, че само защото избра да не бъдеш с мен — тихо промълви той в косата ми, — ще си в безопасност от тях, когато през цялото това време не си била в безопасност дори от собственото си семей…

— Шшт — прошепнах, неспособна да му позволя да довърши изречението. Какво толкова можеше да е направил, за да накара баба ми да го намрази толкова. — Всичко ще се оправи. Ще намерим начин…

— Не.

Той внезапно се изправи. Но не ме пусна, продължи да ме държи за раменете.

— Няма да се оправи, Пиърс. Те са Фурии. На Земята са. И те преследват.

— Но колието… — Посочих към украшението. Исках да го накарам да разбере, че мога да се защитавам. Вече се бях защитила. Просто не бях успяла да защитя никой друг. — Сега, когато вече разбирам какво става, ще се упражнявам повече и съм сигурна, че…

Джон поклати глава.

— Пиърс — каза той, — не съм спрял да мисля за това, откакто намерих Джейд. И има едно нещо, което мога да направя, за да те предпазя от Фуриите.

Погледнах към него. Не смеех да се надявам.

— Наистина ли? Какво?

— Боя се, че няма да ти хареса — предупреди ме той.

— Защо? Какво е?

Той нежно ме целуна по челото и задържа устните си там.

— Затвори очи — прошепна.

— Защо? — попитах объркано.

— Просто ги затвори. Обещавам, че няма да боли.

Когато осъзнах какво се кани да направи, скочих. Той ме хвана, но аз го изритах. Опитах се да се отскубна от коравата му като камък хватка и започнах да го моля. Борех се да се отскубна.

— Джон! — извиках. — Не. Не го прави! Не по този начин. Точно това искат те, баба ми ми каза. Моля те, умолявам те…

Но беше много късно. Той бе прекалено силен. Не можех да се отскубна.

И разбира се, накрая мигнах.

Един.

Два.

Три пъти.

24

Ще трая, дорде траят вековете.

О вий, кои престъпяте тоз праг,

надежда всяка тука оставете.

Данте Алигиери, „Ад“, песен трета

Нищо не се бе променило — нито прозрачните бели завеси на елегантните арки, които се издуваха под полъха на лекия ветрец, нито гоблените по гладките мраморни стени, нито огънят в камината, нито плодовете в блестящите сребърни купи на дългата маса. Дори небето беше същото — розово, в безкрайна сумрачна вечер.

И леглото. Разбира се, леглото беше още там. Все още беше застлано с бели чаршафи, заслонено с балдахин и… за двама.

Измъкнах се от ръцете му веднага щом ме пусна, тоест в секундата, в която се озовахме там.

— Не! — простенах, щом отворих очи.

Не можех да повярвам. Не можех да повярвам, че съм отново там, на мястото, което толкова често бях посещавала в кошмарите си.

— Пиърс — каза той с онзи свой влудяващо невъзмутим глас. — Не се разстройвай. Знаеш, че е за добро.

Не се разстройвай? Знаеш, че е за добро?

Дори бях облечена в същата рокля.

Е, може би не съвсем същата. Но когато погледнах надолу към себе си, видях, че нося нещо много подобно на одеждата, която ми бе облякъл той — само с ума си — миналия път, когато ме прехвърли на това място. Беше дълга, бяла и падаше свободно. Щом вдигнах отбранително ръка към главата си, почувствах в косите си нещо остро.

— Цветя? — извиках, издърпах ги от косата си и с отвращение ги хвърлих на пода. — Ти луд ли си? И спри да ме обличаш! И сама мога.

— Мислех, че ще ти хареса — отвърна той. Изглеждаше наранен. — Много си хубава в нея.

Не можах да измисля никакъв отговор, затова само избухнах:

— Ще те убия!

Той обмисли думите ми.

— Закъсняла си — осведоми ме.

После прекоси стаята, отиде до една от лавиците, свали от нея една книга, отиде до дивана, седна, отвори книгата и започна да чете.

Просто така. Край на разговора. Чудя се какво ли ще вечеряме по-късно?

Ако смяташе, че това е краят, много, много грешеше.

Профучах покрай него с треперещи крака и почти прелетях през арката, която при последното ми бягство ме бе отвела до коридора на свободата.

Той не се опита да ме спре. Дори не издаде звук.

Това трябваше да ме накара да застана нащрек. Само че, разбира се, не застанах. Имах надежда. Тогава.

Те все още бяха там… стъпалата. Точно така, както си ги спомнях. Хвърлих поглед през рамо.

