ИЪН МАКДОНАЛД

БЪДИ МИ ВРАГ

Част 2 от „Евърнес“

Превод от английски: Петър Тушков, 2016

chitanka.info

На Инид

Тази творба е художествено произведение. Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

1.

Колата се появи изневиделица. За частицата от секундата, в която я зърна, си помисли, че може и да е черна. Черна, голяма и скъпа, може би немско производство, със затъмнени прозорци и дъждовни капки като пръски масло по полираната й повърхност. Всичко това в един миг — в мига преди удара.

Училището беше в коледна ваканция. Игри сутринта, после половин учебен ден. Примесеният със суграшица дъжд налиташе диагонално по футболното игрище. Понякога валеше толкова тежко, че му се налагаше да присвива очи, за да вижда какво става в другия край на полето. Дъждът просмукваше студа дълбоко в него. Стоеше съвсем сам на голлинията, удряше ръкавиците си една в друга и подскачаше нагоре-надолу, за да не се вледени до кости. Футболното игрище приличаше на разорано поле. Играчите бяха толкова кални, че едва успяваше да различи отбор „Златен“ от отбор „Червен“. От двайсет и петата минута насам дори един път не се наложи да се хвърли да спасява, а топката вече десета минута не влизаше в неговата половина. Фигурите на играчите се разминаваха, чу се надута свирка, ръцете се вдигнаха, радостни викове, поздравления с ръкопляскане. Той присви очи в дъжда. Гол. Момичето вратар на отбор „Златен“ взе топката от задната част на мрежата и с нежелание я изрита към терена. Вятърът я поде и я понесе към тъчлинията. Господин Армстронг наду реферската си свирка три пъти. Край на срещата. Отбор „Червен“ и отбор „Златен“, чиито играчи можеха да се състезават и за отбор „Кален“, се повлякоха към съблекалните. Три на нула за „Червен“ срещу единствените им сериозни съперници в лигата на десетокласниците от училище „Борн Грийн“ си беше съкрушителна победа. Чувстваше се изморен, вече му се искаше празничните дни да започват и се питаше чия е глупавата идея за футболен мач в последната сутрин от срока, но най-вече му беше студено, студено, студено. Горещият душ не успя да прогони студа. Празничните светлини на Коледа, Дивали и Ханука не успяваха да го сгреят. Госпожа Ейбрахамс, директорката на училището, събра всички в задушаващата жега на физкултурния салон, за да им пожелае Весел празник и да им каже Ще Се Видим През Новата Година, но беше прекалено вкочанен от студ, за да оцени и тази топлина. Напълно бе забравил какво е да ти е топло.

След училище се повлече с наведена глава през острата суграшица по алеята, известна като „Кучешка наслада“, като избягваше кучешките изпражнения. Не всички обаче бяха от кучета. Продължи през Гробищния парк „Абни“. Викторианските надгробни плочи и паметници лъщяха от дъжда. Каменните ангели носеха дантелени якички от замръзнали снежинки. Клоните на дърветата следваха вятъра, а по небето, ниски и тъмни, се надпреварваха облаци.

Оставаше му да купи още един коледен подарък и той беше най-трудният. Мъжки проблем: приятелите му в „Борн Грийн“ също не знаеха какво да купят на майките си. Ваучерите бяха популярни и лесни, два клика — и човек можеше да ги разпечата у дома. Спа процедурите, джунджуриите за баня и универсалните средства за разхубавяване също бяха популярни. Майките обичаха такива неща. Отново се замисли за такъв глуповат подарък. Тази година Лора се нуждаеше от нещо специално, нещо, подбрано от него за нея с внимание и грижа. При последното им посещение с Колет в града за суши бяха минали покрай един нов магазин за йога принадлежности. Витрината беше пълна с килимчета и топки за упражнения, с лечебни чайове и някаква бледа, памучна, разтегателна материя. По онова време все още не мислеше за коледни подаръци. Не разсъждаваш, когато умре някой, който е бил опората в живота ти. Реагираш бавно, болезнено.

Велосипедът му бе струвал четири хиляди лири. Беше подарък, който баща му си направи сам за четирийсет и първия си рожден ден. Теджендра му демонстрира всички технически детайли: олекотената рамка от въглеродни нишки, венците „Кампаньоло“, чашките от алуминий и хром. Изглеждаше така, сякаш не си заслужаваше да се говори за парите, които бе дал. Когато чу цената, очите на Лора се разшириха — колкото да покрие семейна почивка в Турция. Теджендра я увери, че е в долния ценови диапазон на карбоновите велосипедни рамки. Някои стигаха до осем хиляди. Очите й се разшириха още повече, когато видя как съпругът й смята да се движи по градските пътища — обут в разтегателните си светлоотразителни шорти. МСВЛ: Мъж на Средна Възраст в Ликра.

— Ще отидеш чак до колежа с това! — изуми се тя.

— Дотам и обратно.

И беше изпълнявал обещанието си в продължение на пет месеца, през пролетта и лятото. Дори Лора бе принудена да признае, че съпругът й вече изглежда по-стегнато, спи по-добре и има повече енергия. Теджендра обяви, че даже обмисля дали да не участва във веломаратона на сто и шейсет километра „Темз Вали Спортив“; физическият факултет сформираше малък отбор.

След което, три дни преди съботния маратон, на светофара на Кингс Роуд Теджендра бе минал от вътрешната страна на камион с логото на „Сейнсбъри“. Камионът беше завил наляво и баща му се бе озовал под колелата му. Беше влязъл в сляпото петно на водача. Теджендра, уважаваният, изтъкнат физик и гениален мъж, беше забравил за нещо толкова просто и това го бе убило.

— Нямаше как да го видя — повтаряше отново и отново и отново шофьорът на камиона. — Нямаше как да го видя.

Велосипедната рамка от въглеродни нишки се бе натрошила като кости. Теджендра беше умрял на място, с каска, с жълтите си шорти. На линейката й бе трябвало около час, за да си проправи път в часа пик. Дори и Луната не можеше да го спаси. Там горе изпращаха сонди между звездите и отваряха портали между паралелните вселени, но не можеха да съживяват хора. Или можеха, но просто не ги беше грижа достатъчно за тях.

— Там горе можеш да прекрачиш от една вселена в друга — беше казал веднъж Теджендра. — Човек се пита дали е останала някаква физика за изучаване.

От една вселена в друга. От свят в свят. От жив в мъртъв. Една стъпка, един миг — това беше всичко, което ги разделяше. Нямаше предупреждение, нямаше причина и никаква възможност да го оспориш. От баща в не-баща.

Бяха го изпратили при госпожа Пакъм, училищния психолог. Играеше си с нея. По време на една сесия беше гневен, в следващата — омърлушен, в по-следващата — направо умопобъркан. Той знаеше, че тя знае, че я разиграва. Не искаше да се превърне в официална жертва, в Опечален Ученик. Истината, нещата, които изпитваше в сърцето си, усещането за неверие, бавното осъзнаване, че смъртта продължава във вечността, че случилото се с Теджендра е лудост, обида срещу светогледа, на който баща му го учеше — че вселената е рационално, организирано място, което следва своите неизменни закони, — за всичко това Еверет споделяше само с Колет. Тя беше колежка на баща му в изследванията и семейна приятелка от толкова дълго време, че едва си спомняше откога. Неофициална леля. Изслушваше, не казваше нищо, нито съветваше, нито осъждаше. Купуваше му добро суши и японски чай — толкова горещ, че попарваше вкусовите рецептори на езика му.

Баща му бе починал преди три месеца. Сезоните се смениха, новата учебна година започна, а сега Коледа надвисваше над края на годината като голям, бляскав полилей, целият в искри и светлини. В началото на следващата щяха да започнат отначало. В дългата нощ на късите дни щяха да продължат напред.

И така: трябваше да купи подаръци, и то хубави. През портите на гробището забеляза група хора, сгушени на автобусната спирка, притиснати един в друг, за да се отдалечат от дъжда. Извади телефона си. Автобус №73 щеше да пристигне на спирката след трийсет и осем минути. Дъждът измокри екрана. Той махна с ръка. Появи се карта, на която автобусът беше миниатюрен анимационен герой, размотаващ се по Нортууд Роуд към крайната спирка. Виждаше го — един от новите двуетажни, надвиснал над малките, щуращи се коли и белите микробуси, тъкмо си проправяше път към автобусната лента. Уличният трафик бе толкова тих, откакто бяха въвели новите бързозареждащи се акумулаторни батерии с висок капацитет, които бяха дошли от Луната, за да превърнат електрическите превозни средства в евтина, надеждна и задължителна форма на транспорт. Главният булевард на Стоук Нюингтън — Хай Стрийт, мъркаше там, където някога бе ръмжал. Една двуместна детска количка пресече пътя му. Той се подхлъзна, едва не падна. Жената, ниска и набита, с тъмна, провиснала коса, го изгледа заплашително.

— Извинете. Окей? Извинете.

За пръв път никой не беше паркирал неправилно на автобусната лента и автобусът вече пристигаше. Трябваше да го хване. Точно разчетеното време беше най-важното. Изпуснеше ли този автобус, изпускаше магазините. Пешеходната пътека бе на сто метра по-нагоре, но в трафика имаше пролука. Всичко опираше до правилната преценка на относителната скорост, с която се движеха колите. Като вратарството: топка, голлиния, тяло. Уличното движение се разтвори. Той се стрелна между един многоцелеви ситроен и стар, бензинов строителен микробус.

Дори не забеляза как колата се появи изневиделица. А когато я видя — черна кола, с черни дъждовни капки по полирания й нос, — вече беше прекалено късно: удари го по-силно от всичко друго в живота му, удари го така, че го хвърли във въздуха. Колата продължи да се движи, а той падна върху нея и този втори удар беше най-силният в живота му, толкова здрав, че изби всичко от него освен зрение и съзнание. Колата продължи напред, като го изтърколи по улицата и този удар вече нямаше равен на себе си; изби и последната искрица съзнание от него и пред очите му се спусна мрак. Черна кола, черен дъжд. Черно.

Черно в бяло. Чисто, студено бяло. Той се надигна от белотата с вик, като гмуркач, който излиза на повърхността, за да си поеме въздух. Намираше се на бяло легло в бяла стая, под бял чаршаф, вторачен в бял, нетърпимо светъл таван. Надигна се рязко, седна и вдиша задъхано. Откакто баща му беше починал, се събуждаше посред нощ, без да знае къде се намира, в каква къща, в каква стая, в какво легло, дори в какво тяло. Може би след миг умът му щеше да догони случващото се. В безопасност. На топло. У дома. Но не беше един от тези мигове. Ако отново се завиеше и заспеше, нямаше да се събуди в леглото си на Роудинг Роуд. Наистина се случваше. Намираше се тук. Обгърна рамене с ръцете си. Замръзваше. Студът се промъкваше в кухините на костите му.

Срещу леглото имаше прозорец. Беше с ширината на стаята. Черен, напръскан със светлинки. Изгледът беше като от небостъргач нощем, обърнат към друг небостъргач, огромен небостъргач, който изпълваше цялата ширина на прозореца. По краищата си прозорецът сякаш се извиваше към него. Някакъв бял предмет, бърз, солиден и лъскав, се спусна покрай стъклото, толкова бързо, че притъпеният му ум замалко да не регистрира движението. Приличаше на насекомо. Насекомо от пластмаса и метал, с прозорци. Беше огромно, най-малко с размерите на боинг.

Стреснато се хвърли от леглото. Вместо да се претърколи на пода, внезапното раздвижване го издигна нагоре и през целия път през стаята в нещо като гмуркане на забавен кадър, което завърши с блъсване в прозореца. Отпусна се полека, постепенно на меките бели плочки на пода. Паметта му се превъртя назад, от бяло към черно, от мек под до твърда улица, от странната бяла машина до твърдата предница на черната кола, по която се спускаха върволиците на дъждовните капки.

— Къде е това място? — Той се изправи. Действието го издигна на половин метър във въздуха. Отново се отпусна бавно и постепенно. — Еха. — Експериментирай. Подходи научно. Носеше шорти и тениска, бели като всичко останало в тази съвършена стая. Изхлузи тениската, смачка я на топка, протегна я на ръка разстояние, пусна я. Падна, лека като перо. — Ниска гравитация. Добре. — Отиде при прозореца и притисна длани в стъклото. Главата му отново се замая. Не се намираше в небостъргач. Стаята беше с изглед към вътрешността на огромен, тъмен цилиндър. Съседните прозорци се закривяваха навън и от двете му страни. Прецени, че цилиндърът трябва да е широк около километър. Вдигна поглед. Прозорците се редяха все нагоре, пръстен след пръстен. Високо, високо горе имаше черен диск. Приближи палеца и показалеца си, за да образуват кръг и погледна през него към диска. Отправна мярка. После погледна надолу. Пръстените се спускаха надалеч. След четирийсетото ниво изгуби бройката; и не преставаха да се спускат. Не им виждаше края. — Бездънна пропаст — прошепна. — Не. Не може да бъде. Логически е невъзможно. Все нещо трябва да ги е построило, конструктивна мисъл. — И тогава разбра къде беше. От дълбините на пропастта се надигаше второ огромно насекомо. — Намирам се на…

Студът го обгърна. Силите го напуснаха. Коленете му се подкосиха. Протегна ръце, за да се задържи за стъклото. И ръцете и дланите му се отвориха. На опакото на дланите му, на пластмасовите си панти, се отвориха правоъгълни кръпки. На ръцете му, между лактите и китките, се отвориха продълговати капаци. Гърбът на всяка първа става на пръстите му се открехна. Вътре имаше неща. Имаше неща, вътре… движеха се. Неща, които не бяха неговата плът. Неща, които не бяха напълно живи, но не и напълно машинни. Неща, които се разгъваха, удължаваха и променяха формата си. Видя във вътрешността си тъмни, празни пространства, пълни с извънземни, пинцети, клещи, манипулатори и скенери, които се подаваха от тялото му.

Той изкрещя.

— Мир. — Една малка старица стоеше в центъра на пода. Тя стисна дясната си ръка в юмрук и панелите и капаците по кожата му се затвориха. Не остана никаква следа от шевове или каквито и да е белези. — Съжалявам — каза малката старица.

Не беше забелязал появата й. Подозираше, че никому не се удаваше да забележи това. Имаше закръглено лице, косата й бе стегната в плътен кок, а бръчиците в ъгълчетата на очите и устата й придаваха усмихнат вид. Но не се усмихваше. Нито беше толкова стара, колкото изглеждаше. Кожата й бе бледосива, с перлен гланц; сякаш блещукаше. Носеше обикновена рокля и изключително практични обувки. Ръцете й вече бяха скръстени една върху друга, като в някакъв нов вид молитва. Приличаше на неговата баба Синг, с тази разлика, че пред него стоеше най-известната мъничка старица на света. Жената беше Проявата на Разума на Трин, Нейно Събеседничество Аватарът на Благополучната Общност на Съзнанията. Известна на света като Мадам Луна.

— Поздрави, Еверет Синг — каза тя. Говореше с подчертано напевен акцент, влудяващо познат, но като никой друг в неговия свят. — Осмият ден на Коледа е, а ти се намираш на тъмната страна на Луната.

2.

Дебелото херувимче яздеше дракона като на родео, едната му ръка във въздуха, а другата — здраво заловено за драконовата грива. Беше сибирски дракон, жилав като сибирска белка, и подскачаше във въздуха над град от кристални небостъргачи. Малкото дебело личице на херувимчето грееше от невъздържана радост. Картата се завъртя във въздуха, запреобръща се и запърха надолу през катедралното пространство във вътрешността на въздушния кораб Евърнес. Приличаше на самотна снежинка. Приведен над Доктор Квантум, Еверет зърна движението с крайчето на окото си. Пресегна се и улови картата. Тантуресто ангелче, яхнало късметлийски дракон. Юбилео.

— Какво означава? — извика към сводестите ниши между газовите клетки. — Юбилео?

От сивата индустриална нановъглеродна конструкция се отдели някакъв предмет и приближи стремглаво към него. Сен Сикссмит се спускаше надолу с главата по едно въже от най-високата сервизна пътека. Главата й бе отметната назад, ръцете й бяха изпънати като криле на сокол. Въжето пищеше през макарите на алпинистката й екипировка. Беше като неземен, усмихнат до уши ангел. Спря на метър от обърнатото нагоре лице на Еверет и го погледна от мястото си:

— Юбилео. Юбилей! Джубила! Тържество! Ликувайте-ликуйте! — дъхът й излизаше на пара.

— Не ти ли е студено?

Сен беше облечена в плътно прилепнал сив пуловер, плетен клин, елече от пухкава кожа и боти със заострени върхове. Явно се чувстваше удобно в мразовития въздух. Еверет беше навлякъл две ризи, два клина и два чифта чорапи под торбестите си панталони и беше наметнат с едно старо военновъздушно палто, задигнато от Макхинлит от времето на службата му във флота на борда на въздушния кораб на Негово Величество Кралски дъб. Независимо от това Еверет бе бледен, разтревожен и започваше да оглупява от студа. Беше изрязал върховете на пръстите на вълнените си ръкавици. Студът се промъкваше в тях от ледения екран на Доктор Квантум. Само след половин час програмиране всяко натискане вече му се струваше болезнено като от удар с чук. Непрекъснато объркваше бутоните и кода, правеше грешка след грешка и се безпокоеше, че пронизващият студ, който се просмукваше през корпуса на въздушния кораб, отвлича прекалено силно вниманието му и не му позволява да забележи допуснатите неточности.

— Аз? На мен никога не ми е студено. Студът няма време да настигне Сен. Седналата работа, работата с мозък, от това ти става студено. Цялата кръв отива в главата. Всеизвестен факт е. Постоянната работа без никакви игри прави Еверет глупаво момче. И студено. Юбилео! Нека настъпят бона времена!

Еверет й подаде картата. Сен я грабна и все така с главата надолу, я прибра в тестето с карти таро, като използва само едната си ръка. Пъргавината й изумяваше Еверет. Той можеше да мисли в множество измерения, но тя умееше да се движи из тях. Като вратар, той имаше котешки рефлекси, но тя бе като вятър и мълния. Някой ден смяташе да я помоли да го научи как да борави с въжетата и макарите. Някой ден, когато не беше толкова зает да спасява Евърнес и всички, които летяха на борда му. Сен се преобърна и след едно грациозно извиване се приземи леко на палубата. Щракна с пръсти и картата „Юбилео“ се появи между тях. Пъхна я под пагона на палтото на Еверет. Той разбираше, че за нея картите са допълнителен език — третият й език, след английския и диалекта палари на ветровиците, хората от въздушните кораби. Съществуваха неща, които можеха да се кажат само с карти таро „Евърнес“. Тя говореше чрез тях и говореше на тях. Еверет често я чуваше да им шепне из големите отекващи пространства на Евърнес. На един въздушен кораб се намираха достатъчно местенца, където да си представиш, че си сам. Беше я виждал да целува тестето във внезапен изблик на радост, а след това и с бавната любов на близък приятел за цял живот. Бяха сестра и приятели, тя и нейната книга с лица на вълци и пътешественици, ангели и кралици, херувимчета на дракони. Беше направила карта само за него: момче, което излиза от портал, докато жонглира със светове. Сен правеше нови карти, когато усетеше, че тестето се нуждае от тях. Но не бе добавила Беглеца по равнини към останалите карти. Картата беше лично негова, за употреба само в най-голяма нужда. Картата, не Еверет, щеше да разбере кога е подходящото време.

— Трябва ти почивка.

— Аз ни накиснах в тази каша. Аз трябва да ни измъкна от нея.

— И как ще го направиш, ако виждаш всички тези бижу буквички двойно? Почини си със Сен.

Еверет бе принуден да признае, че има нужда от почивка. Беше станал дълго преди зората да обагри в червено необятните ледове, дори преди корабния инженер Макхинлит, знаменитото ранно пиле. Отнесе закуската на капитан Анастейзия Сикссмит в нейната лати и когато почука на вратата, тя отвори с изцъклени очи, увита в три пуловера и обута в топли спални чорапи, намръщена. За пръв път не изглеждаше безкрайно радостна да види нещо сготвено от него. Еверет можеше и да е беглец по равнините, главен програмист и единственият им начин да измъкнат Евърнес и екипажа му от тази случайна паралелна Земя — където и из Целостта на мултивселената да се намираше тя, — но освен всичко друго беше и корабен готвач. Ветровиците, постоянно му напомняше капитан Анастейзия, бяха хора с апетит.

— Макхинлит е накарал корабите ножици да заработят. Искаш ли да увардим? — попита Сен.

На Еверет много му се искаше да хвърли поглед на дроновете. След като натисна спусъка на откраднатия скоков пистолет и измъкна Евърнес под носа на оръдията и изтребителите на Шарлът Вилие и Кралския военновъздушен флот, за да се появят на тази случайна паралелна Земя, всичко в обхвата на полето на Хайзенберг беше последвало кораба. Включително два дистанционни дрона, последна дума на техниката на въоръжение в Кралския военновъздушен флот — кораби ножици, свързани с невидима, тънка, но изключително здрава нановъглеродна нишка. Когато се движеха в подходящата формация, двата дрона можеха да използват нишката като нож за сирене, за да изрежат двигателните гнезда на Евърнес и да накълцат кораба като коледна гъска по деветнайсет различни начина. Откъснати от своя кораб-майка в друга вселена, дроновете бяха влезли в автоматичен летателен режим. През първите два дни екипажът на Евърнес бе твърде зает да установява къде са попаднали, че да забележи какво друго е преминало заедно с него през портала на Хайзенберг.

— Е, нямам намерение да оставям технология от Кралския флот да стои заровена в снега, за да си я намери всеки, който случайно намине оттук — беше обявил Макхинлит.

Преди да го изрече на глас, никой дори не си и помисляше, че е възможно навън да има някой друг. Макхинлит бе излязъл във виещата фъртуна заедно с първи офицер Шарки. Студът се оказа толкова силен, че върховете на пръстите моментално замръзваха по метала. За шестте дни, които бяха прекарали в инженерния отсек, Макхинлит разглоби дроновете на части и отново ги сглоби, но съгласно собствените си изисквания.

Сен вече беше преполовила пътя до централната сервизна пътека. Тя хвърли поглед през рамо:

— Идваш ли, оми?

Евърнес потрепери. Сен се улови здраво за парапета. Еверет избута техниката в безопасната половина на масата. Вибрацията беше дълбока и масивна; всяка част от кораба и всички на борда му бяха разтърсени до кости.

— Мразя, когато прави така — обяви Сен. Откакто го бяха привързали с котвените въжета, корабът от време на време се тресеше невероятно силно. — Какво го причинява?

— Откъде бих могъл да зная — отвърна Еверет.

— Нали си ученият.

— Да, но… — споровете със Сен нямаха смисъл. — Да вървим.

— Хващам се на бас, че е някое голямо ледено чудовище, дълбоко там долу — продължи Сен.

За момент Еверет обмисли дали да обясни колко слабо вероятно от научна гледна точка беше в ледовете да живее гигантско чудовище. Безполезно. Поне в миниатюрната, мрачна, миришеща на електричество, натъпкана с вехтории стаичка на Макхинлит можеше да е по-топло.

Беше осмият ден на Коледа върху безкрайните ледове, на чието място в една друга вселена се намираше Северно море, на трийсет километра от въздушното пространство на Дойчланд. Във версията на песента, която ветровиците пееха, на този ден любимата на певеца му изпращаше „осем вятъра веещи“[1]. Вятърът, остър, непрестанен и ледовит, се бе превърнал в нещо нормално, откакто Еверет задейства портала на Хайзенберг, за да се озоват на този бял свят. Вятър, който пищеше край обшивката на кораба като съскащи ножове. Вятър, който изтръгваше продължителни стенания като от извънземни китове от изпънатите въжета. Вятър, който дърпаше, блъскаше и тревожеше от всяка издатина — ледени пръсти, копнеещи за нещо, за което да се заловят, което да пипнат, разкъсат и пръснат по леда. Вятър, който разтърсваше Евърнес като куче, захапало плъх, докато капитан Анастейзия ги отдалечаваше от точката на скока. Ако теорията на Еверет беше правилна — че всеки скок на Хайзенберг оставяше следа подире си, — капитанът нямаше никакво желание специалните части, изпратени от ордена, да се озоват на главите им и дори направо във вътрешността на кораба. Порталната технология на З_3 беше достатъчно напреднала, за да открие тази следа и да отвори скокова точка на самия капитански мостик. Докато Еверет приготвяше коледната вечеря в камбуза на кораба, вятърът пищеше около корпуса. Всеки тиган, всяка тенджера и всеки прибор подрънкваха, докато момчето одираше и кормеше фазаните и приготвяше тестото за безквасните питки наан. Евърнес удържаше нановъглеродната си кожа стегнато срещу вятъра. Капитан Анастейзия го бе снижила на няколко метра над морето от лед. Закотвящите въжета, забити здраво в този лед, датиращ отпреди трийсет хиляди години, приковаваха кораба срещу титаничното движение на въздуха, който нахлуваше от север. Евърнес скърцаше, напрягаше се и трепереше на котвите, но не се поместваше.

— А сега — обяви капитан Анастейзия — да се нахраним.

Еверет отнесе до малката кухненска маса златисточервеното и зеленото сари, които беше купил от Ридли Роуд Маркет в Хакни Грейт Порт, и ги постла. Шарки произнесе великолепна продължителна молитва на гръмовния език от Стария завет. След това Еверет сервира: фазан макхани с ориз и шафран, с питки наан, които, нанизани на края на една вилица, бухнаха, като ги поднасяше над пламъка на газовата печка — малко театрално представление за публиката в кухнята. Не забрави и празничната халва — любимото на капитан Анастейзия; и неговата запазена марка — течен шоколад с щипка чили. Малкото помещение бе ярко осветено и наситено с аромат от пенджабската кухня, но пикантните ястия не успяха да подобрят настроението на екипажа. Всички се хранеха, притиснати лакът до лакът, коляно до коляно, в мълчание, като вдигаха очи при всяко поскърцване на корабните ребра, всяка промяна в шипенето по обшивката на подмятания от ветровете лед. На илюминатора се трупаше сняг. Еверет погледна през прозорчето и си помисли: Баща ми е някъде там. Когато Теджендра го изблъска встрани от дулото на скоковия пистолет на Шарлът Вилие, оръжието го изстреля в случайна паралелна вселена. Еверет бе постъпил по същия начин, когато накара Евърнес да направи скок, за да ги спаси от оръдията и изтребителите на Кралския военновъздушен флот. Имаше шанс баща и син да са прескочили в една и съща вселена. Шансът винаги съществуваше. Еверет разбираше вероятностите, можеше да изчислява възможностите. Подметни молив във въздуха: Какви са шансовете да се приземи на върха си и да остане изправен? Има такава възможност, макар и извънредно малка. А сега го повторѝ сто пъти подред. Такава бе вероятността баща и син да са прескочили в една и съща вселена. И дори тази малка вероятност да се беше изпълнила, там навън никой не можеше да оцелее повече от няколко минути без защита. Последния път когато Еверет видя баща си, той бе облечен в долнище на анцуг „Кентърбъри“ и тениска. И беше там, някъде. Не спирай да си го повтаряш. Не мисли за факта, че баща ти се намираше на двайсет и втория етаж на небостъргача Тайрон Тауър, когато Шарлът Вилие го прокуди в същата точка на друга вселена. Реалността е чудо; това бе един от първите уроци, които му бе преподал Теджендра. Двамата бяха на къмпинг в Дордон, Северозападна Франция. В една неподвижна, ясна нощ Теджендра вдигна Еверет от леглото и го изведе в тъмнината.

— Какво ще гледаме? — попита Еверет, почти шестгодишен.

Баща му просто посочи нагоре. Надалеч от уличното осветление и пътищата, небето блестеше с повече звезди, отколкото момчето бе виждало през живота си. Бяха красиви. Бяха ужасяващи. Гледаше безкрайността. А тя го призоваваше, трогваше, променяше го.

— Исках да ти ги покажа — каза Теджендра. — Когато бях на твоите години, небето в Батвала беше същото. Просто вдигаш очи и не можеш да откъснеш поглед. Това е в сърцевината на науката: чудото.

Теджендра беше някъде там. Еверет щеше да го намери. Из цялата мултивселена беше Коледа. Той продължи да съзерцава снега, който се трупаше по илюминатора, снежинка по снежинка.

Вътрешността на инженерния отсек на Макхинлит бе огряна в синя електрическа светлина от заваряване.

— Безопасно ли е?

— Инженерните ми умения държат задника ти във въздуха, а ти се тревожиш за няколко малки искри? — изрева гласът му с глазгоуски акцент отвътре. — Заповядай, влез в стаята ми за гости. Не пипай нищо. Кабели под напрежение.

Както и се бе надявал Еверет, в помещението беше затоплено. Миришеше на прегоряла смазка. И на Макхинлит — най-вече на Макхинлит. Капитан Анастейзия бе прекъснала водоснабдяването за душовете, отчасти за да не замръзне тръбопроводът, отчасти за да спестят намаляващите си резерви. След осем дни над ледовете всички започваха да намирисват. Сен го маскираше с все по-щедри дози от уникалния си мускусно-сладък парфюм. Макхинлит вдигна предпазните очила на кафявото си чело и погледна намръщено Еверет.

— Ти не трябва ли да се занимаваш със задачата да ни измъкнеш жалките гозби оттук?

— Оми има нужда от почивка — каза умолително Сен. — Една грешка, и това може да се окажем ние, кабум! Парченца навсякъде.

По-близо си до истината, отколкото мислиш, помисли си Еверет. Плашещо близо. Колкото по-дълбоко навлизаше в математиката на Инфундибулума — картата на всички паралелни светове в Целостта, — толкова по-комплексни и деликатни ставаха нещата. Баща му бе разработил зашеметяващ математически модел. Изящен и изкусен като скъпоценност. Колко повече навлизаше в него, толкова повече се разрастваше. Еверет имаше чувството, че размахва чук срещу блещукащите стени от крехък код. Една грешка, едно подхлъзване при транскрибирането и поредният скок на Хайзенберг щеше да разпрати всеки отделен атом на Евърнес и неговия екипаж в различни, отделни вселени. Щяха да умрат незабавно.

— А ти не трябваше ли да сглобяваш онова захранване? — отвърна на удара Еверет.

Идеята беше проста. Простотата беше нещо фундаментално във физиката, също като масата, заряда и спина. Колкото по-просто е нещо, толкова по-вероятно е да бъде истина, повтаряше Теджендра. Скоковият пистолет беше джобен Портал на Хайзенберг. Инфундибулумът беше контролен механизъм. Искаше се единствено да ги превърне в програмируема машина за където и да е. Еверет можеше да хакне операционната система на таблета си, за да осъществи интерфейс със скоковия пистолет — Макхинлит дори бе приспособил специални кабели и конектори, — но скоковият пистолет говореше език, различен от всичко, което бе виждал дотогава. В същината си беше същото — винаги трябва да е същото, универсален компютърен език от единици и нули, — но да накара устройствата да заговорят едно с друго, означаваше да се заеме с кода и да пренапише всеки ред, цифра по цифра. Код по код, Еверет превръщаше Доктор Квантум в преводач между два компютърни езика, които бяха толкова различни, че със същия успех можеха да произлизат от различни планети. Еверет подозираше, че случаят е точно такъв. А това означаваше бавен, къртовски труд, докато студът се просмукваше от обшивката на кораба право в пръстите, костите, мозъка му.

Макхинлит се ухили.

— Всичко е готово и лъснато. Трябва ми само енергиен източник, в който да го включа. Кажи ми обаче какво мислиш за тези красавици?

Двата дрона висяха от въжета, окачени за мрежестия таван на инженерния отсек. Поклащаха се леко, докато Евърнес се люлееше от вятъра. Бяха бели, насекомоподобни машини с реактивни двигатели, протегнати като криле на водни кончета над набитите им тела, съоръжени със сензорни капсули, комуникационни и енергийни клетки. Макхинлит беше комплектувал алпинистка сбруя под всеки от дроновете и бе заварѝл дръжки за основите на двигателите им. За да управлява машините, пилотът трябваше да седне в сбруята и да се улови за всяка от дръжките, които се спускаха от двете му страни.

— Виждам какво си мислиш, мистър Синг. Малко напомня за инженерната мисъл на първобитните хора. Завари малко чугун, готово. Работи. Лесно е. Пусни го и нещото ще се издигне. Просто. Безопасно.

— Бонару — каза Сен. Тя прокара пръсти по метала. По повърхността му имаше кондензирали капчици. — Може ли да пробвам?

Макхинлит я плесна през ръката.

— Не пипай каквото не ти е казано. Щом нямаме достатъчно мощност за гореща баня, определено нямаме мощностите да те изпратим да хвъркаш из небето, малка полони.

Сен се канеше да докара наранен и начумерен вид, но осъзна, че това нямаше да разтопи ледовете в отношенията с корабния инженер.

— Колко бързо? — попита ведро тя.

— Ами трябваше да се погрижа за съотношението мощност — маса — каза Макхинлит. — Не са предвидени за превоз на мързеливи задници като твоя.

Еверет си помисли: Аз бих попитал колко издържат батериите. Това беше разликата между него и Сен. Една от многото, много разлики.

— Ще ги нарека пчелички — обяви Сен.

Макхинлит се вторачи ужасено в нея.

— Бръсначи — предложи Еверет.

Не знаеше откъде му хрумна; просто му дойде на езика. Звучеше добре. Макхинлит кимна, като претегляше мислено името. Прилепваше, идваше си на мястото. Еверет виждаше, че се е сторило подходящо и на Сен. Тя го изгледа ядосано.

— Ти не трябва ли да работиш, за да измъкнеш сладката ми малка гозба оттук? — заяви разгневено тя и грабна картата „Юбилео“ от презрамката на Еверет.

По двестаметровата дължина на Евърнес започнаха да припяват аларми. Макхинлит захвърли пистолета за заваряване и изхвърча от отсека. Сен беше по петите му.

— Какво става? — извика Еверет през какофонията на десетина надвикващи се аларми.

— Заемете позиции! — нареди в отговор Сен през рамо. — Хайде, хайде.

— Само едно може да накара Шарки да заудря така камбаната — изкрещя Макхинлит. — Нещо е преминало през Портала на Хайзенберг.

[1] В The Twelve Days of Christmas („Дванайсетте дни на Коледа“) — „осем моми доячки“. — Б.пр. ↑

3.

Не виждаше края на белотата. Нямаше остри ъгли, нито ясни съединения между под и стени, стени и таван. Светлината идваше отвсякъде. Сякаш сияеше дори от собствените му дрехи — обикновена мека тениска без ръкави и торбести памучни спортни панталони. Той вдигна ръка. В бялата светлина, която идваше отвсякъде, кожата му изглеждаше много тъмна. Помисли си, че успява да различи линиите по дланта и ръката си, където отново го бяха сглобили. Нямаше болка. Но студът оставаше, свит на топка в него. Знаеше, че винаги ще е там. Старицата, която стоеше наблизо, видя какво прави и се обърна към него. Не каза нищо. Може и да се усмихваше. Откриваше, че му е трудно да разгадава емоциите й. Кожата му, сивата дама и изправеният черен кръг в средата на помещението бяха единствените неща, които не бяха бели. Бялото ограбваше стаята от всякакво усещане за размери. Можеше да е обширна километри, но и можеше да протегне ръка и да докосне насрещната стена. Имаше чувството обаче, че черният пръстен е голям, по-голям от човек.

Центърът на пръстена внезапно се озари от ярка светлина, по-бяла от бялото, болезнено ярка. От светлината пристъпиха двама души в тъмни костюми. Първият беше бял мъж с остро лице и светла, къдрава коса. Вторият беше министър-председателят. Крачките им, започнали на друг свят, ги пренесоха на дълго разстояние в лунната гравитация. За момент министър-председателят изгуби равновесие, но успя да овладее положението по достоен начин. Мадам Луна пристъпи, за да ги посрещне. Едно кимване му изясни, че и той трябва да направи същото. Вече беше намерил начин да ходи по Луната, от който не изглеждаше така, сякаш отскача глуповато във въздуха. Беше нещо като ниско приплъзване. Недотам елегантно, но го задържаше близо до пода. Светлокосият мъж също се беше научил, но не и министър-председателят. Всяка крачка го повдигаше във въздуха и го спускаше отново на земята.

Светлокосият мъж се поклони на Мадам Луна. Тя приближи перленосивите си шепи една до друга в жест, който наполовина приличаше на молитва, наполовина на индийско намасте[1]. След това мъжът се ръкува с Еверет М.

— Мистър Синг. Аз съм специален пратеник на Множеството на Познатите светове. Казвам се Чарлз Вилие.

— За мен е удоволствие да се запознаем.

После дойде редът на министър-председателя. Ръкостискането му беше твърдо, а погледът — прям.

— Еверет, радвам се да те видя.

— Благодаря ви, господин Портильо.

— Министър-председателят би желал да размени няколко думи на четири очи с теб — каза Чарлз Вилие.

Мадам Луна наведе ръка. Едно леко помръдване и в белотата се отвори врата. Отвъд нея имаше малка заседателна зала. По дължината на овалната стена минаваше подплатена бяла пейка. Той последва министър-председателя през вратата и чак тогава затаи дъх. Малкото помещение имаше прозрачен купол. Над купола бе чернотата на Космоса. Увиснала в средата му, огромна, невъзможно синя и толкова близка, че сякаш можеше да посегне и да я откъсне като плод, беше Земята. Една стъпка го бе пренесла направо през центъра на Луната. Министър-председателят остана загледан задълго в сияйната Земя.

— Умът се бунтува — каза той. — Вече не можем да се доверяваме на онова, което виждаме. Всичко е фотошоп и холивудски специални ефекти. Умът се бунтува, но тялото вярва. Тялото ми твърди, че това е лунна гравитация, а аз вярвам на онова, което чувствам. Тялото не лъже. — Той отново погледна към пълната Земя. — Казват, че хората, които виждат Земята по този начин, толкова надалеч, че можеш да я закриеш с ръка, вече никога не я виждат по друг начин. Виждат я малка, много красива и крехка. Виждат я като едно, като един свят. — Той се настани на пейката и погледна Еверет М през заседателната зала. — Изключително. Колата ме отвежда до небостъргача „Шард“, вземам асансьора до посолството на Множеството на шейсет и пети етаж. Ето го Лондонския мост, ето ги гарата Лондон Бридж Стейшън и галерията „Тейт“, катедралата „Свети Павел“. Виждаш на разстояние шейсет километра, там горе. Прекрачвам през Портала на Хайзенберг и съм на Луната, откъдето поглеждам цялата Земя и виждам на разстояние четиристотин хиляди километра. В днешно време това са всекидневни чудеса. Твоето поколение е израснало с тях, Еверет. За теб винаги е имало Жената на Луната. Бях на десет, когато дойдоха.

Не, помисли си Еверет. Аз съм от поколението, което никога не е имало момент „Какво правеше ти, когато…?“. Майка му винаги повтаряше, че ако не е бил толкова удобно и мързеливо разположен в нея, е щял да се роди в деня, когато е починала принцеса Даяна. Какъвто си беше, бе изчакал, за да се появи чак след погребението, което означаваше, че бе дал възможност на Лора да проследи как националната скръб се разгръща по новините на Би Би Си, непрекъснато, в продължение на цели дни. Когато съобщили новината, че бързата немска кола е катастрофирала под Париж, че Дама Купа е починала, жените в родилното отделение се събрали около телевизора в общата стая, въпреки че всички разполагали със собствени екрани за платена телевизия. Случилото се било нещо споделено, момент на „Какво правеше ти, когато…?“. Какво беше правила Лора Синг в деня на смъртта на Даяна? Раждах теб, Еверет М.

На Еверет М му се струваше, че преди идването на Трин историята се е състояла от споделени моменти „Какво правеше ти, когато…?“. Какво правеше ти, когато убиха президента Кенеди? Какво правеше ти, когато кацнаха на Луната? Какво правеше ти, когато застреляха Джон Ленън? Какво правеше ти, когато избухна ядрената централа на остров Трий Майл? Какво правеше ти, когато Ирландската републиканска армия взриви Маргарет Тачър? Какво правеше ти, когато генералният секретар на Обединените нации обяви, че Земята е осъществила контакт с извънземен разум? Че е била в контакт с него през последните двайсет години? Че извънземните не се намираха на хиляди светлинни години, а в съседство, на Луната? Че от НАСА са изпратили хора на Луната, отчасти за да осъществят пряк контакт с тези извънземни? Че извънземните са пристигнали в системата Земя/Луна през 1963 година, три месеца преди убийството на президента Кенеди?

Това, мислеше си Еверет М, докарваше големи проблеми на по-възрастните: да създадат своя личен момент „Какво правеше ти, когато…?“ от нещо, което бяха пазили в тайна от тях цели двайсет години. 27-ми август 1963 година: Какво правеше ти? Нещо, което да отличи тази дата като различна или изключителна? Беше ли на рождения ти ден, тогава ли беше първата ти среща, имаше ли почивен ден? Беше ли последният хубав ден на едно чудесно лято, преди отново да започнеш училище? Или денят, в който извънземните дойдоха, беше ден като всеки друг? Отиваше ли на училище, на работа, по магазините, докато в същото време от другата страна на Луната един кораб на Трин се е пробуждал от пътуване, продължило трийсет хиляди години, за да насочи сетивата си към синия свят там долу?

С размерите на кутия за кафе: това знаеха всички за сондата на Трин. С размерите и формата на кутия за кафе. Кафето от години не се продаваше в кутии; в днешно време хората знаеха по-добре как изглежда звездното зърно на Трин, отколкото на какво прилича кутията за кафе. Беше донякъде тясно за космически кораб, който превозва извънземни, но беше точно толкова голямо, колкото трябваше: космическият кораб беше извънземното. Дълго преди сондата да започне своето пътешествие, цивилизацията Трин бе преминала от биологична в машинна интелигентност. Звездата, откъдето идваше сондата — Епсилон Еридани, — дори не беше родният свят на Трин. Вече си нямаха роден свят. Сондите бяха семена, духнати като пух от глухарче. Всяко съдържаше всичко необходимо за построяването на Разум на Трин. Някои попадаха на плодородни светове, прихващаха се, пускаха корен и се превръщаха в цивилизации. Други падаха безкрайно между звездите и така и нямаше да почувстват подръпването на звездна гравитация, която да ги пробуди. Семената бяха евтини и изобилни. Но зрънцето, което се бе пробудило в системата Земя/Луна и започнало да издирва суровини, които да преработи в Разум на Трин, бе открило нещо, което никой друг кораб на Трин не беше. Разумът му се беше протегнал, за да докосне друг. Разум, който не беше Трин, а нещо различно, чуждо.