Очаквах Джон да каже нещо: „Спри! Почакай! Нека да поговорим, Фуриите. Какво смяташ да направиш с тях, ако избягаш?“.

Той обаче не каза и дума.

Повдигнах края на идиотски дългата си пола и се втурнах надолу по стълбите, точно като последния миг.

Вратата бе заключена. Разбира се. Трябваше да се досетя, че ще помисли за това. И нямаше да ми позволи да го измамя за втори път.

Въпреки всичко се хвърлих с цялата си тежест към вратата, започнах да я ритам и блъскам.

Когато ми стана очевидно, че тя няма да помръдне, тръгнах по второто стълбище, онова, което водеше нагоре. Вратата в края му също бе заключена.

Дори и тогава не се предадох.

Обиколих целия коридор като митничарско куче, притискайки ръцете си към стените, за да проверя за тайни коридори.

Но намерих единствено изискана баня, допълнена с вана и изглед към красива градина, където растяха цветята, които той бе втъкнал в косата ми.

Изпълзях през прозореца на банята и се втурнах през градината, след което се опитах да се прехвърля над стената. Когато стигнах до върха й, зърнах…

Езерото. Същото езеро, до което преди година и половина стоях и треперех заедно с другите мъртви.

Лодки нямаше, разбира се. Освен онези лодки.

И те качваха пътници само от другата страна на езерото, а не от тази, на която стоях аз.

Когато се върнах в стаята с леглото — признала поражението си, с раздрана и мръсна рокля от катеренето по градинската стена, — той седеше точно на същото място, на което го бях оставила, и четеше точно същата книга.

— Надявам се, че не възнамеряваш да ме изриташ толкова силно, колкото и вратите — каза той, без дори да си направи труда да вдигне глава от книгата.

— Ще те изритам — обещах му, — ако сега ми кажеш: „Пиърс, просто се отпусни“. Откога го замисляш?

— Знаеш, че това е единственият начин — каза той и обърна страницата. Не ми убягна факта, че не обърна внимание на въпроса ми. — Ако искаш, по-късно може да отидем в конюшнята. Сигурен съм, че Аластор вече е преодолял враждебността си към теб.

Седнах до него на дивана. Започвах да разбирам защо при всяка наша среща през изминалата година и половина изглеждаше толкова див. И аз се чувствах така. Струваше ми се, че стените на замъка вече са започнали да ме смазват.

— Джон — посегнах и сложих ръка върху неговата. — Мъртва ли съм?

Той остави книгата и ме погледна в очите. На лицето му бе изписана загриженост.

— Не, Пиърс — отвърна той. — Разбира се, че не си мъртва. Единствената причина да те доведа тук, е да те предпазя от Фуриите, които се опитват да те убият. Мислех, че го разбираш.

Онемях.

— Тогава значи на Исла Хуесос просто съм… изчезнала?

— Да, предполагам — съгласи се той, след като помисли малко. — Не знам със сигурност. Никога преди не съм спасявал момиче, което обичам, от Фуриите.

Забеляза, че очите ми се наливат със сълзи, и изглежда, се разтревожи.

— Не плачи.

— Как да не плача? — попитах го. — Нали току-що ми каза, че ме обичаш.

— Е, защо иначе щеше да се случва всичко това? — попита той и остави книгата настрана, за да ме прегърне. — Фуриите нямаше да се опитват да те убият, ако не те обичах.

— Не знаех — прошепнах. По бузите ми се стичаха сълзи, но аз не се опитах да ги спра. Повечето попиваха в ризата му. — Ти никога не ми каза нищо такова. При всяка наша среща просто се държеше… диво.

— А как трябваше да се държа? — попита той. — Ти продължаваше да правиш разни неща, като например да плисваш чай в лицето ми.

През сълзите успях да го изгледам гневно.

— Не е смешно — срязах го. — Знаеш ли, че ако в два часа следобед не съм при колата на братовчед ми Алекс, приятелката ми Кайла трябва да се обади в полицията? И ще го направи. Кой може да каже какви лъжи ще им наговори баба ми, когато я попитат какво се е случило? Сигурно ще каже, че си ме убил и си хвърлил трупа ми в океана. Майка ми няма да го преживее — прошепнах и се разридах на гърдите му само като си помислих за майка ми. — Тя изобщо не подозира кой си.