Светът през 1963 година се бе въоръжавал за война, разделен между враждуващи суперсили, извадили наполовина мечовете от ножниците. Съединените щати и Съветският съюз се бяха наблюдавали с помощта на шпионски самолети, сателити и радари за ранно предизвестие, всеки един от тях — свързан към треперлив спусък, който би могъл да изстреля достатъчно ядрени ракети, че да превърнат повърхността на планетата в греещо стъкло. Сензорното сканиране на сондата на Трин бе задействало алармите и на американските, и на руските радарни системи за ранно предизвестие. На двете страни им се беше сторило, че врагът се кани да започне атака. Паниката бе ескалирала. В Белия дом и в Кремъл пръстите се бяха задържали само на сантиметри от бутоните „Изстрелване“. Светът се бе разминал на косъм от ядрената война. След което и САЩ, и СССР бяха научили, подобно на Трин, че става дума за нещо съвсем различно.

От мястото си на Луната Разумът на Трин бе видял какво е предизвикал и това го беше разколебало. Разумът на Трин бе потънал в размисъл. Дълбок, сериозен и продължителен размисъл — продължителен за машинен разум. В човешки измерения размисълът му бе продължил в рамките на три минути. Разумът на Трин беше проговорил.

Светът през 1963-та бе живял изнервено, параноично, избухливо — младежки. И би се срутил при разкритието, че на Земята е пристигнал чуждоземен разум. СССР, САЩ и другите постоянни членки на Съвета по сигурността към ООН бяха сключили сделка с Разума на Трин. Шест години по-късно, когато Нийл Армстронг и Бъз Олдрин стъпиха на повърхността на Луната, онова, което камерата не беше показала, бе фигурата, която ги очакваше там, за да ги посрещне — фигурата на малка дама с меки очи и сива кожа. Беше отишла без скафандър, с изложена на вакуума кожа. Мадам Луна, конструктът на Разума Трин. Беше проследила как забиват звездите и райетата и им отдават чест, без Луната да им принадлежи. В шестте години след споразумението кутията за кафе на Трин се бе превърнала в репликатори, фабрикатори и конструктори, беше се окопала дълбоко под повърхността на тъмната страна на Луната. Филизите на технологията на Трин бяха проникнали в скалата като плесен. В една есенна утрин из целия басейн Южен полюс Ейткън соларните колектори бяха изникнали като гъбички. До 1983 година, уречената дата за разкриване на конспирацията, Разумът на Трин бе превърнал цялата далечна лунна половина в ужасяващ лабиринт от кули, ями, паяжини и вентилационни отводи, който донякъде приличаше на научнофантастичен град от филмите и донякъде на мъртъв, бял коралов риф, но най-вече на нищо, което някой дотогава беше виждал или си бе представял. Чак до студеното, мъртво ядро на Луната.

Еверет М знаеше, че при пристигането на звездното зрънце на Трин, Лора и Теджендра още не са били родени. През 1983 година трябваше да е била в девети клас на общообразователното училище „Ректъри Роуд“, заета да изписва с флумастер Дюран Дюран и Спандау Балей върху несесера си за моливи. Теджендра пък още бе подбирал предметите от гимназиалното ниво за напреднали за влизането си в „Оксфорд“, докато в същото време майка му и баща му го бяха умолявали да избере „Импириъл“, защото по този начин нямало да се налага да живее далеч от дома. 27-ми август 1983 година, точно, до последната минута, двайсет години по-късно, след като сензорите на кораба на Трин едва не бяха отбелязали точка с разпалването на ядрена война — ето това беше моментът „Какво правеше ти, когато…?“. Голямата измама била извадена на показ. Бяха избухнали бунтове и възмущение, за да затихнат, както винаги, а хората бяха осъзнали, че извънземните са на обратната страна на Луната, след което бяха забравили за случая. Далеч от очите, далеч от ума. По някоя и друга нова технология на Трин само ги бе карала да поглеждат към огромната, пълна луна, увиснала в небето, и да я виждат по съвсем различен начин. Историята бе спряла. Нямаше повече моменти „Какво правеше ти, когато…?“.

Не, помисли си Еверет М. Вече няма такива големи мигове, когато всички споделят историята. Но ги има малките, личните. Какво правеше ти, когато баща ти изгуби живота си в глупава, безсмислена автомобилна катастрофа?

— За мен винаги е било така, сър — каза Еверет М.

— Няма нужда да ме наричаш сър — отвърна министър-председателят. Той замълча. Като предъвка известно време думите, които се канеше да произнесе, сякаш имаха неприятен вкус, попита: — Има ли някаква болка?

— Просто през цялото време ми е студено.

— Те… Мадам Луна… е свършила изключително добра работа.

— Каза ми, че би следвало да съм умрял. Преправила е почти всяка моя част. — Еверет М обърна лицето си към земната светлина. В нея нямаше топлота. — Мистър Портильо, защо не са успели да спасят баща ми?

— Известно ми е за случилото се, Еверет, и не зная защо Мадам Луна не е могла да го спаси. Разумът на Трин може да прави чудесни неща, но не и вълшебства. Не може да върне умрелите. — Още веднъж като че предъвка известно време горчивите думи: — Еверет, мъжът, който дойде заедно с мен, е много влиятелен. Известно ли ти е какво е специален пратеник на Множеството?

— Посланик на цялата ни планета в Множеството на Познатите светове.

— Точно така. Има много повече власт от мен… но не му позволявай да си го мисли. Скоро ще разговаря с теб. Ще поиска да свършиш нещо за него. Няма да е дреболия, но само ти можеш да го направиш. Еверет, искам от теб да сториш онова, което той ще поиска от теб. Ще ти се стори странно, но нямаше да го иска, ако има друг начин. И трябва да ти кажа, Еверет, че и аз, и цялото правителство ще те подкрепим. Ще се грижим за майка ти и сестра ти, за семейството на баща ти… не се тревожи за тях. Мистър Вилие ще поиска от теб да бъдеш герой. Не само заради страната ти, дори не и заради целия свят, но заради всички Познати светове. Можеш ли да го направиш, Еверет? Ще го направиш ли? Заради всички ни?

Еверет М почувства леко течение на врата си. Обърна се и видя, че вратата към помещението с портала отново е отворена. Мадам Луна и Чарлз Вилие стояха един до друг и го очакваха. Министър-председателят Портильо докосна внимателно Еверет М по рамото, докато му позволяваше пръв да мине през вратата.

— Славен мъж — прошепна той. — Знам, че ще се справиш.

— Няма един свят — каза Чарлз Вилие.

— Има много светове. Да, зная — отговори Еверет М. Стояха на един балкон с изглед към голямата яма, която Еверет М бе видял през прозореца на стаята си, след като се пробуди за пръв път на Луната. Мадам Луна беше отворила друга от нейните скокови врати, след което се бяха озовали на високата тераса.

Лицето на Чарлз Вилие имаше меко изражение, с мека кожа, гласът му бе мек, а Еверет не вярваше на всичко това дори и за секунда.

— Аз съм специален пратеник на нашия свят за наскоро откритата З_10. Чувал ли си за нея, да си виждал нещо онлайн?

— Баща ми изследваше мултивселената.

— Разбира се. Прости ми, Еверет. Тогава със сигурност знаеш, че З_10 е много подобна на нашата равнина, като най-важното изключение е Разумът на Трин.

— Чувал съм.

Той погледна към Мадам Луна, застанала до стената, където бе отворила скоковата врата. Винаги усмихната, със скръстени по особен начин ръце. Дали беше същата дребничка старица, която бе посрещнала Армстронг и Олдрин на Луната преди четирийсет и две години, крехката дребничка старица, която можеше да издържа на открития вакуум и на бомбардировката от твърда радиация? Дали изобщо беше същата дребничка старица, която бе дошла при него, когато се събуди и изпадна в паника, щом тялото му се разтвори и разгъна? Имаше ли много Мадам Луни? Дали Разумът на Трин създаваше и унищожаваше своите прояви според нуждите си?

— Талантливи са — продължаваше Чарлз Вилие. — Разработили са технологията на Портала на Хайзенберг без помощта на Трин. Възможно е и ние да бихме успели, но те са направили следващата стъпка. Направили са онова, което не е постигнал никой друг в Множеството. Имат работеща карта на Целостта. Знаеш ли какво е Целостта?

— Всички светове, а не само онези, за които ни е известно.

На този свят бащата на Еверет М бе работил върху съвсем същия проект. И „работа“ не беше достатъчно силна дума. Трябваше да съществува дума за работа, която е невероятно трудна и едновременно с това преизпълнена с радост, работа, която поставя на изпитание най-доброто в теб и те изпълва с напрежение до краен предел, но така ангажира ума ти, че в сравнение с нея всичко останало е безсмислено. Работа, която те подканя безжалостно, но която обичаш от все сърце. Работа, която не можеш да свършиш, и никой не може, но е абсолютно наложително да свършиш. Тъкмо този вид работа бе вършил Теджендра през цялото минало лято. Приключенията му на Мъж-на-Средна-Възраст бяха част от същия приток на енергия. В края на летния семестър, сред тишината, след като студентите бяха изчезнали, той бе направил пробив. Не бе намерил решение, но път към решението. Начин за мислене за това как трябва да се схваща проблемът. После: неочакваната среща с камиона на „Сейнсбъри“, завил наляво при превключването на светофара.

Нещо, казано от Чарлз Вилие, изтръгна Еверет М от спомените за изминалото лято, когато баща му все още беше жив, напълно жив, ходеща глава, пълна с математика.

— Казахте работеща карта?

Чарлз Вилие се усмихна. Това бе най-мекото от меките неща в този елегантен, добре облечен и страхотно поддържан мъж, и тази усмивка сякаш вледени сърцето на Еверет М.

— Съществуват много светове — каза Еверет М. Чарлз Вилие не беше завършил фразата. — Няма само едно „ти“…

— Има много „ти“ — довърши Чарлз Вилие. — Еверет, сигурно няма да ти е лесно да го научиш, но на З_10 баща ти е завършил работата си. Разполагал е с напълно работеща карта на Целостта. Заедно с нея и с Портала на Хайзенберг е можел да направи скок във всяка точка на всеки свят… дори в рамките само на един свят, също като скока, който с господин Портильо направихме от Лондон до тук.

— Говорите за много Теджендра Синг — каза Еверет М. — Не говорите за много Еверет М. Синг.

Чарлз Вилие се поизправи, стреснат от гнева в гласа на Еверет М.

— Съществува опасността картата… Инфундибулумът… да попадне в неправилните ръце.

Еверет М потръпна, когато от дълбините на ямата спираловидно се надигна студен въздух. Ръцете и стъпалата му бяха голи, дрехите — леки и тънки и не разбираше нищо. Помнеше думите на баща си: когато не разбираш нищо, задаваш въпроси. Защо на Луната има яма, дълбока десет километра? За какво са всички прозорци? Защо й беше необходимо на Мадам Луна всичко това, защо й бе нужно каквото и да е от това? Само реквизит ли беше, холивудски специални ефекти, проектирани директно в мозъка му? Не се съмняваше, че Трин можеха да го направят. А ако можеха…

— Поискайте от Разума на Трин да ви дадат друга карта — предложи Еверет М. — На хиляди години пред нас са, поне така твърдят всички. И защо сте ме довели тук? Защото не могат да ви дадат друга карта, нали?

Чарлз Вилие плесна меко с ръце от удоволствие.

— Ти си много умен млад мъж — отвърна той. После наклони глава към Мадам Луна. Тя притисна ръце в полупоздрав, полублагословия. — Човечеството е изучило внимателно Разума… може би по-внимателно от каквото и да е друго… през последните почти петдесет години. Технологията на Трин не е на хиляди пред нашата. Петстотин, може би четиристотин години при настоящата бързина, с която се развиваме технологично. И, моите уважения към Мадам Луна, Трин изобщо не са Разум. Как да го обясня?

— Не е необходимо да обяснявате — каза Еверет. — Мисля, че разбирам. Напреднали са в технологиите достатъчно, за да построят машина, която да възпроизвежда цивилизацията им. След това не им е било нужно повече да изобретяват каквото и да е. Така че са престанали да изобретяват.

— Умно момче си, Еверет, умно момче. Разумът на Трин в действителност не е разум, както ние разбираме думата… няма съзнание. Не му и трябва. Всичко, което се иска от него, е да работи. Гледаме всичко това и смятаме, че зад него трябва да стои ръководещ ум, но в действителност то се е изградило само благодарение на простички инструкции на сляпо. Разумът на Трин по-скоро е огромна, комплексна, високотехнологична фабрика… цвете, дърво… а не онова, което ние наричаме цивилизация. Всеки Разум на Трин е клонинг на останалите. Възпроизвежда се до съвършенство и поради тази причина човечеството ще го надмине. Разумът на Трин не позволява грешки. Всичко велико в нас произлиза от грешките. За Разума на Трин еволюцията е спряла. Не и за нас. И тъкмо заради това в крайна сметка ще ги надминем.

Еверет М отново погледна към Мадам Луна, миловидното й лице, скръстените ръце, търпеливото изражение, очите й, които, след като вече знаеше какво има зад тях, бяха най-мъртвото нещо, което някога бе виждал.

— Искаме да станеш агент, Еверет — продължи Чарлз Вилие. — Таен агент. Джеймс Бонд. Джеймс Бонд-младши.

— Господин Вилие, кои сте вие?

— Множеството. Този свят… нашият свят. Отвъд Познатите светове има сили, по-могъщи и по-опасни, отколкото можеш да си представиш. Сили, в сравнение с които дори Трин изглеждат незначителни. А съществуват сили и в самото Множество. Вече казах твърде много. Достатъчно е да се знае, че ако те установят контрол върху Инфундибулума, всички ще бъдем в опасност. Дори семейството ти, Еверет; приятелите ти, всички, за които те е грижа. Нуждаем се от теб, Еверет. Само ти можеш да се справиш.

Беше в ръцете им. Намираше се на Луната, сам, във властта на едни от най-могъщите хора на света, пред човек, пред когото дори премиерът свеждаше глава, човек, който знаеше за семейството на Еверет, знаеше къде живеят те. В училището „Борн Грийн“ последният вик на побойниците зад гърба ти винаги беше: Знам къде живееш.

— Какво искате да направя?

По устните на Чарлз Вилие отново плъзна онази ужасяваща, мека усмивка:

— Бъди себе си, Еверет. Просто бъди себе си. Но първо Мадам Луна трябва да направи още няколко… поправки по теб.

Какво? — понечи да извика Еверет, но Мадам Луна разпери пръсти и ръката й сякаш се разгъна пред него, после го обгърна от всички страни и той изпадна в безкрайна, мека сивота.

[1] Често използван поздрав в Индия и Непал, придружен с лек поклон със сключени до гърдите длани. — Б.ред. ↑

4.

Вятърът в лицето й бе направен от летящи парченца стъкло. Нито сантиметър от кожата на Сен не беше изложена на вледеняващия въздух — плътта й щеше да замръзне като камък в миг, да се обели до костта — и това явно не се харесваше на вятъра. Търсеше каквато и да е пролука. Драскаше краищата на предпазните й очила. Подръпваше поръбената с кожа качулка на екипировката й за оцеляване в балтийски условия. Развяваше шала, който беше увила през устата и ноздрите си, и набиваше в тъканта му остри ледени кристалчета. Да вдишаш този убийствен въздух, означаваше да си поемеш дъх, пълен с остри ножове. Вятърът пищеше срещу Сен Сикссмит от всяко въже, всяка ко̀са подпора и мачта на бръснача. Сен Сикссмит на свой ред пищеше срещу него. Тя натисна лоста за управление напред и накара малката летателна машина да пикира плавно над безкрайната ледена равнина.

Белота под нея, белота над нея, белота пред и зад нея. Облечена в светлоотразителната си екипировка за оцеляване в балтийски условия, тя бе единственото цветно петънце сред безкрайната белота. В митологията на ветровиците, отчасти нейно наследство, отчасти създадена от нея самата с течение на времето, когато възникваше нужда от нови карти, бялото беше цветът на смъртта.

— Ехаа! — изкрещя тя срещу пронизващия леден въздух, като дръпна кабела на регулатора за скоростта. Пропелерите я понесоха по-мощно и по-бързо срещу вятъра.

За следващия технически преглед Макхинлит беше обещал да измисли нещо по-изобретателно и с по-добър контрол на реакция, но от момента, когато радарът на Шарки засече нещо в средата на нищото, беше станало ясно, че ще се наложи летателните изпитания да бъдат проведени в реални условия. Работеше. Преживя няколко плашещи мига на товарната платформа, когато едва не се сблъска с пълна скорост в една от преградите, а по-късно и когато поредното мистериозно разтърсване на целия кораб замалко не я направи на пихтия, след като ръката й изпусна лоста за ускорението. Управлението беше чувствително, бързо, незабавно. Едно невнимателно движение, и бръсначът, като необуздан кон, опитваше да те хвърли от гърба си. След деликатното, премерено бавно управление на Евърнес бръсначът й се струваше като дивашко, светкавично забавление. Човек можеше да лети вечно и тъкмо в това се състоеше капанът. Не съществуваше усещането за мащаб, нищо, според което да преценяваш на какво разстояние се намираш, нищо, с което да отличаваш един обект от друг. Съвсем лесно можеше да се забие с пълна скорост право в някоя ледена стена. Едновременно се чувстваше твърде голяма и извънредно малка.

Сен вдигна очи. Едва различаваше белотата на дрона на белия небесен фон. Имаше чувството, че лети съвсем сама. Усещането бе също толкова вълнуващо, колкото бързият бръснещ полет над ледената равнина. На Евърнес човек можеше да е откъснат от хората, но никога не оставаше сам. Корабът бе нейно семейство, приятели, дом, целият й свят. Заобикаляше я, обгръщаше я, беше стените на вселената й. Често се питаше какво ли би било закривените стени на Евърнес да не са около нея, какво би станало, ако обърне гръб на Макхинлит, Шарки и майка си и просто бъде Сен — не Сен Сикссмит, не Сен от въздушния кораб Евърнес. Само Сен. Може би щеше да е нещо подобно: бързо, забавно, студено и въодушевяващо. Петънце ярък цвят в центъра на нищото. И в мига, когато си помисли за тази ярка точка, полетяла в ледената вихрушка, тя осъзна, че да си истински самотен, без семейство, без приятели, без дом, без свой собствен свят — да си като Еверет, — не беше бързо, забавно и въодушевяващо. Беше ужасно. Да си нямаш някъде, някого. Не, помисли си Сен, имаш мен. Мисълта я накара да потръпне от ярост и плам.

В периферното зрение на Сен се раздвижи едно яркооранжево петно. Разбира се, че не беше сама. Сред голямата ледена равнина да бъдеш сам, значеше смърт. Хвърли бърз поглед вдясно, докато вторият бръснач се плъзваше редом с нея. Пилотът му вдигна дебела плетена ръкавица от кормилния лост и й даде знак за „назад“. Сен отвърна с длан нагоре: „Какво?“. Плетената ръкавица за втори път описа жест: „Забави, изтегли се“. Намали скоростта. Пести акумулаторите. Макхинлит се бе изказал леко мъгляво по въпроса колко ще издържат акумулаторите на бръснача в екстремните условия над ледената равнина.

— Показателите са в широки граници — оплакваше се той. — Предвижданията ми варират от пет часа до пет минути. Разбира се, ако ми отстъпите за малко истински математик…

— Еверет е зает — каза капитан Анастейзия.

— Дори за съвсем мъничко?

Капитан Анастейзия разшири очи по начина, който всеки член на екипажа разпознаваше безпогрешно: Капитанът съм аз. Ситуацията с енергийните им резерви беше критична. Дори привързан, Евърнес изгаряше безценни запаси, за да остава ориентиран по посока на неспирния вятър. А от колко още енергия щеше да се нуждае Еверет, когато най-сетне откриеше начин да накара скоковия пистолет и сладкия си комптатор да заработят заедно, е, в това отношение можеха единствено да гадаят. Докато Макхинлит зареждаше акумулаторите на бръсначите, Анастейзия Сикссмит не бе отделила очи от измервателните циферблати.

Обратно над ледовете слушалката в ухото на Сен изпращя:

— Забави.

— Ама, мамо…

Понякога Ани никак не беше забавна. Връзката в слушалката прекъсна. Дори комуникациите се нуждаеха от електричество. Изразходеха ли прекалено много сега, по-късно, когато наистина трябваше да си кажат нещо важно, недостигът щеше да се усети. Сен отпусна кабела на регулатора и влезе във формация с капитан Анастейзия. Ледът се простираше изпод краката й и се сливаше с небето.

Някъде там беше нещото. Радарът на Шарки не беше успял да очертае формите на структурата — знаеха единствено, че нещото, дошло от портала, за да ги залови, е голямо, бързо и че ще ги връхлети до няколко часа.

— Имаме ли толкова големи Портали на Айн… Хайзенберг? — беше попитала капитан Анастейзия, докато целият екипаж стоеше скупчен около радарния монитор на Шарки.

— Нямате — отговори Еверет. — Искам да кажа… нямаме.

— Нещо от Друга Вселена — каза Макхинлит, точно когато един от ледените земетръси накара Евърнес да потрепери като есенен лист, а въжетата и кабелите му издадоха дълбоко стенание като умиращ кит.

Чудовище, произнесе безгласно Сен.

— Глупости — отсече капитан Анастейзия и с това наруши усещането за надвиснала прокоба. — Мистър Макхинлит, приведете тези бръмчалки в изрядна форма. Искам да увардя всичко, което може да се намира навън. Невежеството убива. Сен, ти ела с мен. Мистър Шарки, не изпускайте от поглед онова нещо. Мистър Синг, продължавайте с изчисленията.

Капитан Анастейзия най-после имаше какво да капитанства. Изчисленията, ремонтът на техника, радарните наблюдения за врагове бяха все неща, които не се нуждаеха от нея. Сен бе забелязала как майка й се отегчава, изнервя, изпълва с безпокойство. На капитана не се харесваше фактът, че се налага да зависи от останалите. Те трябваше да зависят от капитана. Сен също беше започнала да се безпокои, но за нея.

Сега се плъзгаха ниско над леда, оплетени в разнебитените амуниции под откраднатите въздушни дронове, само двете, тя и Ма, и правеха онова, което никой друг не можеше да направи. Сен хвърли поглед на Анастейзия, която летеше редом с нея. Анастейзия улови погледа й и отвърна с кимване. Понякога, помисли си Сен, бяха като сестри, а не като майка и дъщеря.

Сен губеше майка си спомен по спомен — рождената си майка, истинската. Първо бе дошъл редът на гласа. Помнеше думите, но не и гласа им. После неща като ръце и колко висока беше майка й или точния цвят на косите й. Ето че сега и лицето й изчезваше. Помнеше единствено усмивката на майка си, очите, малката диамантена обица на носа й. Но не и подробностите. Малко по малко, спомен по спомен, истинската й майка изчезваше. Някой ден щеше да изчезне напълно, щеше да се пръсне по вятъра като пепел, подобно на изгорелия в небесата Феърчайлд.

Сълзите замръзваха болезнено в ъгълчетата на очите й. Сен започна да ги отчупва с пръсти, когато забеляза нещо. Нещо в леда, тъмна резка, едва забележима, която протичаше заедно с нея напред. Можеше да е метри или километри дълбока. Видя я само за миг, след което вниманието й бе привлечено от друг обект. Право пред нея. В самата периферия на зрението й, където земята се сливаше с небето, бяло в бяло, движение. Приличаше на вихрушка от блясък. Белият лед и бялото небе отнемаха всякаква ориентация за мащаби: и този нов обект можеше да се намира на километри разстояние или точно под носа й. Сен помаха, за да привлече вниманието и на Анастейзия. Посочи напред. Анастейзия отговори с вдигнат палец. И двете издърпаха кормилните лостове и се издигнаха на подходяща за оглед височина. Анастейзия заби ръкавица по посока на Сен. Сен кимна. Тя отпусна регулатора на скоростта и бръкна в плетения си чорап. Ръкавиците правеха пръстите й дебели и непохватни. Едва успя да улови предмета. Беше хлъзгав като мокро стъкло.

— Хайде — изсъска на дебелите ръкавици, на непохватните пръсти, на вледеняващия вятър. — Спипах те.

Вдигна телефона от друго измерение на Еверет. И преди й го беше доверявал, когато се бе наложило тя да му изпраща текстови съобщения при проникването й в Тайрон Тауър. Беше си бонару технология от З_10 и единствената камера, с която разполагаха. Беше й показал как да я използва. Почукваш тук за снимки и ето тук за видео. Премести този плъзгач за увеличение на образа. Има автоматичен фокус. Почукни, за да заснемеш. Лесно. Лесно за теб, Еверет Синг. Не той се люлееше в хамут под четири витлови двигателя и вятърът не забиваше иглички в лицето му така, че да не може да вижда, едната ръка — заета с управлението, другата — единствената свободна — стискаща фотоапарата, вкочанена и изгубила всякаква чувствителност от студа, сякаш на мястото й имаше замръзнало парче вместо ръка, летящ право към нещо напълно непознато. Да, съвсем лесно, Еверет.

Облакът на ледената буря беше близо, необятен. Сен зърна тъмната му сърцевина, нещо исполинско, полуневидимо, неуморимо. И, о, небеса, връхлиташе бързо. Какво беше това нещо?

Капитан Анастейзия описа кръг с ръка, след което посочи ледената буря. Влизаме. Сен се увери, че собствената й ръка стиска здраво телефона, дръпна лоста за управление назад и се гмурна. Виждаше мрака в сърцето на ледената вихрушка. Огромно, бързо, плашещо. Летателен апарат на въздушна възглавница. Беше виждала корабите на въздушна възглавница по Темза, пъргави малки хвърчила, превозващи клетите хорица, на които се налагаше да ходят на работа до офисите си в сгради, построени на повърхността на земята. Този приличаше на петдесетметрова бронирана смърт на възглавница от въздух и натрошен, пръснат във всички посоки лед. Танк, който се движеше със сто и петдесет километра в час. Боен кораб сред леден океан. Имаше не една, а три оръдейни кули, две отпред, една в тила. Докато Сен разтреперано фокусираше увеличението върху летателния апарат, по корпуса на бронираната машина се отвориха капандури и от тях се подадоха ракетни установки. Картечници се въртяха наляво и надясно в гнездата си, без да я изпускат от прицел. Щрак-щрак-щрак-щрак-щрак. Турбуленцията от големите витлови двигатели вече ги подхвърляше заплашително с крехкия бръснач. Телефонът се изплъзна. Сен изписка и го улови.

Капитан Анастейзия й хвърли бърз поглед, поклати глава и прокара ръка през гърлото си. Прекрати и се изтегли. Сен поклати глава в отговор, направи почти перпендикулярен вираж и се насочи за второ прелитане. Дебело облеченият й палец танцуваше по миниатюрните, неудобни контролни бутони. Видео, видео, видео. Задейства го. Подаде камерафона навън и засне няколко непрекъснати секунди от гърба на левиатана. Оръдията проследиха светкавичното й прелитане над огромния боен кораб. Тя отново изписка, този път от радостта на бързия полет и собствената си изобретателност, докато завиваше и избягваше пропелерите. Можеха да я нарежат по-бързо, отколкото би успяла да си го помисли, да я превърнат в червени пръски по каскадата от лед и сняг, изригващи от въздушната възглавница, но Сен Сикссмит бе прекалено бърза, умна и голяма сладурана, за да й се случи. В последната секунда зави и прелетя над мостика, а върховете на ботушите й одраскаха комуникационните му антени, след което накара бръснача да се снижи и се обърна в амуницията, за да заснеме екипажа зад стъклото. Носеха стегнати моряшки мундири и плътно увити тюрбани. Чак тогава отново се издигна и се отдалечи, като им показа пръст в един последен мръсен ветровишки жест.

Гласът на Анастейзия пропука в ухото й:

— Приключи ли?

— Още една.

— Приключи. Да се омитаме към кораба. Ако това чудо ни хване на земята, ще ни нареже като дойчер наденица. Откъде ли си е намерила такава сладка играчка Шарлът Вилие? Бърза е почти колкото нас. Ще се свържа с Шарки, за да започне подготовка за издигане.

— Ма! — изкрещя Сен, когато през периферията на полезрението й се стрелна нещо тъмно и бързо.

Капитан Анастейзия реагира с пъргавината и триизмерния инстинкт на роден в Бристол и отгледан в Хакни грейтпортски въздушен плъх. Едно помръдване на ръката запрати бръснача й встрани от бързия тъмен обект, който изрева от нищото зад нея. Сен видя как обектът спря и се завъртя с неописуема бързина. Вече не летеше към капитан Анастейзия, а се насочваше право към Сен. Тя натисна лоста за управление до крайния му предел. Бръмчащите витла прерязаха въздуха толкова близо до краката й, че почувства как подемната им сила подръпва балтийската й екипировка. Започна борба за овладяване на бръснача и за миг увисна на място. Огледа се панически. Там, на сто метра от нея, въздушният апарат с формата на месингов ковчег тъкмо спираше, изправен в небето. Горната му част приличаше на балон от ребра и предпазна пластмаса. Във вътрешността му седеше мъж с кожен пилотски шлемофон и микрофон до устните. На място го държаха две витлови перки, едната отдясно, другата отляво на ковчега. Машината имаше убитозеленикавия цвят на месинг, а надписите и цифрите по него изглеждаха арабски. На мисълта за това навеждаше символът с два полумесеца, обърнали си гръб един на друг. Отзад корабът на въздушна възглавница продължаваше да връхлита върху предизвиканата виелица от ледени парчета.

— Лети! — извика в слушалката й гласът на капитан Анастейзия.

Сен нямаше нужда от втора подкана. Тя завъртя бръснача във въздуха и дръпна кабела за ускорението, като се залюля застрашително, когато трите витлови двигателя заработиха на пълна тяга. Капитан Анастейзия се плъзна до нея. Гласът й прозвуча в ухото на Сен през писъка на вятъра, воя на витлата и трясъка на ковчега хеликоптер:

— Шарки. Издигни кораба.

Не мистър Шарки. Не корабът да е хакни-тип-топ и в изправност. Сен започваше да се плаши. Тя хвърли поглед през рамо.

— Настига ни.

Пилотът бе наклонил кокпита на странния си летателен апарат и в този момент роторите му бяха под подходящ ъгъл; настигаше ги с поразителна бързина. Сен не можеше да откъсне очи от тези кълцащи перки.

— По мой знак! — нареди капитан Анастейзия, като също поглеждаше през рамо: — Три, две, едно. Сега!

Сен се наклони вдясно, а Анастейзия отлетя вляво точно когато жирокоптерът профуча с рев на двигателите и витлата си. Сен описа дъга нагоре и се огледа за капитан Анастейзия. Тя беше навигаторът. Тя знаеше обратния път за Евърнес. Жирокоптерът отново увисна на едно място и зае изправено положение. От обшивката му се разгънаха машинни манипулатори с игловидни върхове.

— О, небеса — прошепна Сен.

— Сен — каза капитан Анастейзия. Гласът й беше ясен като ледено острие, съвсем чист през трещенето и страха. — Отнеси снимките на Еверет. Трябва да го направиш. Продължи по същия курс. Шарки ще те открие. — След което започна да се издига вретеновидно в небето като птица, която подмамва ястреб надалеч от гнездото си. — С бензинови двигатели е. Акумулаторите ни няма да издържат. Ще ти спечеля малко време.

— Ма, не!

— Това е заповед, мис Сикссмит. Курс към дома!

Бръсначът се издигаше все повече, докато капитан Анастейзия не се превърна в оранжево петънце под него. Сен погледна малкия компас, който Макхинлит беше залепил на корема на бръснача. Единственият им навигационен инструмент. Стрелката му подскачаше и променяше посоката си от постоянните вибрации, но неизменно сочеше на север. Сен се огледа. Там. В крайната точка на изкачването си бръсначът сякаш бе застинал в небето. В продължение на един дълъг миг остана така, а въздухът около него бе замръзнал. Слушалката на Сен изпращя:

— Всичко ще бъде бона, мила моя. Още не се е родил сухоземен бозайник на З_2, който да надбяга Анастейзия Сикссмит.

След което полудялата малка летателна машина се завъртя и влезе в свредел право към жирокоптера, който разтвори поредица от манипулатори — нокти, резачки и пръсти, подобни на хищно насекомо. Двамата се хвърлиха един срещу друг. Беше игра на кой ще завие пръв, но във въздуха.

— Ма! — изпищя Сен.

В последната секунда жирокоптерът се гмурна под бръснача на Анастейзия. Пилота от З_2 си го биваше. Пикира бръснещо над леда, издигна се на безопасна височина, зави мигновено и отново се хвърли в атака. Сен видя как капитан Анастейзия хвърли поглед през рамо, как забеляза жирокоптера зад себе си и как дръпна кабела за ускорението докрай. На Сен й се стори, че капитанът вдигна ръка, когато витлата се завъртяха в статорите си и запратиха бръснача настрана. Месинговата машина се наклони странично по вятъра и я последва. Анастейзия никога нямаше да успее да се измъкне. Управляваше раздърпано хвърчило, залепено надве-натри от Макхинлит с помощта на електрожен, малко жица и пистолет за лепило. Преследвачът й управляваше бърза, умно конструирана машина от З_2, създадена за преследване. Тя имаше акумулатори. Той имаше бензин.

Сен проследи как двамата се смаляват в огромната белота. Вече разбираше какво е самота, самотата на Еверет. Компасът й сочеше една посока. Сърцето й — друга. След това видя нещото до компаса, червена сфера с размерите на юмрука й. Моновлакното, най-важното оръжие на бръсначите, докато все още бяха изпълнявали функцията си на дронове резачки.

— Ма!

— Пести енергия — нареди остро Анастейзия.

— Ма, не. Можем да го победим. Не сме безпомощни.

— Връщай се на Евърнес.

— Ма, в мен е влакното, режещото влакно. Онова, което прорязва всичко.

Мълчание, запълнено от вятър в окабеляването и писъка на налитащия леден сняг.

— Идвам.

Беше глупаво и беше очевидно, и беше последното, което можеше да се случи, когато си се вкопчил в отчаяна битка с неумолим враг, но сърцето на Сен подскочи в гърдите. Усети как топлината плъзва през нея, през лицето, ръцете, изстиналите връхчета на пръстите й. Далеч нататък, на мястото, където небето и ледът се срещаха, тя видя как оранжевото петънце на име капитан Анастейзия престана да се смалява и вместо това започна да нараства. Но жирокоптерът я следваше плътно и беше по-голям, по-силен и по-бърз. Анастейзия никога нямаше да се добере до нея. Сен се залюля в амуницията, наклони лоста за управление наляво и зави към майка си.

— На парчета! — изкрещя тя в защитния, вкоравен от ледени кристали шал. — Ще те нарежа на парчета, негоднико! Мразя те, умри! — До този момент бе зърнала единствено очила и пилотски шлемофон от пилота, но го мразеше. Мразеше факта, че летателният му апарат е по-голям, по-мощен и по-бърз. Мразеше факта, че не спираше и не спираше да налита, че никога няма да се откаже, че никога няма да отстъпи. Мразеше и това, че не го е грижа кои бяха Сен и майка й, че не го беше достатъчно грижа, че да го е грижа, че за него бяха просто набелязани цели. Искаше да го нареже. Искаше да го омотае в моновлакно и да го затегне. Искаше да види как пилотът пада от небето и се пръска по леда на окървавени, потръпващи парчета. — Мразя те повече от всичко! — изкрещя.

Анастейзия връхлиташе ниско и бързо. Сен издърпа червената дръжка и усети как натежава в ръката й. Наклони лоста за управление и пое по такава траектория, че да се размине с Анастейзия почти витло до витло. Това беше трудната част. Имаше само една възможност, една-единствена. Не. Не беше трудно. Невъзможно. Скоростта на сближаване бе ужасяваща. Зад Анастейзия идваше жирокоптерът, идваше бързо, а вятърът дърпаше и разтърсваше бръснача на Сен. Тя присви очи в очилата и подхвърли в ръка дръжката. Приближаваха. Приближаваха. И — сега. Тя хвърли дръжката и видя само за част от секундата как Анастейзия извърши маневра, за да я улови, след което Сен я подмина, а жирокоптерът се задаваше след нея. Натисна безмилостно лоста за управление, за да накара бръснача да се издигне. Присви крака. Върховете на ботушите й се разминаха на косъм с витлата на жирокоптера. Погледна нагоре. Моновлакното пищеше в макарата си. Анастейзия го беше уловила. Сен наклони бръснача в бавна, извисяваща се крива. Някъде в небето Анастейзия извършваше огледална маневра. Вече не те бяха плячката. Бяха въоръжени. Отиваха на лов. Но Сен виждаше и че сама се е поставила в опасност от собственото си оръжие. Един грешен завой, едно невнимателно пресичане на моновлакното и щеше да бъде нарязана на парчета като жирокоптера. Двата бръснача се издигнаха въртеливо в небето, докато не влязоха във формация, един до друг, на стотина метра разстояние, а жирокоптерът се намираше срещу тях.

Сен се озъби подивяло, когато накара бръснача да се хвърли срещу врага им. По този курс моновлакното щеше да го среже право през средата, щеше да отсече метал, човек и машина на две идеални половини. Слушалката й изпращя.

— Сен. Издигни се по-високо.

Тя пренебрегна гласа и дръпна кабела за ускорението. Искаше го мъртъв. Не я беше грижа кой е. Не разполагаше с името, лицето му, беше просто част от машината. Но опитваше да я убие, а сега Сен можеше да убие него по начин, който той дори не би предположил или видял, да го убие толкова бързо, че дори нямаше да разбере каква глупост е проявил и колко умна е Сен.

— Сен. Издигни се. Цели се в перките!

Летателните машини прескочиха през половината небе. В един миг бяха невъзможно далеч едни от други, в следващия се гледаха лице в лице.

— Сен!

Сен видя пилота. Видя очите му. Представи си как мъжът се разделя на две хубави половинки, внезапния изблик, когато всичките кръв, вътрешности, органи и кости на тялото му се посипят във въздуха. Видя себе си — как убива човек.

— Не! — извика тя.

В секундата на съприкосновението Сен натисна напред лоста за управление. Бръсначът се издигна. Моновлакното премина безпрепятствено през витлата, без дори да потрепне. Чу писък на двигатели. Покрай нея се стрелна парче карбоново витло — бързо и смъртоносно като снаряд. Жирокоптерът, с изрязани витла, пропадна. Видя как очите на пилота се разшириха полудяло. Сен вдигна ръка към него. След това предницата на жирокоптера се разтвори експлозивно. Пилотът катапултира, подхвърлен от взрива на стартовите реактивни двигатели, и парашутът се разтвори над него. Мъртвата летателна машина го изпревари по пътя към земята. Избухна в оранжеви пламъци. Огън върху леда. Вятърът улови пилота и го отнесе със себе си.

— Навивай, Сен — каза Анастейзия. — Навивай и поемай по курса. Връщаме се у дома, в Евърнес.

5.

Порталът беше неонов пръстен, зелено в синьо, синьо в червено. Влезе — и излезе от портала, а по петите му прекрачи и последният войник. Между него и бялата светлина не съществуваше нищо. Не знаеше как долови, че войникът се е появил зад гърба му. Не виждаше, чуваше или чувстваше каквото и да е, но знаеше, че войникът е там, така че се завъртя, претърколи се, хвана на мушка целта в рамките на един миг. Топчето за пейнтбол просвири покрай ухото му и се пръсна като смачкано зелено насекомо върху стената на лабиринта. Използва една-единствена мисъл, за да изстреля игла от отвора, който се появи на ръката му. Иглата се заби точно между очите на професионалния войник. Еверет не свали мушка от целта си. Вместо това премести дулото няколко пъти наляво и надясно, за да обхване лабиринта. Чисто. Нагоре и навън.

Чарлз Вилие чакаше в преддверието. Изръкопляска леко. Ръцете му издадоха слаб, сух звук в голямото бяло помещение. До него стоеше жена. До такава степен приличаше на специалния пратеник на Множеството Вилие, че двамата като нищо можеше и да са близнаци. Еверет М подозираше, че бяха още по-близки. Жената бе облечена в дрехи, които силно му напомняха за модата на 1940-те — тясна пола, мрежести чорапи, набрано в талията, но широко в раменете сако, малка кокетна шапчица с дантелена воалетка, която покриваше очите й. Устните й бяха наситено червени, вампирски червени. Можеше да е единствено от З_3, онази странна паралелна земя без петролни залежи.

— Моето копие, Шарлът Вилие — представи я Чарлз Вилие.

Еверет М настръхваше от човешките копия. Съществуваха много „ти“, за които министър-председателят Портильо внимателно бе избягнал да говори. Понякога бяха от един и същи пол, друг път, като в случая с Чарлз и Шарлът, не бяха. Еверет М беше чувал градските легенди за копията — че могат да споделят мислите си през вселените; че мнозина известни хора са били подменени със злите си алтернативни „аз“, без някой да разбере; че никога не бива да се срещат, защото, ако се случи, ще се анихилират в колосална експлозия, която ще унищожи всичко в границите на десет километра.

Шарлът Вилие протегна ръка, облечена в ръкавица. С едно мигване на мисълта Еверет М накара въоръжението си да се прибере. Капаците по ръцете му се затвориха, без да остане дори видима резка. Ръкостискането на Шарлът Вилие беше силно, но с подобренията на Трин можеше да я смачка като птица оригами. Можеше да смачка всяка ръка. Почти не му се налагаше да мисли за оръжията, които Мадам Луна беше инсталирала в дланите и ръцете му, за силата, която бе вложила в пръстите му, за подвижността на раменете, бързината в краката, остротата на зрението му, която надхвърляше нормалното, за свръхчувствителния си слух, за новото сетиво, което не беше точно зрение и не беше точно слух, а по-скоро наподобяваше радарен локатор в главата му. В този момент бяха също толкова естествена част от него, колкото и белите дробове, сърцето и мозъкът, с които се бе родил. Но можеше ли да вярва дори на тях? Само защото не можеше да ги види, това не значеше, че Мадам Луна също не ги е модифицирала. Напълно бе възможно в него да не е останала и една част, която да не е изградена наново с помощта на технологията на Трин.

— Впечатляващо, мистър Синг — отбеляза Шарлът Вилие. — Изглежда, сте намерили втората си природа. Мисъл и действие в едно неделимо цяло. Мисля, че скоро ще бъдете готов за онова, което искаме да направите. Скоро.

— Не разбирам напълно какво искате да кажете, мадам. — Еверет беше научил, че специалните представители на Множеството очакват към тях да се обръщат с уважение.

Ръкувай се. Поклони им се. Наричай ги мадам или сър. Спазваше тези правила, въпреки че изпитваше недоверие към Чарлз Вилие — недоверие, което беше още по-силно към арогантното му човешко копие.

— Топчетата за пейнтбол, мистър Синг. Какво са те всъщност? Дребно жилване и петно, което може да се отмие. Истинският свят не стреля с боя, мистър Синг. Истинският свят стреля с олово. Бихте ли се осмелили да се изправите лице в лице с дулата на истински оръжия, мистър Синг? С изключени защити? Не срещу боя. Срещу олово. Сгорещено олово. Ето достойно изпитание за онова, което сме направили от вас.