— Шшшт — приглади той косата ми с грубата си длан. — Не е необходимо да става така. Ричард знае кой съм. Мога да му кажа какво се е случило. Ако искаш, той може да каже на майка ти, че ме познава и че двамата с теб сме избягали, за да се оженим. Мога дори да му дам писмо от теб, ако искаш, за да й го предаде…

— Джон — вдигнах глава и го изгледах. — В кой век живееш? Никой в наши дни не пише писма, камо ли да избяга на седемнайсет, за да се омъжи. А ако дадеш на Ричард Смит писмо, което да предаде на майка ми, баща ми не само ще се погрижи да арестуват Ричард като съучастник в изчезването ми, но навярно ще накара да го отведат на някое тайно място и да го удавят. Ти изобщо знаеш ли кой е баща ми?

Сега Джон целуваше косата ми.

— Не ме интересува кой е баща ти.

— Да, но трябва да те интересува, Джон — възразих, — защото се налага да ти кажа нещо: аз не съм момиче, което може просто да изчезне, без никой да забележи. Както ти сам каза веднъж, има хора, които ги е грижа за мен. Може би не са толкова много, колкото си мислех, като се има предвид, че баба ми е фурия, но все пак са достатъчно. Просто не мога да повярвам, че го направи. Особено като се има предвид, че си човек, на когото е посветена цяла нощ, защото така и не е получил прилично погребение. Права ли съм? Нощта на ковчега е заради теб, нали?

Той нито потвърди, нито отрече, просто продължи да ме целува.

— Трябва да признаеш — продължих да настоявам. — Не е честно да ми отказваш същото елементарно внимание.

— Пиърс.

Той най-после вдигна глава и погледна надолу към нежните ми влажни очи. Неговият поглед съвсем не беше нежен. Беше суров като стомана и по-решителен от когато и да било преди. Гласът му бе по-суров и от погледа.

— Знам какво се опитваш да направиш. И отговорът е „не“. Може да си разстроена от постъпката ми. Няма нищо. И преди си се разстройвала от постъпките ми и съм го преживявал. Ако трябва, готов съм да седя тук и да те гледам разстроена месеци наред. Дори години, ако е необходимо. Стига да знам, че си на място, на което мога да те защитя.

Ръцете му ме стиснаха още по-здраво. Бяха корави също като гласа и погледа му.

— Не знаеш на какво са способни. Това, което направиха с Джейд… това не беше нищо. Навярно са разбрали, че не си ти. Ако беше ти, това, което щяха да направят… Не мога дори да ти го опиша. Защото щеше да бъде неописуемо зло.

Вече не плачех. Не само защото бях осъзнала, че няма полза — той ме беше разкрил, — а защото нещо в гласа му за миг ме бе накарало да забравя скръбта си и да забележа нечия друга мъка.

Неговата.

— Когато сутринта я видях да лежи там — продължи той, — за миг или два си помислих, че си ти. Ако наистина беше ти… не знам какво щях да направя.

Стори ми се, че през очите му премина нещо — сянка на болка. Беше там, а после изчезна, като рибите, които понякога се стрелкаха под повърхността на водата, когато минавах с колелото си по моста над магистралата.

Каквото и да бе преживял Джон — на каквото и да го бяха подложили те, на каквото и да го бях подложила ду, — то бе оставило белег. Но този белег беше отвътре, там, където не можех да го докосна.

Още едно нещо, за което бях отговорна.

— Така че не можеш да се пробваш отново да си тръгнеш оттук — заяви той с твърд глас. — Разбираш ли? Каквото и да става. Този път не можеш да си тръгнеш. Няма да е лесно, но тук поне имам възможност да те защитя. Там обаче не мога.

Не знам какво ме накара да го направя, но посегнах и прокарах ръка по лицето му. Трябваше да съм му сърдита. И наистина му бях сърдита.

Но бях сигурна, че колкото и здраво да бе затворил тези врати, сигурно имаше и друг път за навън.

Знаех, че ще го открия. Трябваше. Не за да избягам от Джон, а за да се върна в тоя свят и да съобщя на майка си, че съм добре. И да помогна да докажем, че вуйчо Крис е невинен. И да се погрижа баба ми и всички други обсебени от Фуриите да бъдат изправени пред правосъдието или поне да нямат възможност никога повече да нараняват хора. Включително Джон.

Защото, въпреки думите на Джон и Ричард Смит, аз бях сигурна, че трябва да има някакъв начин да спрем Фуриите. Просто трябваше да има такъв.

Дотогава исках да му кажа колко съжалявам… колко много съжалявам наистина за всяка болка, която му бях причинила, и за това, че го нараних последния път, когато се озовах в тази стая. И преди, на гробищата, му бях казала, че съжалявам.