— Искате много, мис Вилие.

Независимо от воалетката Шарлът Вилие гледаше Еверет М право в очите по начин, по който нейното човешко копие Чарлз не можеше. На свой ред и Еверет М можеше да отвърне на погледа й.

— Така е, но нямаше да го искам, ако сама не бях готова за това. Състезание, мистър Синг. Първият, излязъл през портала, печели. Истински куршуми. Ще се справите ли, мистър Синг?

— Мис Вилие, не искам да проявявам неучтивост, но съм съоръжен с технология на Трин.

Шарлът Вилие отвори рязко чантата си. Извади малък пистолет. Беше красив като скъпоценност, с дръжка от слонова кост и дуло, гравирано с преплетени флорални мотиви.

— Шампион по стрелба в академията „Сейнт Ксавиъс“, 1996 година; спортна стрелба с пистолет и револвер в Кеймбридж, 1997, 1998, 1999 година; лично огнестрелно оръжие за жени, Англия, 2000 година, златен медал от имперските игри през 2001 година. Чарлз, бъди така добър да определиш състезателното трасе.

— Мис Вилие, не мисля, че… — започна нейното човешко копие.

— Чарлз, вече съм го решила.

Чарлз Вилие отиде до контролния панел — черен овал върху бял цилиндър, единствената отличителна черта на бялото преддверие. Бяло върху бяло беше безцветният цвят на Трин, но благодарение на подръпването на гравитацията Еверет М знаеше, че това тренировъчно съоръжение не е на Луната. Нямаше представа къде може да се намира. Беше прекрачил през портала и на следващата стъпка усети как теглото му нараства шест пъти. Пръстът на Чарлз Вилие се поколеба над зоните за управление. Човешкото му копие го изгледа смразяващо. Пръстите на Чарлз затанцуваха над греещите светлини. Еверет М чу как невидими машини забръмчаха зад голямата бяла стена със сияещия изходен портал. Подът потрепери. Вече се бе научил да разпознава това при технологията на Трин: състоеше се от масивни трансформации, скрити зад съвършено гладки повърхности.

— Благодаря ти, миличък.

Очите на Еверет М се разшириха, когато Шарлът Вилие се освободи с едно движение от полата си, остави я да падне и направи крачка встрани от нея. Разкопча жакета си и също се изплъзна от него. Отдолу носеше трико и мрежести чорапи. Тялото й беше стегнато и мускулесто като на състезателна хрътка. После извади чифт пантофки от чантата си, изрита обувките си и се обу. Най-накрая свали шапката си, пооправи воалетката й и я подаде на своето копие. Задържа ръкавиците. Шарлът Вилие разтърси къдравата си руса коса и хвърли поглед към контролния панел. Отново тези смразяващи очи.

— Чарлз, казах изключени защити.

Върхът на пръста му премина над един от превключвателите. От зелена една от контролните светлини стана червена. От двете страни на изходния портал се появиха входове, черни дупки в белотата. Шарлът Вилие приближи до десния портал, като се движеше леко и уверено като животно, тръгнало на лов, стиснала небрежно пистолета в ръка.

— Ще играете ли, мистър Синг?

Еверет М й се поклони леко и зае позиция пред левия портал.

— Когато сте готова.

Шарлът Вилие се усмихна.

— Започни отброяването, Чарлз.

Над портала се появи таймер за трийсет секунди. Еверет М се вгледа дълбоко в себе си, почувства обхвата на технологията на Трин, докосна я, пробуди я. Силата, бързината и готовността бликаха през него. Почувства как оръжейните системи под кожата му се пробудиха към живот. Отхвърли приспивателните игли и ударното поле. Истинските куршуми означаваха истински куршуми и от двете страни. Наноракети и пръстови лазери онлайн, помисли си и усети как се раздвижиха в него.

Таймерът отброяваше на обратно — двайсет, десет, пет. Зареваха клаксони. Порталът беше отворен. Еверет М се хвърли напред. До него Шарлът Вилие скочи като котка.

Когато първият войник изникна право пред лицето му, само на две стъпки след като беше излязъл от входния портал, Еверет М вече бе сигурен, че лабиринтът не е същият. Той се гмурна под лазерния прицел, насочи пръсти и ги прокара през машината. Собственият му лазер преряза чучелото на две димящи половини. От обгорялата линия протече разтопена пластмаса, щом отделената горна половина се разклати и падна на пода. Чучелото нямаше време дори да извади оръжието си.

Еверет М усети как изстива, но продължи напред. Лазерите на пръстите му черпеха енергия от собственото му тяло. С всеки изстрел студът проникваше още по-дълбоко в него.

Коридорът се извиваше в остър змиевиден завой. Очевидно и лесно за отбрана място, с изскачащи войници на всеки от ъглите, които покриваха подстъпите във всяка посока. Тичането из лабиринти бе научило Еверет М да забелязва чертите по пода, ръбовете на скритите отвори, откъдето изскачаха войниците. Той се прокрадна внимателно иззад ъгъла. Пристъпеше ли твърде много напред, сензорите щяха да го засекат, след което войникът незабавно щеше да се появи и да открие огън. Този път нямаше да стрелят с боя.

Чу приглушен изстрел. Трябваше да е от другия лабиринт. Не вярваше да идва от чучело. Една област от коридора с размерите на телевизор се замъгли и се превърна в образ: Шарлът Вилие в собствения й лабиринт, приклещена, точно както и Еверет М, в същия ъгъл. Беше притиснала пистолет в бузата си, готова да го насочи към следващата мишена. Еверет М не се съмняваше, че и Шарлът Вилие го наблюдава на подобен екран.

Но аз мога да видя неща, които ти не можеш, помисли си той. С помощта на новото си сетиво на Трин погледна в тънките като косъм пукнатини по пода и почувства механизмите вътре — онези, които би могъл да види, както и другите, които нямаше как да забележи директно. Усещаше как са свързани и как оперират. Вече те виждам, помисли си Еверет М, като насочваше само с волята си енергия към лазерите в пръстите си. Пое си дъх и се претърколи. Войниците във всеки от краищата на коридора се появиха и започнаха да насочват оръжията си. Отнесе им чисто главите, едната с левия, а другата с десния лазер, още преди да са успели да се прицелят. Отново чу изстрели, но се претърколи точно под огнестрелната дъга на третия войник в далечния край на двойния завой. Докато войникът правеше опити да го проследи, Еверет накара панела в ръката си да се отвори. Наноракетата, която изстреля, моментално обезвреди войника. В тясното пространство на коридорите взривът бе оглушителен. Усиленият му от технологията на Трин слух понижи шума до поносимо ниво.

Чу ли това, Шарлът Вилие?

Еверет М продължи към следващата секция, а екранът, очевидно технология на Трин, го последва. Видя как Шарлът Вилие също обезвреди чисто изскачащите войници с по един изстрел. Пристъпваше като котка надолу по коридора, докато хладнокръвно и уверено презареждаше пистолета.

Следващата секция се състоеше от дълъг, тесен коридор. Голям, очевиден капан. Еверет М го сканира със сетивото си на Трин — беше започнал да мисли за него като за отдалечено зрение. Отдалеч не видя нищо. Но това не означаваше, че там някъде не се крие нещо. Можеше да има капани в капаните, капани отвъд обхвата на отдалеченото му зрение. Или може би нямаше капани — и тъкмо в това се състоеше капанът. Може би лабиринтът бе замислен така, че да те подмами напред с убеждението, че нещо ще изскочи срещу теб, но нищо такова нямаше да се случи, докато толкова се напрегнеш от очакването, че когато истинският капан се задейства, да паднеш право в него. Еверет М зареди оръжията си, накара ги да се плъзнат извън отворите в ръцете му и пристъпи напред. И пристъпи. И пристъпи. Екранът не изоставаше от него. Шарлът Вилие повтаряше стъпките му. Негов зъл близнак, негово човешко копие. Тази секция от лабиринта, помисли си Еверет М, бе тъкмо такъв вид последен капан.

В края на коридора лабиринтът пое рязко надясно. Точно тук трябваше да се задейства капанът. Еверет М насочи енергия към краката си. Точността и огневата мощ са хубаво нещо, но по-доброто от тях е бързината. Бързината е живот. Той се хвърли напред. Стените, таванът и подът оживяха от войници, картечни и ракетни установки. Едно замахване на левия му лазерен пръст отнесе трима войници, а точно насочените изстрели с десния обезвредиха установките, изскачащи от пода. Докато тичаше, скачаше и отбягваше, изстреля наноракети от ръката си, които прихванаха и унищожиха дулата на тавана. Мразеше да му се налага да използва ракетите. Бяха еднократни оръжия, които не можеха да бъдат възстановени. Но отвсякъде го връхлитаха толкова много заплахи едновременно. Пое по следващия завой на лабиринта. Зад него коридорът приличаше на каша от горящи, пушещи пластмаса и електроника.

Еверет М дишаше тежко. Замръзваше. Беше нагнетил опасно количество енергия в лазерите. А нямаше представа какво още го чака. Хвърли поглед на плаващия екран. До този момент какофонията от стрелба и експлозии в неговата част на лабиринта отвличаше вниманието му дотолкова, че не регистрира звуците от пистолетна стрелба откъм страната на Шарлът Вилие. Екранът показваше как жената е застанала спокойно и уверено зарежда оръжието си. По слепоочието й се стичаше една-единствена капка пот.

Част от стената се отвори. Нов коридор, който завиваше и се губеше от поглед. Еверет М стисна юмруци и почувства как енергията се устремява към биотехнологичните лазери на Трин. И пак. И пак. Стрелна се през тунели, които отново и отново водеха в себе си, минаваха над и под себе си, вероятно дори се пресичаха, като на всеки завой ги охраняваха войници. Проправи си път със стрелба през поредица от панели, които се изместваха и оттегляха зад себе си и понякога откриваха път към фалшиви коридори, а в други случаи разкриваха цели батареи от автоматично въоръжение. Скачаше в шахти, които се разтваряха внезапно под краката му, стреляше между краката си към картечни установки, които се разлистваха като смъртоносни метални цветя под него. И всеки път, когато вдигнеше очи, Шарлът Вилие не беше изостанала — хладнокръвна, елегантна и неуморна. Без нито една разрошена руса къдрица.

Зад себе си Еверет М Синг оставяше димящи развалини. Вече трепереше от студ и започваше да изпитва невероятен глад. Собствените му лазери можеха да го убият също както и куршумите на поредния войник. Изсмукваха топлината от него, докато хипотермията се прокрадваше в костите му и му нашепваше лукави, злостни предложения: Забави, полегни си, почини малко, поспи. Но той не спираше да насочва енергия в лазерите. Налагаше се да пази наноракетите в резерва за момента, когато наистина щяха да му потрябват. Адреналинът го заставяше да продължава напред, поддържаше сетивата му на Трин изострени, бързи и смъртоносни. Струваше му се, че тича из лабиринта от часове. Реши, че е напълно възможно да се изгражда наново зад гърба му, да го заставя да завива обратно, за пореден път да минава из коридорите му — същите, но всеки път организирани малко по-различно. Можеше и да са на Земята, но това не бе човешка технология. Беше сигурен. След което го видя — отблясъка на греещ неон. Изходния портал. Спря, за да прихване сиянието с отдалечения си взор. Внезапно го обкръжи пръстен от войници. Еверет М кръстоса ръце и изкрещя. Ветрилото от наноракети ги разхвърли на парчета. Порталът беше пред очите му. Вече можеше да си позволи да използва ракетите. Еверет М насочи енергия към краката си и се затича към кръга от бяла светлина. Войниците не спираха да изскачат на пътя му. Нарязваше ги с лазерен обстрел дори преди още да са се разгърнали напълно и да са заели позиция. Погледна към мобилния екран. Шарлът Вилие беше на три стъпки след него. Технологията на Трин бе превърнала природните сетива на Еверет М — същите сетива, благодарение на които беше толкова добър вратар в „Борн Грийн“ — в нещо, което едва ли не беше суперсила, но Шарлът Вилие се движеше като трениран атлет. Сетивата, мислите и действията й кулминираха в едно — инстинкт. Всичко беше инстинкт, всяко движение — минимално усилие за максимален ефект. И малкият й зловещ пистолет никога не пропускаше.

Нищо не делеше Еверет М от изходния портал. Можеше да спечели надбягването с един бърз спринт. След което си спомни. Погледни зад себе си. Обърна се в мига, когато войникът отскочи от пода. Една наноракета го превърна в отломки от летящи пластмаса и метал. Когато се обърна отново към портала, видя, че Шарлът Вилие тича към своя собствен сияен изход. Видя как войникът се появява зад нея. Видя как се разгъва и насочва оръжията си. Видя, че тя не го забелязва.

Мисъл и действие в унисон. Еверет М прихвана визуално войника в другия лабиринт. Изпрати командните параметри към системите на Трин. Изкрещя и пусна на свобода последната си наноракета. Тя прелетя пламтящо през портала пред него и зави в обратната посока. Давай, давай, давай! — заповяда й мислено Еверет М. Наноракетата влезе в лабиринта на Шарлът Вилие през изходния портал. На екрана очите на жената се разшириха от внезапен страх, докато залягаше встрани от траекторията на ракетата. Смяташ, че се опитвам да те убия, помисли си той. Ще разбереш истината след три, две, едно… Чу експлозията през стената на лабиринта. Шарлът Вилие погледна зад себе си. И незабавно разбра. После се втурна към изхода. В своя собствен лабиринт Еверет М на свой ред се затича. Но му беше толкова студено, изпитваше такова изтощение. Проследи как жената прекрачва през портала си на две стъпки пред него.

Шарлът Вилие спря до собственото си копие. Почти не се бе задъхала. Еверет М разпозна изражението й. Не беше победоносно. А нещо, което никога дотогава не беше виждал: омраза. Спасих живота ти, помисли си той. Длъжница си ми, винаги ще си ми длъжница и това те изпълва с омраза. И тази омраза ще насочиш към мен. Той деактивира лазерите си с една-единствена мисъл, след което затвори оръжейните портове, които Мадам Луна бе инсталирала в тялото му. Вече си имам враг.

6.

По палубите и подпорите от въглеродно влакно имаше полепнал сребрист скреж. Дъхът на Еверет замръзваше още докато излизаше от устата му. Той избърса внимателно ледените кристалчета от екрана на Доктор Квантум. Едно небрежно докосване и рискуваше да изтрие някой ключов програмен ред. Дни работа, докато температурите все повече спадаха, а Макхинлит правеше всичко възможно да съхранят останалата им енергия, можеха да се изпарят в нищото само за миг. И на всичко отгоре нямаше начин да бъде сигурен, че някъде в кода не са останали грешки, отново благодарение на незабелязано потрепване в пръстите — толкова измръзнали, че боляха. Еверет си припомни за учителя по физкултура в „Борн Грийн“, който бе решил да приключат срока преди коледните празници с футболно първенство. Въздушният фронт, който се спускаше направо от Гренландия, караше суграшицата да хвърчи почти хоризонтално. Само след десет минути пръстите на Еверет така се бяха вкочанили, че вече не можеше да държи топката. Ритник, удар с ръка, хвърляне между топката и мрежата — най-доброто, на което беше способен при тези обстоятелства. Учителят съдия най-сетне милостиво беше надул свирката. Под душа у дома Еверет едва ли не плачеше от болка, докато горещата вода болезнено възвръщаше живота в замръзналите му ръце.

Сега беше по-зле.

Еверет духна пръстите на дясната си ръка, за да им вдъхне малко топлина и да ги размърда. Готово. Беше готов. Беше приключил с дългото, болезнено, черно задължение. Нямаше мигове на внезапни открития, нямаше заслепяващи прозрения, които да го вдъхновяват и подтикват да работи отвъд границите на изтощението и глада. Не беше като в онази вечер, на две вселени разстояние, когато откри как да превърне данните в Инфундибулума в карта на мултивселената. За разлика от онази вечер на бляскаво вдъхновение, сегашният проект бе преминал като монотонно газене из превод на един бит програмен код в друг, в откриване на начини Инфундибулумът и скоковият пистолет да комуникират един с друг. И най-сетне бе приключил. С удоволствие би отделил ден — дори няколко часа, — за да провери работата на кода. Но разполагаше само с двайсет минути. С толкова преднина разполагаха капитан Анастейзия и Сен пред каквото там бяха открили сред ледовете. Радарът на Шарки бе засякъл три обекта: два малки, бързи и бягащи презглава; и един голям и също толкова бърз.

Еверет не вярваше в никой бог, така че не можеше да се помоли дори мъничко. А не вярваше и в късмета — известно му беше как работят вероятностите и как хората обичат да откриват смисъл в съвпаденията. Така че каза просто:

— Добре, давай… — молитвата на вечния чудак аутсайдер, след което почукна бутона старт.

Нагоре по екрана протече код. Еверет наблюдаваше, докато дъхът му излизаше на пара и замръзваше. Кодът се превърташе и превърташе, и превърташе. Дали не беше влязъл в безкраен цикъл? Точно се канеше да натисне бутона отмяна, когато екранът почерня, а после се избистри, за да разкрие десктопа и диалогова кутия за инсталация. Той почукна инсталиране. Зелената лента за прогреса се изпълни. Еверет осъзна, че е затаил дъх. Екранът отново почерня. След което се зареди Инфундибулумът — заедно със собствения му нов код: Скоковият контролер. Еверет бе използвал дизайн по спомени от контролните системи на Портала на Хайзенберг в родния си свят, скрит в стария тунел под Ламанша, останал от експлораторните изкопни работи, заровен дълбоко под варовиковите скали. Работата със Скоковия контролер беше проста. Завличаш адрес в мултивселената — от Инфундибулума в панела дестинация. След това натискаш големия бутон СКОК. Интерфейсът захранваше с код скоковия пистолет, който отваряше максимално апертурата на портал около Евърнес. И докато мигнеш, се намираш някъде другаде.

На Еверет му трябваха три опита, за да накара вкочанените си пръсти да завлекат парченцето адрес в мултивселената до кутията за крайната точка на пътуването. От сив бутонът СКОК стана зелен. Той се вгледа продължително в дългия низ от цифри. Обратния път. Кода за точното му географско местонахождение в родния свят. Не изпитваше усещане за голямо постижение, нямаше екзалтация, нямаше нужда да удря въздуха в невъздържана радост. Задачата приключена. Пътят за дома намерен. Чак тогава плъзна Доктор Квантум под множеството пластове топли дрехи и изтича до капитанския мостик по хлъзгавите от скреж стълби.

Шарки дойде от свързочния пулт, за да надникне през рамото на Еверет, докато момчето свързваше специализирания USB кабел към скоковия пистолет. Макхинлит бе изградил за Еверет собствена работна станция, точно до тази за контрол на полета, която ползваше Сен. Беше я окабелил и подсигурил и освен това бе инсталирал поставка за скоковия пистолет, за да не изглежда като онова, което беше в действителност: оръжие, с което стреляш в хората, за да ги запратиш в друга вселена. Еверет внимателно постави Доктор Квантум в докинг станцията му и го свърза към захранването. Прокара пръст през екрана и видя как той оживя със стряскаща визуална репрезентация на измеренията в измеренията, гънките на Инфундибулума.

— „Изброява числото на звездите. Нарича ги всички по име“ — каза меко Шарки.

На Еверет не му се нравеше, че Шарки е застанал толкова близо. Нямаше му доверие, откакто бяха започнали своето бягство към границата на Дойчланд и бяха уловени между двете изпратени да ги заловят фрегати и изтребителите на въздушния кораб на Негово Величество Кралски дъб. Шарки бе призовал капитан Анастейзия да предаде Еверет в ръцете на Шарлът Вилие. Беше предложил да се отърват от Инфундибулума, за да спасят кораба. Цитираш Библията, помисли си Еверет, но живееш ли според закона й?

Внезапно Шарки вдигна очи. Той приближи големия закривен прозорец на командната палуба. Придърпа увеличителното стъкло от един компютърен монитор над себе си и го нагласи на шарнирната му ръка пред прозореца, докато не го фокусира върху нещо някъде там в ослепителната белота, което бе привлякло вниманието му. След това приближи микрофона в края на разтегателното му рамо.

— Мистър Макхинлит, изгубените чеда се завръщат.

Еверет почувства как през въздушния кораб премина вибрация, после през палубата и нагоре през краката му. За кратката си кариера на пътник без билет, готвач, беглец по равнините, а сега и на трансвселенски навигатор, се бе научил да разпознава различните трусове, потрепвания, помръдвания и разтърсвания на Евърнес. Басовото бръмчене означаваше, че се отваря шлюзът на товарния отсек. Нямаше да почувства приземяването на бръсначите — бяха прекалено леки и добре скроени, — но усети как мостикът се разтърси от стъпки, два чифта, които се изкачваха бързо по спираловидните стълби. Не вдигна поглед. Вместо това продължи да работи, без да се разсейва, с пълна увереност, свързвайки Доктор Квантум към скоковия пистолет в поставката му.

— Мистър Шарки, мистър Макхинлит! — Капитан Анастейзия винаги оповестяваше на глас влизането си. — Пригответе се за излитане. — Тя премина по мостика, като сваляше пухкавите си дебели ръкавици. — Искам незабавно да се издигнем и отдалечим от онова нещо.

Всеки път, когато заговореше, заповедният тон на капитан Анастейзия караше Еверет да подскочи. Винаги беше имал проблеми с авторитетните фигури — независимо дали става дума за учители, които настояват да играеш футбол по време на предколедна суграшица, или за командири ветровици от Хакни Грейт Порт на З_3. Еверет се обърна, за да не може капитан Сикссмит да забележи усмивката му от облекчение — и от привързаност. Изпитваше особена гордост да я вижда на мястото, което й принадлежеше, застанала пред широкия илюминатор, със скръстени зад гърба ръце, начело. Сен свали авиаторската каска и отърси ледените кристалчета от изумителната си чисто бяла афроприческа. Кристалите зазвъняха по палубата като малки камбанки. Тя ощипа Еверет, докато се плъзваше зад пилотската конзола.

— Върнала съм се, Еверет Синг. Радваш ли се да ме видиш, или какво, оми?

Еверет отмести поглед засрамено. Беше толкова директна, така дръзка и агресивна. Плашеше Еверет от Стоук Нюингтън, но си оставаше неустоима за Еверет пенджабеца. Сен се измъкна въртеливо от оранжевата си екипировка за оцеляване в балтийски условия и извади картите таро „Евърнес“ от мястото им до сърцето си. Целуна тестето и го остави на контролния панел.

— Мистър Синг! — Капитан Анастейзия надвисна над конзолата на Еверет. Показа му смартфона, така че да го вижда добре. На екрана имаше размазано изображение на нещо, което приличаше на летателен апарат на въздушни възглавници от ада, въоръжен, брониран и украсен с обърнатите гръб в гръб полумесеци на Албурак, странната приказна Британия от вселената на З_2. — Виждал ли си нещо подобно досега?

— Не, мадам.

— Така си и помислих. Аз също. Според професионалното ти мнение можем ли да се изправим срещу него в двубой?

— Мадам, никакъв шанс.

— И аз така смятам. Това нещо е на десет минути след нас. Благодаря ви, мистър Синг. В оперативно състояние ли сме да направим скок на Хайзенберг?

— Така мисля.

Еверет видя как Шарки им хвърля поглед.

— Мистър Шарки — извика капитан Анастейзия, без да отмества големите си дълбоки очи от Еверет, — издигнете ни възможно най-бързо. Изкачете се по корпуса на кораба с изкормвач в ръка и отрежете въжетата, които ни придържат.

— Мадам…

— Възможно най-бързо, сър.

Без нито дума повече Шарки се изправи и хлътна през вратата за стълбите към следващата палуба. От мястото си на върха Еверет улови бърз поглед назад, видя положението на раменете, начина, по който извади изкормвача — ножа на ветровиците, предназначен за поправки на нановъглеродните части на въздушните кораби. Капитан Анастейзия придърпа един микрофон и натисна с палец бутона за говорене на палари тръбата:

— Мистър Макхинлит, имам два въпроса към вас. Можем ли да полетим? Можем ли да извършим скок на Хайзенберг?

Глазгоуският акцент на Макхинлит беше равен и твърд като лопата, забита в наелектризираната атмосфера на мостика:

— Можем да летим, можем да скачаме. Но не и двете едновременно.

— Трябват ми и двете, мистър Макхинлит.

— Не разполагам с мощността, и дори да я имах, витловите совалки са замръзнали. А дори не съм споменал за механизмите за управление. И баласта; там вътре има десет тона твърд лед. Не мога да правя чудеса.

— Боя се, че ще ни свърши работа най-малко чудо, мистър Макхинлит — капитан Анастейзия обърна поглед към Еверет. — Мистър Синг, имам два въпроса и към вас. Каква е разликата между „така мисля“ и „сигурен съм“?

— „Така мисля“ означава, че окабеляването за захранването може и да не сработи. Натискаме спусъка на скоковия пистолет, но не отиваме никъде. Или интерфейсите може да не съответстват и отново ще се озовем никъде. Или пък в системата може да са останали бъгове, така че няма да отидем никъде, а навсякъде. Всеки наш атом ще бъде изпратен в различна вселена. Просто… баммм! Толкова бързо, че дори няма да разберем.

— Следващ въпрос: Колко време ще ни трябва да преминем от „така мисля“ до „сигурен съм“?

— Десет-петнайсет минути.

— Онова нещо ще ни връхлети след пет. Веднъж вече извадихме късмет, втори път няма да ни огрее. Сен, по моя заповед. Мистър Синг, бона скорост.

— Мадам.

Докато капитан Анастейзия отново се обръщаше към наблюдателния илюминатор, Еверет видя как Сен скришом обръща една карта таро от тестето „Евърнес“. Забеляза, че я гледа. Показа му я. Еверет не беше виждал тази, но това не го изненадваше. Започваше да подозира, че Сен притежава много, много повече карти, отколкото носи в тестето по всяко време. Картинката на картата, нарисувана с туш, изобразяваше ято от пеперуди монарх — или бяха молци? — свързани заедно крило до крило, полетели нагоре към усмихнатата луна. Заглавието на картата, изписано със старинен, избледнял шрифт, беше Криле от прах.

Какво означава това? — оформи беззвучно устата на Еверет.

— Пътуват заедно към далечната си цел и това може да е нещо много обнадеждаващо, но и напълно безнадеждно — прошепна Сен. Еверет забелязваше, че гласът на момичето, думите, които употребяваше, структурата на изреченията й сякаш се променяха, когато заговореше за „Евърнес“. Кой я беше научил на гласа на картите? Как се бе сдобила с тях? — Или искат да летят на свобода, но никога няма да се случи. Винаги има две значения.

Тя върна картата обратно в тестето. Извърна се от Еверет и насочи вниманието си към системите за контрол на полета, но напрежението в раменете и ръцете й беше ясен знак, че е разтревожена от прочетеното в картата. Никога не би му казала. Еверет не беше ветровик, така че вместо това му се падаше да вижда веселата Сен, нахалната Сен, игривата Сен, храбрата Сен, находчивата Сен, но никога изплашената Сен. Своите страхове и опасения — тях тя винаги щеше да държи само за себе си, заедно с картите, близо до сърцето. Принудени да живеят заедно едни до други, ветровиците бяха издигнали невидими, но непробиваеми стени около собствения си живот. Това го натъжаваше. Когато капитан Анастейзия бе поискала професионалното му мнение, Еверет беше грейнал гордо. Уважаваха го, приемаха го, беше един от екипажа. Семейство. Сега, от начина, по който Сен му обърна гръб, а лицето й се превърна в маска от всекидневие и заета в работа, не виждам нищо нередно и не питай, той разбра, че съществуваха местенца в живота на всички тези хора, където никога нямаше да пристъпи.

Захранването показа зелена индикация на контролната конзола на Еверет. По дулото и дръжката на скоковия пистолет оживяха светлини. Станаха червени, оранжеви, после жълти, а после пак червени. Нямаше никаква представа какво означават. Но когато докосна скоковия пистолет, му се стори затоплен, зареден, жив и изпълнен с могъщество. Завлачи адреса в мултивселената от Инфундибулума до прозореца на Скоковия контролер. Кодът остана там, бутонът СКОК остана сив. Еверет изпусна едно съскащо мамка му през зъби и се зарови в кода. С крайчето на окото си, отвъд капитан Анастейзия, която отново бе заела обичайното си място пред прозореца, виждаше нещо подобно на виелица на хоризонта.

Евърнес потрепери. Евърнес се разтърси здравата. Затракаха разхлабени сглобки. От цепнатините по тавана се посипаха прах и мъртви, изсъхнали паяци. Всички на мостика вдигнаха очи от работата си. Това беше най-силното досега, помисли си Еверет. Той погледна към Сен. Устните й оформиха беззвучните думи: Видях го. Истинско е. Нещото на леда.

Капитан Анастейзия придърпа палари тръбата:

— Мистър Шарки колко още ви остава до освобождаването на привързващите въжета?

Гласът на Шарки си проправи път през писъка на ледения вятър:

— Още две, капитане. „Хвърля леда си като уломъци: Пред мраза Му кой може устоя?“

— Можете да ми спестите словото Му, мистър Шарки. Вътре. Незабавно.

— Има още две…

— Ако трябва, направете дупка в корпуса, но искам незабавно да се приберете в кораба, Шарки.

В задаващата се ледена буря имаше мрачно око. Колкото повече приближаваше Евърнес, толкова по-отчетливо ставаше — от сянка до смътните очертания на машина, до нещо с турбовитлови двигатели и артилерийски кули, и картечни гнезда, и ракетни установки. Онова, което снимката не бе успяла да улови, бяха размерите на нещото. Това беше боен кораб, понесен от въздушна възглавница. Това бе машина за убийства. Той опита отново командата за СКОК. Бутонът остана все така сив. Обратно към менюто за настройки. За пореден път Евърнес отбеляза странната вибрация.

— Мистър Макхинлит, искам да насочите към двигателите всичко, с което разполагате. — Капитан Анастейзия отряза думите на инженера, преди да е имал шанса да се оплаче. Еверет бе научил следното за Макхинлит: имаше обичая да пъшка и да се оплаква, да измисля хиляди причини, за да докаже, че искането ти е неразумно, нелогично, невъзможно, но след това се справяше, всеки път. — Сен, издигни ни право нагоре.

— Бона, мадам. — Сен заработи със системите за контрол на височината, карайки витловите мотори да заработят в режим на издигане, след което натисна лостовете за мощността до самия край на улеите им. — Мощността ни е…

— Наясно съм със ситуацията около мощността ни, мис Сикссмит.

Евърнес издигна нос. Двете придържащи въжета все още бяха окачени за опашката му. Еверет сграбчи Доктор Квантум, за да не му позволи да се изпързаля по конзолата. Палубата се накланяше все по-стръмно. Всеки сантиметър от двестате метра на Евърнес проскърца и се напрегна.

— Опитвам се да пиша код тук! — изкрещя момчето.

Въздушният кораб отново потрепери от поредната странна вибрация, която сякаш се излъчи някъде дълбоко от самия лед. След това палубата се разклати рязко, при което успя да събори всички и корабът се превъртя наляво. Дясното задържащо въже се бе скъсало. Евърнес все още бе завързан за лявото въже. Сен се покатери обратно до пулта за управление и опита да балансира контролите за издигане, за да изравни кораба по хоризонта.

— Половината витлови мотори са мийзи, а баластът е станал на лед — изсъска тя. Бавно, съвсем бавно Евърнес се претърколи обратно до хоризонтално ниво. — Хайде, полони! — изкрещя момичето, без да престава да работи с управлението като с клавиши на музикален инструмент.

Евърнес се напрегна на единственото си придържащо въже, подобно на животно, което опитва да измъкне крака си от капан. Главното комуникационно табло изпращя:

— Внимание, въздушен кораб, внимание, въздушен кораб. — Гласът проговори със странен английски акцент от З_2. Това не беше родният език на тези хора, припомни си Еверет. На онази земя нямаше англичани. Бяха смесица от маври и испанци. Специалният пратеник на Множеството Ибрим Ходж Керим… Еверет винаги мислеше за него като за съюзник… беше научил английски чрез имплант, включен директно в мозъка му. Хората, които разполагаха с технологията да сторят нещо подобно, едва ли биха изпитали трудност да унищожат Евърнес. — Взели сме ви на прицел с множество надмогващи огневата ви мощ оръжейни системи. — Приземете се незабавно, приземете се незабавно.

Но няма да ги използвате, помисли си Еверет. Не бихте рискували да унищожите Инфундибулума. Сигурно бяха наясно, че заплахата им е напразна. Трябваше да разполагат с непознати, умни начини, за да обезвредят един въздушен кораб.

— Пристигнахме ли вече, мистър Синг? — попита капитан Анастейзия.

В центъра на екрана на Доктор Квантум засия един-единствен бутон: тези промени изискват да рестартирате.

— Рестартирам системата.

Момент от сайта „ТВ тропи“, помисли си Еверет, докато приложението се изключваше. Екранът се опразни. Рестартиране На Системата В Последния Момент. Поредно разтърсване: и другото въже се бе скъсало. Сен изписка тихичко, щом Евърнес започна да се изкачва стръмно. Ръцете й танцуваха по таблото, като нагаждаха, стабилизираха и балансираха пропелерите.

— Приземете се незабавно, въздушен кораб от З_3, приземете се незабавно! — настояваше високоговорителят.

Капитан Анастейзия стоеше до прозореца и гледаше надолу. Не говореше и не помръдваше.

— Не можем да им се изплъзнем — обади се Сен.

— Не от тях опитвам да се изплъзнем — отговори капитан Анастейзия.

Звукът бе така огромен, така ужасен, че прониза воя на претоварените пропелери, стенанията на напрегнатия скелет на Евърнес. Беше безкраен, разкъсващ писък. Звучеше така, сякаш целият свят се пропуква. Беше звукът на милион километри натрошено стъкло. Еверет и Сен се хвърлиха тичешком към прозореца. Евърнес вече бе нависоко и това им разкриваше добър поглед към преследващия ги боен кораб, в този момент почти точно под тях. А директно под вражеския кораб ледът се раздробяваше в паяжина от пукнатини и цепнатини, които следваха посоката на летателния апарат на въздушна възглавница. Еверет затаи дъх. От мостика на Евърнес се виждаше онова, което екипажът на кораба под тях нямаше как да забележи — тъмен пролом, който се разтваряше в леда зад тях, стрелваше се подире им като начупена мълния. Ледовете се разделяха. В последния миг пилотът на летателния апарат забеляза угрозата и опита да завие встрани от нея, но вече беше прекалено късно. Дълбоката пукнатина в ледника се разшири до бездна, каньон в морето от белота. Корабът им се поколеба на ръба и полетя надолу, преобръщайки се.

— Мили Боже — произнесе капитан Анастейзия. — Тези хора, всички тези добри хора, бедните хора!

И чак тогава Еверет зърна дъното на пукнатината в леда. Беше огромна и мрачна, и мърдаше.

— Ма, когато бяхме навън, видях… — започна Сен, но гласът й заглъхна, докато търсеше думи, с които да го опише.

— Аз също — каза капитан Анастейзия с глас, който Еверет никога повече не искаше да чува. — Върнете се по постовете си.

Момчето се изтръгна от ужаса. Каквото и да беше онова долу, нещо огромно, нещо древно, пробудено от вибрациите на летателния апарат на въздушна възглавница над ледовете, нещо, което можеше да глътне Евърнес наведнъж… се движеше.

— Статус, мистър Синг.

Доктор Квантум беше рестартиран. Пръстите на Еверет полетяха над контролите по екрана, като отваряха приложение след приложение.

— Включвам Скоковия контролер.

— Мистър Макхинлит — изрева капитан Анастейзия в микрофона. — Каквито и мощности да са ни останали, пренасочете ги към скоковия портал. Сен, пълен стоп на пропелерите. Мистър Синг, сега сме във вашите ръце.

Инфундибулум отворен. Адрес в мултивселената избран. Скоковият код за напускането въведен. Но Евърнес вече беше напуснал първоначалната позиция, изчислена от Еверет като изходна точка, и корабът в момента се носеше на дрейф по вятъра. Всеки скок започваше от определен код и завършваше на друг. Еверет трябваше да намери местонахождението им в този свят, след което да го свърже към кода на крайната им цел. А кодът, от който се нуждаеше в този свят, се променяше с всяка изтекла секунда.

— Дънди, Атланта и пресвети Пио — каза Сен. Семейната ругатня на Шарки.

Но в гласа й нямаше ярост или омраза, просто леденостудена скованост. Еверет вдигна очи. Нещото в леда се бе надигнало, онова, което бе изяло летателния апарат, унищожителя на светове. Издигна се от бездната, по-високо от Евърнес, червей, дракон, ледено чудовище, всичко от това и нищо от него. Метал. Беше от метал. От метал и подута, лишавана от слънчеви лъчи плът. Тъпата му муцуна се изви в безкрайното небе, като долавяше с органи и способности, непознати на човека, в търсене на улов. Опипващо. Главата му се обърна и погледна Евърнес. Беше обсипана с медни илюминатори. Главата се разтвори. Продължи да се разтваря. Еверет бе видял една от изкопните машини, с която дълбаеха тунели за лондонското метро. Тя беше оборудвана с пръстени, пръстени и пръстени от зъби, ръбове и лопати. Главата на Леденото нещо се разтвори като цвете — цвете от остриета и стържещи колела.

— Мистър Синг — обади се капитан Анастейзия.

Ето. Еверет грабна кода и го плъзна в Скоковия контролер. След това отвори прозорец за крайната цел и завлече кода за крайната им цел. Бутонът беше сив. Бутонът беше сив. Бутонът не можеше да е сив. Бутонът не трябваше да е сив. Сивото значеше смърт. Той вдигна очи. Смъртоносната уста на Леденото нещо се спускаше върху тях. Хвърленият поглед отвлече вниманието му, помогна му да види онова, което не бе забелязал от прекомерно взиране: диалогова кутия.

Това ли е желаната от вас крайна точка? Приемане/ Отхвърляне.

Приемане.

Сен изкрещя нещо на език, който Еверет не разбираше. Капитан Анастейзия беше черна сянка на фона на вселената от остриета и бивни, и въртеливи зъби. Бутонът позеленя. Скок. Еверет го натисна с всичка сила. Светът побеля.

— Къде сме? — чу се гласът на Сен някъде в белотата.

А после белотата се превърна в синева, с облаци, облаци, които не бяха направени от зъби, които не искат да те изядат — просто облаци. Малки, пухкави облачета. Над тях един самолет блещукаше на слънцето.

— У дома — отговори Еверет.

7.

Излезе от мрака, за да навлезе в мрак, толкова непрогледен, че не виждаше нищо. Чак тогава Еверет М си припомни, че може да направи нещо по въпроса. Можеше да направи нещо почти по всеки въпрос, откакто се завърна от Луната. Една мисъл се отвори в системата за усилване на образи, която Мадам Луна бе инсталирала в мозъка му. Еверет М имаше чувството, че всяка минута открива по някое ново подобрение на Трин, някой нов ъпгрейд. Мащабите на онова, което бяха изсипали в него, бяха ужасяващи, като внезапно да откриеш, че си на ръба на много висока сграда и се взираш надолу. Бяха инсталирали отворени врати навсякъде из него. У дома — където и да се намираше домът му сега — на кухненската стена имаше предколеден календар, непосредствено до снимката с автограф на диджей Крис Еванс от „Рейдио Ту“ и някои от размазаните рисунки на Вики-Роуз. Двайсет отворени прозорчета. Още пет неотворени. Под всяко прозорче — картина, моментална фотография, неочаквана изненада. И той беше като онзи календар, но с чуждоземни оръжия и суперсили вместо заснежени сцени, червеношийки и библейски мъдреци, които сочат към една звезда.

Мракът просветляваше. Намираше се във влажна, усойна камера. Порталът на Хайзенберг беше в центъра на пръстен от работни станции, а под краката му имаше метална решетка. Над него се простираше груб каменист таван, разчертан от снопове захранващи кабели и накован с леки скоби. Беше лице в лице с редица войници в черно. Меки кепета и твърди оръжия. Оръжията им бяха насочени към него. Какво си мислеха, че ще направи? Еверет М пристъпи по рампата. Оръжията потрепнаха, но останаха насочени към сърцето му.

Лицата им се обляха в бяла светлина. Порталът на Хайзенберг се бе отворил. Сетивата на Трин на Еверет М се обучаваха бързо: направеше ли нещо веднъж, никога не го забравяха. Схемите за усилване на изображения понижиха светлината до поносимо равнище. Шарлът Вилие излезе от портала и бялата светлина изчезна.

— Свободно — изкомандва тя.

Войниците отпуснаха оръжия. През кръга от войници пристъпи мъж — опърпан, с оредяваща коса, с шлифер и костюм, които не изглеждаха както трябва. Вратовръзката му беше изкривена.

— Добре дошъл на Земя 10, Еверет. — Мъжът протегна ръка, но се поколеба, когато Еверет М на свой ред се протегна, за да я улови. — Божичко. Изключително. Съжалявам… Дори не си представях, че…

— За бога, Пол, това е само копие — отсече Шарлът Вилие.

— Зная, да, да — рече старомодно облеченият мъж. — Просто… Съжалявам, Еверет, познавах… познавам… твоето копие толкова добре, през целия му живот. Бях… съм… негов близък семеен приятел, почти неофициален чичо.

— Аз не те познавам изобщо — каза Еверет М. — Може би в моя свят не си работил с баща ми. Може би не си бил в Импириъл. — Може би дори не си съществувал.

Старомодно облеченият мъж беше достигнал до същото заключение. Промърмори името си — Пол Маккейб — и се ръкува отпуснато с него, но Еверет М виждаше, че е разтърсен. След което Еверет М видя втория цивилен, зад обръча от войници и сега беше негов ред да изпита внезапен шок.

— Колет?

Тя чу гласа и се намръщи. Еверет проследи как различни емоции преминават през лицето й, докато го оглеждаше — емоции, които не си пасваха заедно. Разпознаване и объркване. Спомен и чувството, че си предаден. Привързаност и ужас.

— Значи искате да го заловя — бе казал Еверет М пред портала на собствения му свят.

— Не, не, не, Еверет — отговори Чарлз Вилие. — Искаме да бъдеш той.

— Хайде, Еверет — каза Шарлът Вилие сега. Токчетата й отекнаха по металния под. — Не се пули.

Войниците отстъпиха встрани. Пол Маккейб също видимо побърза да се отдръпне от нея. Еверет М я последва. Отвъд тежката предпазна врата имаше дълъг, прорязан в скалата тунел, осветен от прожектори и премигващо флуоресцентни лампи. Нищо не можеше да е по-далеч от белите, излъскани, построени от Трин скокови стаи в света на Еверет М.

— Къде сме?