Но този път, когато посегнах да погаля лицето, което бях изгорила с чай преди година и половина, и прошепнах „Съжалявам“, аз наистина го мислех.

Той взе ръката ми и притисна устни до дланта ми.

— Защо този път не дадеш на това място по-голям шанс? — попита той с една от онези усмивки, които докосваха най-съкровената част от сърцето ми. — Кой знае. Може тук дори да ти хареса.

Усмихнах му се в отговор… а после неволно погледнах към леглото, което се простираше зад гърба му.

Прималя ми, когато осъзнах, че е прав. Наистина беше възможно тук да ми хареса.

И може би именно от това — не от него, а от възможността, че може да ми хареса — се бях страхувала най-много от самото начало.

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Какво наистина се случва с нас, след като умрем? Това е въпрос, на който се е опитвала да намери отговор всяка религия по света — от тази на древните ацтеки до съвременните християни и мюсюлмани. Всяка от тях е създала своя собствена митология, свързана с отвъден свят, през който трябва да преминат душите на всички починали. Именно докато изучавах тези отвъдни светове (когато бях в гимназията), аз за пръв път се заинтересувах от божествата на смъртта и по-конкретно от мита за Хадес и Персефона. Точно така започна да се разгръща и историята, която по-късно щеше да се превърне в тази книга.

Макар че е художествено произведение, много елементи от историята се основават на факти. Около двайсет процента от хората, които разказват, че са се разминали на косъм със смъртта, признават, че са имали преживяване, което може да включва най-различни усещания. Често тези хора споделят, че самият факт, че са били толкова близо до смъртта, им е причинил по-голям ужас от самите усещания. Очевидно обаче това не важи за главната героиня в „Пленница на смъртта“ Пиърс Оливиера.

По време на френската революция бижутата на короната са отнети от Луи XVI и Мария Антоанета. Те стават собственост на народа и веднага са разграбени от кралската съкровищница. Много от бижутата впоследствие са намерени, но не всички.

Мястото, където се развива действието в „Пленница на смъртта“, отговаря донякъде на Ки Уест — острова, чието оригинално испанско име е Кайо Уесо (от сауо — „малък остров“, и hueso — „кост“). Смята се, че Ки Уест е изопачено английско произношение на Сауо Hues.

Островът е кръстен така от Поне де Леон. Смята се, че той е търсил по тези земи извора на младостта. Докато Леон и хората му съставяли карта на местността през 1515 година, те открили, че бреговете на Ки Уест са покрити с човешки кости. Вероятно костите са останки от предишните обитатели на острова — индианците калуза. Отровна стрела, изстреляна именно от човек от племето калуза, убива Понс де Леон през 1521 година.

През 1846 година ураган пета степен, известен като „Големия ураган Хавана“, унищожава почти всички сгради на остров Ки Уест (който по това време вече е най-големият град във Флорида поради стратегическото си местоположение, идеално за търговия с Бахамите, Куба и Ню Орлиънс), макар че точният брой на жертвите все още не е изяснен.

Сигурен факт е обаче, че ураганът събаря фара на Ки Уест, както и военноморската болница, след което изравя ковчезите от гробището и ги тласка към морето. Именно заради този ураган гробището на Ки Уест е преместено на сегашното му място на „Пасоувър Лейн“ и сега покойниците задължително се полагат в каменни крипти, разположени над земята.

Говори се, че оттам идва и Седмицата на ковчега — седмицата, през която абитуриентите от гимназията „Ки Уест“ сковават ковчег и го скриват някъде на острова, а учениците от предпоследния курс се опитват да го намерят. Тази традиция се превръща в ежегоден (макар и ползващ се с голямо неодобрение) ритуал.

Всяка глава от книгата започва с цитат от „Ад“ на Данте Алигиери (поема, в която Данте описва пътешествието си през подземния свят, воден от римския поет Вергилий), тъй като много от героите ми са били изоставени по някакъв начин. Някои може дори да са оставили и всяка надежда, както пише на входа на ада в поемата на Данте.

Ако имате желание да разберете повече за подземния свят според древногръцките митове, ви препоръчвам книгата „Древногръцки митове и легенди“. Дали подземният свят на Джон Хайдън и подземният свят на старогръцките богове са едно и също място? Отговорът на този въпрос ще намерите в следващите ми книги.

Аз съм изключително въодушевена от поредицата и се надявам, че и вие се чувствате така. Нямам търпение да споделя с вас следващата книга от нея.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Бележка на автора

Заслуги