— Портален свят Едно — обясни Пол Маккейб. — Еверет М опита да разпознае акцента му: да, Северна Ирландия. Сега ме мразиш, защото ти казах, че в моя свят си нищо. — Платихме доста добре на маркетингова компания, за да измисли името. Глупава работа, нали? Намираш се в стария тестов тунел под Ламанша от 1970-те. Във вашия свят имате ли си Тунел под Ламанша?

— Имаме три — отговори Еверет М. — Всичките са на магнитни възглавници.

И престани да се опитваш да звучиш като неофициалния ми чичо, помисли си той. Момчето хвърли поглед през рамо. Колет Харт крачеше зад него. Тя улови очите му. Виждам омраза там, помисли си той. Но не към мен. Него не си мразила, така че не можеш да мразиш мен. Към нея, Шарлът Вилие, и него, Пол Маккейб, но най-вече омраза към самата себе си. Накарали са те да направиш нещо, да се превърнеш в онова, което мразиш най-много.

В края на тунела ги чакаше черна кола, точно пред едни колосални метални врати. В рязката флуоресцентна светлина хвърляше отблясъци като втечнена. Еверет М бе виждал такъв отблясък и преди — от полираното купе на една друга черна кола, в момента когато го удари и запрати към съвсем друг живот. Еверет М отпреди сблъсъка и Еверет М, в когото се бе превърнал, бяха толкова различни, че като нищо можеха да са и различни хора. По определен начин наистина го бе убила, онази друга черна кола. Той потръпна.

— Студено ли ти е, Еверет? — попита Пол Маккейб.

— Винаги ми е студено.

Шарлът Вилие седна до Еверет М на задната седалка на колата. Пол Маккейб се возеше отпред. Шофьорът беше едър мъж с бръсната глава, облечен в костюм. Еверет никога не бе виждал някой, който да му напомня по-силно на бандит от филмите. Но мога да те надвия, помисли си Еверет М. Колет Харт бе останала в станцията. Не проговори и дума на момчето по време на краткото минаване през Портален свят Едно, но той почувства трансформацията в емоциите й — от погнуса, през подозрителност, до симпатия. Сигурен беше, че може да разчита на нея като съюзник.

Зимната суграшица изчезваше от небето над Саут Даунс като пометена от дланта на гигантска, нетърпелива ръка. Прокрадваха се лъчите на ниското зимно слънце, които превръщаха мокрия път в ярко острие светлина. Черната кола отнасяше стремително Еверет М покрай дългите опашки от камиони, насочени към Тунела под Ламанша. Всичко беше толкова познато. И толкова странно.

— Нуждаем се от агент на този свят — беше казал Чарлз Вилие под белите светлини на тренировъчната база на Целостта, на една вселена разстояние. — Нуждаем се от някой, който може да се приближи достатъчно до приятелите и семейството му.

— Някой като мен — произнесе Еверет М.

— Позволихме си ужасни неща — обясни Чарлз Вилие. — Причинихме ти неща без твоето разрешение, Еверет. Но не можехме да подминем такава възможност.

— Какво, сега трябва да съм благодарен, че ме превърнахте в РобоЕверет?

— Еверет, Еверет, толкова си циничен. Щеше да умреш. Ние те спасихме.

Така че съм ти длъжник, помисли си Еверет М, докато черната кола се вливаше в безкрайното колело на автомобилното движение по лондонското шосе „Орбитал“.

— Искаме да бъдеш той, Еверет. Ще те внедрим в семейството му. Измислили сме ти прикритие и всичко ще се потвърди. Разполагаме с досие за училището, приятелите и близките му. Доста неща се припокриват, разбира се. Хората от З_2 са го закодирали в мнемоничен имплант, но е неминуемо да има празноти, така че историята ти ще бъде, че си пострадал от пристъп на пориомания[1]. Травмата от изчезването на баща ти не ти се е отразила добре и в резултат си получил временно психично отклонение.

— Баща ми е мъртъв — каза Еверет.

— Да, да, разбира се. Съжалявам, Еверет. Бащата на твоето копие. Историята е следната: получил си временен психичен срив, изчезнал си, но полицейският отдел по издирване на изчезнали лица те е открил. Все още страдаш от загуба на паметта. Майка ти… неговата майка… е уведомена, а от полицията ще те върнат у дома.

Сега Еверет М се взираше през прозореца. Пол Маккейб бе престанал с опитите да го заговори. Шарлът Вилие дори не бе направила опит да води някакъв разговор. Седеше кротко и възпитано. От време на време проверяваше грима си в джобното си огледалце. Еверет М оглеждаше света, където го бяха довели насила. Разликите бяха в подробностите. Автомобилите изглеждаха по същия начин, но в този свят се задвижваха от петролни продукти. Същото беше и с електроцентралата в Дартфорд: комините изплюваха изгорели газове от въглеводородно гориво. Така различно от чистите електроцентрали с водороден синтез, които захранваха света на Еверет М. Но пък тези хора бяха разработили Портала на Хайзенберг — и Инфундибулума, портала към Целостта от вселени, което никой друг в Познатите светове не бе успял да постигне. Не. Не тези хора. А баща му.

— Ще се върне. Ще се върне за майка си и сестра си.

— Лора и Виктория-Роуз — беше казал Еверет М.

— Виктъри-Роуз — поправи го Чарлз Вилие. — На този свят малката ти сестра се нарича Виктъри-Роуз. А той ще се върне. И искаме от теб да бъдеш там, когато го стори.

— И какво ще направите, когато го стори?

Чарлз Вилие бе придобил откровено изумен вид.

— Ами разбира се, че ще му отнемем Инфундибулума.

— А тези оръжия?

— Пътува заедно с екипаж от пирати — отвърна Чарлз Вилие. — Злодеи… лоши хора. Не биха се поколебали да унищожат всеки, който се изпречи на пътя им.

За пръв път от началото на брифинга по мисията Шарлът Вилие проговори:

— О, за бога, Чарлз, не сме на карнавална въртележка. Еверет, той е твой враг. Не го подозира, но е така. Не знае с какво разполага, какви вреди може да нанесе, без дори да го осъзнава. В името на нашата обща безопасност… и безопасността на майка ти и сестра ти, дори на неговите майка и сестра… трябва да му отнемем Инфундибулума. Съществуват сили, които представляват заплаха за нас. Ако се доберат първи до Инфундибулума, това ще бъде краят на всичко, което познаваме, на всичките Десет свята. Нуждаем се от сигурност.

Като си припомняше тези думи, Еверет М погледна Шарлът Вилие до себе си. Устните й бяха тънки, но вампирски червени под воалетката на шапката. Заплахата, казваш, помисли си той, заплахата, която ще унищожи всичко, което познаваме. Никога не споменаваш каква е тази заплаха. Но заплахата за мама и Вики-Роуз — знам коя е тя. Това си ти.

Знаеше наизуст забележителностите, които подминаваха в този момент. Сградите и местата, които съставяха картата на живота му. Коминът на пещта в Лий Вали, олимпийският стадион, Уайт Харт Лейн. Еверет М се огледа. Тези рекламни табели на магазини — разпознаваше ги. „Ег Сторс“. „Конок Полиш Супермаркет“. „Софа Кинг“. Ето и Стамфорд Хил. Ето я и портата на Гробищен парк „Абни“. Там, където се случи. Дори автобусната спирка беше на същото място.

— Спри тук.

Пол Маккейб се озърна, стреснат от гласа на Шарлът Вилие, след като не бе проговорила толкова дълго. Очевидният Бандит, шофьорът, отби колата, без да задава въпроси или да коментира. После отвори вратата на Шарлът Вилие. Тя стъпи на тротоара.

— Внимавай в задръстването, Еверет — чу той, докато излизаше на пътя. — Не искаме историята да се повтаря, нали?

— Защо ме доведохте тук? — попита Еверет М.

Стоуки грееше с ярка януарска светлина. Момчето потрепери от студ. Шарлът Вилие извади от чантата си слънчеви очила с кръгли стъкла и си ги сложи под воалетката.

— Искам да ти разкажа за твоя враг, Еверет. Той е твое копие, но е ти. По-умен е от теб. Много по-умен. Баща му може и да е открил Инфундибулума, но този Еверет го превърна в работеща карта. Той е важният. Ти… е… ти беше суровината, с която разполагахме… Няма случайности, Еверет. Няма съвпадения. Не беше твоят лош късмет, че те прегази кола на онова място в родния ти Хакни. Ние го уредихме. По-лесно е, когато изглежда като случайност. Пак щеше да ни се наложи да те разглобим и да накараме Мадам Луна да те сглоби наново. Далеч по-лесно от отвличане. Отвличането, както откривам напоследък, привлича неправилното внимание. Внимателно дирижирана катастрофа, извинение за пред семейството ти. Далеч по-малко грижи… Така че не се ласкай, Еверет. Не става дума за теб. Никога не е било заради теб. А заради него. Всичко, което ти се случи, е заради него. Пак заради него инсталирахме машини на Трин в тялото ти. Отново заради него си тук. Не заради теб, а заради него. Припомни си го, когато го видиш. Ти си само копието.

Тя вдигна облечената си в ръкавица ръка. Шофьорът й отвори вратата. Еверет М не помръдваше, заслепен от ниското зимно слънце. Имаше чувството, че черната кола го е връхлетяла втори път. Всичко в него беше потрошено. Дом, семейство, приятели, целият му свят, чувството му за „аз“, зараждащото се младежко усещане, че е уникален и специален: натрошено на парчета и захвърлено в канавката. Технологията на Трин в него му се струваше отвратителна, като пепел в кръвта. Искаше да я премахне, искаше да издращи отворите по себе си и да изтръгне схемите, които бяха наполовина машинни, наполовина жива плът.

Шарлът Вилие свали тъмните очила и ги прибра на сигурно място в чантата си. Спасих ти живота, помисли си Еверет М. Но това не означава нищо за теб. Нищо около мен не значи каквото и да е за теб, освен че съм копие. Аз съм просто тяло, увито около тези неща, които сте напъхали в мен. Аватар. Против волята си, Еверет М почувства как оръжейните системи на Трин в него се задействат, как черпят енергия от ужаса и яростта му. Искаше да нареже черната кола на димящи парчета с лазерите си, да разтопи тези парчета с ракети, да превърне всичко в горяща шлака. Но все така щеше да се намира на тази земя, а майка му и Вики-Роуз щяха да се намират на неговата земя и между тях щяха да стоят хората, за които работеше Шарлът Вилие. Той стисна юмруци, заповяда на отворите по тялото си да останат затворени, накара оръжейните системи да се изключат.

— Хайде, Еверет — каза Шарлът Вилие. — Господи, какъв противен малък свят.

Първият полицай беше детектив-сержант на име Милиган. Имаше мустаци. Сержант Мустак, помисли си Еверет М. Другият полицай беше семеен съветник, каквото и да означаваше това, и се казваше Лиа или Лиан, или Лиона. Лили. Еверет М винаги даваше свои имена на предметите и хората.

Без значение какво си сторил или не си сторил, ако се возиш в полицейска кола, винаги се чувстваш като престъпник. Шкода. Не беше чувал за тази марка. Еверет М никога досега не се бе качвал в превозно средство, задвижвано от бензин. Миришеше странно, пиперливо и замайващо, и малко опасно. Изпаренията се задържаха в края на гърлото му. Забелязваше, че хората на този свят постоянно кашлят и си прочистват гърлата. Как живееха в тази воня?

Вероятно щяха да завият на Нортуолд Роуд. Роудинг Роуд беше втората пряка вляво. Точно когато трябваше, шкодата направи ляв завой. Еверет М усещаше в стомаха си нещо, което не беше оставено там от Трин. Къщите имаха един и същи цвят и по тях бяха накацали същите ефирни и сателитни антени. Все същите кипариси и тротоари отпред, еднакви батути, обезопасени с мрежи из задните дворове. Само автомобилите бяха различни. Ето я и къщата, неговата къща. Вратата беше отворена. Майка му, Лора, мама, стоеше на най-горното стъпало и гледаше надолу по улицата. Не моята майка, помисли си той. Неговата. Не моята. Но се обличаше като неговата майка, във фланелена рокля и черен клин, и носеше гердана на майка му и големите й обеци, а по лицето й имаше следи от тревога и безсилие и извиваше левия си крак на върха на обувката, защото бе нетърпелива точно както и неговата майка. Чак тогава мислите на Еверет М си дойдоха на мястото. Не тази Лора Синг беше грешната, не улицата или светът наоколо; а той. Той беше фалшификатът, чужденецът. Призля му. Искаше му се да повърне всичко онова, което не бе наред в него, всяко парченце извънземна технология, с която го бяха натъпкали.

Ето че тя най-после видя полицейската кола. Вдигна ръце към устата си. За момент майка му сякаш не знаеше какво да направи. После се затича. А той разбра какво трябваше да направи на свой ред. Мразеше се, че трябва да го направи, повече от когато и да било досега, но се налагаше да изиграе ролята.

— Спрете колата! — извика. — Спрете колата!

Сержант Мустак отби стреснато. Еверет М изскочи навън още преди да са спрели напълно. Втурна се към тичащата жена. Тя махаше с ръце в изумление, радост и облекчение, а Еверет М тичаше към нея, без да чувства нищо от изброеното. Тя се хвърли към него и го обгърна с ръце; косата й, мириса й, топлината й — Еверет М ги познаваше добре. Караха сърцето му да тупти. Тя, беше тя. Не, не е тя.

— О, милият ми Еверет, ох, момчето ми! — нареждаше Лора.

Тя плачеше. Мократа й буза се притискаше към неговата. Всички врати по Роудинг Роуд се отваряха, а съседите, които бяха по домовете си, се усмихваха, ръкопляскаха и притискаха кърпички към очите си. Еверет М познаваше всеки един от тях, до последния.

— Съжалявам — рече той. Беше част от предварителния сценарий.

Сержант Мустак и Лили бяха излезли от колата. Лили беше придобила високомерно изражение. Сержант Мустак изглеждаше така, сякаш имаше за казване официални неща, но ще ги каже по-късно.

— Ох, всички ни гледат, а аз дори малко руж не съм си сложила — притесни се Лора. — Влизай, влизай.

Коридорът бе декориран с коледни картички, подредени като на парад върху всяка гладка повърхност — онези от тях, които не бяха заети от чашки със свещи. Дори миришеше по същия начин: кафе и чесън, и постоянен полутон на боров препарат за фаянс от тоалетната на долния етаж. Във всекидневната диванът и столовете бяха на старите си места — всекидневната, хубавата стая, не другата всекидневна в дъното, тази със старите кожени кресла, книгите, телевизора с плосък екран и игровите конзоли. Тази нейна версия имаше същата неясна миризма, която Еверет М така и не успяваше да определи в собствената си вселена, но винаги му беше напомняла на прахосмукачка. Коледното дръвче се намираше на същото място до широкия прозорец, както и в света на Еверет М. Изглеждаше оголено и лишено от украса, от случайните дреболии, които хората окачаха на коледната си елха. Майката на Еверет М — истинската му майка — този път почти не бе сложила истинска елха.

— Какъв е смисълът, миличък? — беше попитала. — Винаги той го правеше. Физик, а така и не успяваше да накара лампичките да светнат. — Еверет М се зачуди какво ли е извинението в този свят.

— Почистих колкото можах — каза Лора. — Запазих подаръците… каквото беше останало от тях.

— Мамо, имаш ли нещо против. — Искаше да излезе от тази стая. Беше олтар на два вида загуба: в този и в неговия свят.

— Какво? О, съжалявам…

— Не. Аз съжалявам. — Но той не съжаляваше. Вече на горната площадка на стълбите, извика: — Къде е Вики… Виктъри-Роуз?

— У баба ви Аджит. Ще я доведе тази вечер, когато нещата поутихнат. Така се радва, че си си у дома.

Така се радва на всичко, помисли си Еверет М, ако поне малко прилича на моята Вики-Роуз. На пликче, закачено на дървесен клон, на пощальон по шорти, на куче, подало глава през прозореца на преминаваща кола. На каквото и да е.

Той отвори вратата към стаята си. Неговата стая. От всички стени го гледаха плакати на „Тотнъм Хотспър“. „Делфик“, „Ентър Шикари“. Меган Фокс с отрязани дънки. Маркъс Финикс от Гиърс ъф Уор. Снимки от космическия телескоп „Хъбъл“. Съвсем същите. На съвсем същите места. Книгите на етажерките, комиксите, видеоигрите — всичко, което харесваше, на съвсем същите места. Еверет М отвори лаптопа на бюрото. Посрещна го запитване за парола. Въведе собствената си парола — сложна поредица от големи и малки букви и цифри, която никой освен него дори не можеше да си помисли да запомни. Проработи. От първия път. Трябва да съществува нещо помежду ни, помисли си той. Някаква съществена разлика. Нещо, което прави него гения, когото десет свята искат да спипат, а мен просто дубльор.

Паролите за имейла и Фейсбук акаунта му — същите. Имаше празнота в постовете. Беше със същата продължителност като пролуката в собствените му постове. Разбира се. Някои от постовете и коментарите бяха различни, но това беше без значение. Бяха просто дреболии от социалната мрежа. Райън Спинети. Еверет М беше чувал името в „Борн Грийн“. Момчето играеше във футболния тим — нелош нападател, но никога не бе постигал кой знае какво освен наказателен удар срещу Еверет М. Беше се преместил да живее на друго място. Родителите му се бяха разделили или нещо от този сорт. Не бяха близки. Определено не и първи приятели като с Еверет от този свят.

Еверет М отвори килера. Ризите бяха окачени вляво, панталоните — вдясно. Спретнато сгънати, разбира се. Обувките — долу. Еверет М вдигна една бутонка. Стоеше в дланта му. Чиста — естествено, — но този Еверет бе пропуснал малки парченца кал и тревички, полепнали по бутоните. Изгубен приятел и мръсна футболна обувка. Това беше цялата разлика.

Еверет М метна бутонката към плаката на Гарет Бейл[2]. Бутоните й направиха малка дупка върху лицето му. Еверет М хвана разкъсаното крайче и го дръпна надолу, раздирайки глупавата ухилена снимка на високия нападател на Шпорите от стената. А след това се обърна към Роман Павличенко и Дани Роуз, разкъса ги, раздра ивици от тапета, където лепилото бе проникнало чак до стената, накъса тези лица на парчета. Групите, игрите, филмовите звезди, научните разпечатки: откъснати от стената, на парчета. Не можеше да понася да ги гледа. Мразеше ги заради това, че са групите, които той харесва, чиято музика го караше да изпитва чувства, която го разтърсваше, държеше го близо до себе си като приятел, но освен това бяха същото и за него. Книгите, комиксите: изрита купчината комикси и ги запрати във всички посоки като сухи листа; преобърна етажерката за книги и разпиля по килима разноцветните гръбчета на книгите с меки корици. Не можеше да гледа кориците им. Всяка една приличаше на предадена любов. Започна да скача по тях, да ги прекършва като гръбнака на отровена, умираща чайка. Най-сетне взе лаптопа и го удари в ръба на шкафа, продължи да го удря, да го удря, докато не се строши — две половини, които се клатеха на паяжината цветни жици и натрошени електронни компоненти.

След което яростта го напусна и видя себе си, потънал до глезените в разрушения живот на онзи, другия Еверет. Ценни вещи, важни неща, хубави и полезни, но повече нямаше да бъдат цели. Нещата, които някога обичаше. Спомни си как веднъж баща му бе обяснявал какво е ентропия. Счупеното яйце никога не се възстановяваше. Изгорената книга никога не се превръщаше от пепел в отпечатани букви върху страницата. Разкъсаното лице на Гарет Бейл никога не се залепваше отново, нито скачаше обратно на стената. Но тази невъзможност нещата да се случват в обратен ред караше вселената да работи: водата протичаше от високото към ниското и никога от ниското към високото, топлото изстиваше — никога обратното. Вселената се развиваше, много бавно, но изключително сигурно, подобно на часовник. Накрая нямаше да има ниско и високо, горещо и студено, никаква разлика, която да кара едно нещо да лети към друго: равновесие. А после времето щеше да спре, защото нямаше да има разлика между преди и след, защото не би имало разлика между преди и след, никаква промяна, когато и да било. Физиците бяха нарекли това качествено състояние ентропия. Това беше огромната и ужасна истина във физиката: ентропията позволяваше на живота да се случва, но при условие че всичко ще изстине и ще отмре. Всяка вселена, позната или непозната, щеше да свърши неотличима от останалите. И защото нямаше да има разлики помежду им, щяха да се превърнат в едно.

Еверет М стоеше сред ентропията на стаята на своето копие. Искаше, искаше, искаше да не е причинил толкова големи щети. Но не можеха да се поправят, така че му се налагаше да живее с тях.

Лора стоеше на вратата.

— Еверет?

Изглеждаше изплашена. Мразеше факта, че я вижда изплашена. Не заслужаваше подобно нещо.

— Съжалявам.

— Всичко е наред, Еверет. Всичко ще бъде наред.

— Студено ми е.

[1] Рядко срещано заболяване, при което хората объркват чувството си на идентичност и често се губят — отключва се от преживени психически травми (смърт на близък човек, катастрофа и пр.). — Б.ред. ↑

[2] Уелски футболист, играч на „Тотнъм“ (Шпорите) от 2007 до 2013 г. — Б.ред. ↑

8.

— Париж?

— На около 65 километра север-север’запад — уведоми Шарки. — „Как можем да вместим в таз арена за петли полетата на Франция?“[1]

— Мислех, че не цитираш Шекспир — каза Еверет. Предишния срок бяха изучавали „Хенри V“ в часовете по английски. Заведоха ги да гледат пиесата в кръглото „О“ на Глоуб Тиътър. Момичетата си бяха паднали. По целия обратен път с метрото бяха нацупени и се държаха театрално. На Еверет му се бе сторило донякъде нередно да гледа театрална пиеса на дневна светлина, наполовина под откритото небе.

— Никога не съм твърдял подобно нещо, сър — поправи го Шарки. — Казах само, че побърканите, изродите и социопатите цитират Шекспир. Избери си сам.

Екипажът на Евърнес се струпа около увеличителното стъкло, придърпано над зеления екран на радарната кутия. Навън огромните облаци бяха поръбени от розовото и жълтото на снега, нахлуващ по вятъра от север. Евърнес пътуваше заедно с тях, тъй като вече бе изтощил резервите си. В акумулаторите разполагаха само с толкова електричество, колкото да поддържат работата на контролните уреди на капитанския мостик и да запазват стабилен курс.

— Имате ли някаква карта? — попита Еверет.

Шарки повдигна вежда; капитан Анастейзия издаде брадичка: Прави каквото ти казва. Картите бяха подредени в цилиндри на вертикален конвейер. Шарки дръпна веригата и задвижи безкрайния кръг от карти надолу. Той разви една на плота, като прихвана ъгълчетата й с помощта на месинговите вейки.

— Къде сме?

Шарки посочи изразително с пръст. Названията, градовете бяха същите; характерните особености — доста различни. На тази карта имаше димен обръч от електроцентрали, който обкръжаваше Париж, също като онзи, който обкръжаваше Лондон. Отвъд стената от комини и охладителни кули, пещи и парни турбини, влакови линии и конвейерни ленти за въглища картата разкриваше ландшафт, който бе разграфен от мини. Открити мини с размерите на градове бяха издълбали равнината, която се простираше от Париж до Белгия и Германия в света на Еверет — Горен Дойчланд на тази карта. Хълмовете бяха преобразени в ями; горите — в пепелявосиви кратери. Това бяха земи, оглозгани до костите заради въглищата. Еверет опита да сравни околностите на Париж от картата със спомените си за околностите на Париж от времето, когато Теджендра бе взел решението всички да отидат с колата през Тунела, чак до парижкия „Дисни“. Теджендра и Лора бяха влезли в спор още преди да излязат от Евротунела при Сангат. Беше от споровете чака-ни-дълъг-път-а-децата-на-задната-седалка-слушат, съставен най-вече от намусени мълчания.

— Мисля, че се намираме точно на летателното трасе за ШДГ.

— Акронимът ви, мистър Синг? — поинтересува се капитан Анастейзия.

— ШДГ. Шарл дьо Гол. Второто по големина европейско летище. В сравнение с Париж, Амстердам и Франкфурт тук е най-наситено с летателни апарати в Европа. Всъщност с вятъра откъм гърба ни ще се озовем точно над централната писта.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Сен.

— Интересувам се от такива неща.

— От движението на летателни апарати? — Сен го погледна с леко навеждане на главата, което преобразяваше объркването й в пълно неразбиране, сякаш гледаше нещо, извлечено от най-гъстата тиня на дъното на най-дълбокото езеро в най-дълбоката пещера.

— Онова, в което съм сигурен, е, че ще задействаме алармените системи от тук чак до Берлин — каза Еверет.

Очите на капитан Анастейзия се разшириха.

— Мистър Шарки!

Беше се навел над радарния монитор още преди да е произнесла последната сричка от името му.

— Небето е пълно с метал — отбеляза той с почуда. — Като буря от летяща ламарина.

В същия момент комуникационното табло оживя. Десетина гласа призоваваха Евърнес едновременно. Еверет никога не се беше справял особено добре с френския, но разпознаваше гнева.

— Овладейте тази врява, мистър Шарки — заповяда капитан Анастейзия. — Мога да си представя какво казват. — Тя придърпа микрофона и натисна копчето с палец, за да се свърже с инженерния отсек: — Мистър Макхинлит, някаква възможност за двигателна тяга?

— Не разполагам с мощността за чаша чай, какво остава да се развяваме из небесата — разнесе се гласът му от високоговорителя. — Скокът изтощи акумулаторите или забравихте за този мъничък детайл? Едва успявам да ни държа главата изправена в този вятър.

— Ще го приема за „не“.

Глупак, укори се Еверет. Забравих, че корабът се е преместил. Набелязах прав скок от точка до точка, идентични местоположения в различни вселени. Трябваше да помисля, не биваше да бързам, а да изчисля правилно.

Почувства топло докосване отзад по ръката си, която стоеше отпусната върху картата пред него. Беше бързо, ефимерно и изчезна, преди някой друг да го е регистрирал.

— Успя да ни измъкнеш — каза Сен. — Там бяхме мъртви.

Можеш да четеш мислите ми? — помисли си Еверет. Не за пръв път Сен казваше точно онова, което той трябваше да чуе, без да му задава въпроси какво изпитва. Еверет вярваше в подредената и предсказуема вселена. Сен, с нейните проникновения, коментари и карти таро, които не проговаряха на никого, освен на нея, тревожеха тази спокойна и рационална вселена.

— Френският контрол на полетите иска от нас да се идентифицираме — каза Шарки.

— Кажи им, че сме рекламен цепелин за международен цирк — отговори капитан Анастейзия. — Придържащите ни въжета са се скъсали и сме на дрейф по вятъра. Препоръчай им да предупреждават всички околни летателни апарати.

— Цирк дю Солей — каза Еверет. — Това е истински цирк на моя свят. Този свят. Искам да кажа, тук.

Шарки повдигна вежда. Капитан Анастейзия кимна: Изпълнявайте. Френският на Шарки беше бърз и добър. Дали го бе научил по време на своите пътешествия, или му беше в наследство като част от семейство Лафайет? Еверет бе по-несигурен от всякога каква порция от личната легенда на Шарки е вярна, както и доколко може да се довери на мъжа, който я разпространяваше.

— Отново френските служби по контрол на полетите — каза Шарки. — Номерът не мина. Телефонирали са на Цирк дю Солейл или както там го нарече. Дори не са в страната, какво остава да им липсва цепелин. Въоръжените им сили подготвят за излитане изтребители.

— Проклятие — процеди капитан Анастейзия. — Трябват ни отговори.

При което Еверет почувства как го озари, внезапно, в един миг, от начало до край, без да се налага обмисляне, изпробване, оценка, също както в нощта, когато видя формите на Инфундибулума да се реят в седемизмерното пространство на ума му и му бе останало единствено да вземе реалността в ръце и да я оформи съгласно своето въображение.

— Мадам, имам една идея.

— Ако прилича на последната, която ти хрумна… — започна Шарки.

— Достатъчно, мистър Шарки — прекъсна го капитан Анастейзия.

— „Мъдрите ще наследят слава, а безумните ще отнесат срам“ — измърмори Шарки.

— Мога да ни скрия на възможно най-очевидното място — продължи Еверет. — Точно под носа им. — Беше настръхнал от вълнение. Чуйте ме, искаше да каже, гениално е, просто е, ще проработи. — Но първо трябва да направим скок на Хайзенберг.

— Не искам да се връщам в онази ледена вселена — каза Сен.

— Няма да ходим в друга вселена — обясни Еверет. — Не разбирате ли? Ако мога да отворя портал между две вселени, мога да отворя и във вселената. Нещата опират до координатите в Инфундибулума.

Капитан Анастейзия повдигна вежда.

— Засичам множество летателни апарати — обади се Шарки. — Летящи ламарини, които опитват да ни пресрещнат.

— Продължавайте, мистър Синг.

— Нищо повече. Мога да направя така, че да скочим оттук до някъде, където никой дори няма да се сети да погледне.

— Не чувам някой да има друг изпълним план — каза капитан Анастейзия.

— Ами съжалявам, че ще ви разваля красивата приказка, но ми се струва, че сте по-скоро глухи, отколкото глупави — издрънка гласът на Макхинлит от високоговорителите. — Не разполагаме с мощностите. Да го повторя ли, но по-бавно и доста по-високо? Не разполагаме с мощностите.

— Онова, което знам, мистър Макхинлит, е, че не можем да останем тук.

Умът на Еверет се въртеше. Идеите бликаха и кипяха като буреносни облаци. Буря. Капитан Анастейзия му бе разказала как се е оказала приемна майка на Сен. В резултат на буря, при която въздушният кораб Феърчайлд се бе провалил в пламъци от небесата, като прокълнат ангел. Бяха опитали да уловят мълниите. Капитанът бе намекнала, че всички кораби могат да го правят. Еверет още веднъж си припомни семейното пътуване до „Дисниленд Париж“. Бяха лагерували на къмпинг — поредната стратегия за спестяване на разходи. И още на втората вечер една буря на бурите бе разцепила небето и само за трийсет минути изсипа над северозападните покрайнини на Париж дъжд колкото за цял месец. Когато внезапното наводнение от мръсна, пенеста вода накара сгъваемите им столове да нахлуят в палатката, Теджендра набързо грабна спалните чували, надуваемите дюшеци и Виктъри-Роуз и ги натовари на колата. Отбор „Синг“ се появи във фоайето на хотел „Шайен“, за да измокри килима му и да наеме последната свободна стая. Тогава беше август, а сега януари — по-далеч от сезона на мълниите не можеше и да бъде. Мисли, Еверет. Ако Евърнес нямаше начин да открадне сърцето на една гръмотевична буря, откъде другаде можеше да почерпи енергия? Електропроводи. Разбира се. Само ако разполагаше с карта, карта на този свят. Разкритието пред него приличаше на физически удар. Бяха пристигнали в родната му вселена, така че нищо не му пречеше да зареди картата на мобилния си телефон. За пореден път цял един свят от информация бе достъпен за върховете на пръстите му.

Бутонът за включване на таблета му беше като стар приятел. Екранът светна. В горната му част се появиха икони: мобилна мрежа, мрежа за пренос на данни, 3G. Текстово съобщение: Свързахте се към SFR[2]. Използвате роуминг. Дневният ви лимит е 5 мегабайта. Еверет извика екрана с приложенията и зареди „Гугъл карти“. Размърда пръсти, разшири екрана, отново и отново. Беше бавно, толкова бавно. Парижките предградия, този обръч от неприветливи жилищни райони, които бяха дори по-мрачни и тъмни от димния пръстен от електроцентрали, които заобикаляха другия Париж, изобразен на картите на Евърнес. А сега точното местонахождение. Той задейства GPS-а. Еверет си представи как сигналите полетяха към пръстена от сателити в орбита, а после отново се върнаха при него. Появи се икона. Това беше той. Това беше родният му свят заедно с него на мостика на чуждоземен въздушен кораб. Тук. Ако прокара пръст през екрана, ще може да погледне от птичи поглед дома си на Роудинг Роуд, да забележи синьото кръгче на батута на Виктъри-Роуз в задния двор, мебелите на верандата, комина и газовото барбекю; щеше да може да огледа всичко, сякаш съвършено запазено в онази ясна августовска неделя, когато сателитът се бе претърколил в небето, за да направи фотографията. Времето отпреди Целостта и Множеството, преди беглеца по равнините, преди Инфундибулума и Ордена.

Идеята се появи толкова остро и внезапно, че я почувства като игла в сърцето си: Обади се у дома. Номерът беше запаметен сред тези за бързо набиране. Палецът му се поколеба. Щяха да подслушват. Трябваше да подслушват. Щеше да провали целия план. Еверет отметна с пръст номера и отново почувства физическа болка. Но трябваше да се обади на някого, да изпрати някакво съобщение, да разкаже на някого какво му се е случило, че е жив и здрав някъде там из Целостта на световете. Колет. Тя беше съюзник — знаеше го по същия начин, по който знаеше, че елегантният и изискан Ибрим Ходж Керим е враг на Шарлът Вилие и нейния Орден. Но Колет се намираше прекалено близо до Пол Маккейб и неговата фракция — беше го спасила веднъж, когато Шарлът Вилие извади пистолет и направи опит да му попречи да избяга през Портала на Хайзенберг към З_3. Щяха да я наблюдават… ако изобщо все още работеше по проекта за Портала на Хайзенберг. Ако все още беше в Импириъл. Ако все още бе жива. Райън. Райън Спинети. Най-добрият му приятел. Райън беше видял всички онези други светове на флашката, която Колет му даде вечерта в японския ресторант. Еверет започна да пише текстово съобщение. Пръстите му се поколебаха над екрана. Какво да каже в рамките на 160 знака?

Предай на мама: добре съм. Татко е добре. Щ с вдм скоро. Какво друго можеше каже? Какво още трябваше да каже?

— Френският въздушен контрол отново ни търси — обади се Шарки. — Летище „Шарл дьо Гол“ ни предупреждава да не навлизаме в тяхното въздушно пространство.

— Мистър Синг?

Изпращане. Телефонът на Еверет издаде тих сигнал. Съобщението беше заминало, за добро или лошо. След това извика изображението от „Гугъл карти“, увеличи мястото, където една малка звезда издаваше местонахождението на Евърнес. Премести го в посоката, в която духаше вятърът.

— Да!

Главите на всички се обърнаха. Еверет отиде до наблюдателния прозорец и придърпа увеличително стъкло. Увеличи образа. Капитан Анастейзия се приближи до рамото му. Еверет й предаде увеличителното стъкло и посочи. Лупите скриха очите й, но Еверет видя как устните й се разтвориха леко и чу тихото ехо на собственото си да.

— Мистър Синг, може би ни спасихте. — Капитан Анастейзия докосна ръба на рамката, за да заключи координатите. Тя повдигна масива от лупи на шарнирното им рамо, откара го до навигационното табло на Сен и въведе кода в комптатора на Сен.

— Отведи ни до там, Сен, и ни паркирай.

— Какво има там, ма?

— Електричество.

— Приближете ни още с един косъм! — повика гласът на Макхинлит през песента на вятъра в окабеляването. — Не искам някой случаен порив да ме подхване и да направим късо съединение. Не съм много вкусен, когато съм препечен до хрупкаво.

Корабният инженер висеше в края на електрическия щепсел — махало, натежало от живот. На петдесет метра над него Еверет го гледаше през отворения шлюз. Под Макхинлит бяха електрическите проводници с напрежение от четиристотин хиляди волта, а на петдесет метра под тях беше твърдата повърхност на Северна Франция. Той се пусна с лявата ръка от подпората и взе микрофона от поставката му. Задържа дясната си ръка върху управлението на лебедката. Нарастващият вятър се завихряше нагоре през отворения шлюз и подръпваше панталоните му.

„Не поглеждай надолу“, беше казала Сен, когато го поведе през покривите на Хакни Грейт Порт. Ами ако се налагаше да погледне надолу? За момент Еверет изпита замайване. Светът се наклони. Вземи се в ръце, човече. Спомни си как скочи от преобърнатия Артър П върху рампата на Евърнес, след като победихме семейство Бромли. Тогава дори не можеше да видиш земята — толкова ужасно беше времето. Там е работата: ако не можеш да видиш земята, можеш да си повярваш, че изобщо не е там. Едва когато започнеш да виждаш колко дълго ще продължи падането и какво те чака в края му — чак тогава се изпотяваш в панически страх.

— Сен, леко напред. Леко. Много леко.

— Бонару.

Момичето докосваше контролните уреди леко и прецизно, но внезапното движение бе достатъчно, за да запрати Еверет право към дупката. Едва не отдели ръката от контролите на лебедката. Едва. Кабелът с щепсела улови и усили движението на кораба и запрати Макхинлит в дъга през небето. Приближаваше опасно до електропроводите. Ако кабелът от кораба се докоснеше до два от проводниците по едно и също време, щяха да дадат на късо. Двайсет и пет киловолта биха го превърнали в пепел толкова бързо, че дори нямаше да го разбере, какво остава да изпита някаква болка. Но ако позволеше на Сен да откара Макхинлит прекалено надалеч, можеха напълно да пропуснат електропровода.

— Пълен стоп, Сен.

Въздушните кораби нямаха спирачки. Сен би могла да накара Евърнес да спре, само ако приложеше обратна тяга, а за това се искаха разстояние и време. Разстоянието и времето бяха неща, с които Еверет можеше да работи. Всичко беше теория на относителността. Еверет погледна между краката си през шлюза. Дивото олюляване на Макхинлит замираше. Еверет бе запознат с физиката: просто хармонично движение. Пътят на махалото винаги продължава точно определено време — дълго и бързо в началото, късо и бавно, когато намалееше енергията му. Прост, основен принцип. Историята, която веднъж Теджендра му бе разказал, твърдеше, че през шестнайсети век Галилео наблюдавал как една лампа се люлее на веригата си в катедралата в Пиза, измервал движението й с помощта на пулса си и доказал, че периодът е константа. Еверет никога не си бе представял, че ще види как този принцип се потвърждава посредством човек, увиснал в края на електрически кабел, който се люлее от търбуха на електрически задвижван постстиймпънк въздушен кораб.

Макхинлит погледна ухилено към Еверет. Облечената в оранжева ръкавица ръка вдигна палец, а после посочи надолу. Снижавай. Еверет заработи с лебедката, без да изпуска Макхинлит от поглед. Инженерът не беше привързан директно към трансформатора; висеше на осигурително въже, което се спускаше редом с основния кабел. Щеше да свърже трансформатора към електропровода, а после щеше да се изкачи с въжето през шлюза, за да свърже електрическата верига. Работата на Еверет бе да го приближи на ръка разстояние от електропровода, без да направят късо съединение. Ръката продължаваше да маха, да потупва въздуха: По-ниско, по-ниско. Вятърът беше коварен, напираше, отвяваше Макхинлит надалеч от целта, а после смразяващо близо. По-ниско, по-ниско… Оранжевият палец посочи нагоре. Престани да спускаш. Еверет заби пръст в бутона стоп. Сега Макхинлит посегна, за да откачи пръчката с кука от колана си с инструменти. Беше неудобна, трудна работа за тежките му, неизолирани ръкавици. Една грешка, едно изплъзване и щеше да изпусне пръчката — горещата пръчка, както беше по-известна сред ветровиците, — при което щеше да рискува сериозен токов удар, ако се залепеше за самия електропровод. Еверет разбираше физиката на ситуацията твърде добре. Веригата не беше затворена. Щеше да бъде затворена, с което да позволи на електричеството да протече, само когато спуснеха заземяващия кабел, но и електропроводът, и Евърнес имаха различни заряди статично електричество — само от движението на въздуха над жиците или от движението на дългия двеста метра въздушен кораб през небето. Но тези статични заряди бяха различни, а когато Макхинлит свържеше кораба към електропровода, щяха да се изравнят. И то по впечатляващ начин, помисли си Еверет. Той затаи дъх. Макхинлит замахна с куката и пропусна. Съвсем замалко. Отново; нов пропуск. Трети път — и по горещата пръчка пробягаха малки мълнии и изпращяха между куката и електропровода.

— О, Боже! — възкликна Сен по интеркома. — Той гори, гори! Еверет, помогни му!

Горе на мостика тя, капитан Анастейзия и Шарки наглеждаха с едно око ставащото по камерите, инсталирани на корпуса. С другото наблюдаваха радарния екран на Шарки. От прехващачите, изпратени от Френските военновъздушни сили, ги деляха секунди.

— Добре е, добре е — извика Еверет в интеркома. — Част от процеса.

Макхинлит се беше осигурил за електропровода и се придърпваше. Щракна един карабинер. Беше закачен за четиристотин киловолта. Еверет разбираше страха на Сен. Беше изгубила един кораб, един дом, едно семейство заради мълния, когато капитанът на обречения Феърчайлд бе направил опит да вдъхне живот на акумулаторите си от подобен нетрадиционен източник. Макхинлит тъкмо се бореше с щепсела на кабела — удряше скобите, които прикрепяха контактите към проводника под напрежение. През това нещо протичат почти половин милион волта, помисли си Еверет. Макхинлит беше в безопасност, всички бяха в безопасност. Тъкмо поради същата причина и птиците можеха да кацат на проводници. Всичко е в безопасност, стига да е свързано със земята. Електричеството е поток, висок потенциал към нисък потенциал, заряд към земя.

Капитан Анастейзия се обади по интеркома:

— Ще започнем ли скоро зареждането? Виждам онези аероплани на екрана на Шарки и са прекалено близо за вкуса ми.

Еверет чуваше далечния гръм на военни реактивни двигатели. Хвърли поглед между краката си към замайващата пропаст. Макхинлит се беше прехвърлил от кабела към осигурителното си въже. Два вдигнати палеца. Еверет натисна бутона, който управляваше въжето. Макхинлит рязко се отдели от щепсела — захапал проводника като месингова пиявица — и се издигна във въздуха. Прелетя като изстрелян през малкия шлюз, удари механизма за освобождаване на амуницията си, след което скочи от въжето, за да се приземи леко и пъргаво на по трийсет сантиметра от двете страни на правоъгълника празен въздух. Една грешка и щеше да полети към земята, с писъци по пътя. Еверет беше страхотен вратар и можеше да мисли в три и повече измерения, но щяха да са му нужни години, за да мисли като ветровик, или — да живее в множество измерения.

Години.

Не възнамеряваше да прекарва години сред ветровиците, за да научава тези умения.

— Препоръчвам го безрезервно като преживяване — заяви Макхинлит. — Толкова близо до проводниците усещаш леко гъделичкане по цялото тяло. Хубаво. Хайде. Това си струва да се види.

Макхинлит повика с пръст Еверет. Затичаха приведено в тесните сервизни коридори между акумулаторните стекове, под ниския покрив на товарната палуба. Премигваха на ръба на смъртта, докато Сен изчерпваше последните ватове от акумулаторите, за да поддържа Евърнес над електропровода. В далечния край на корпуса имаше втори шлюз в търбуха на кораба, близо до мястото, където беше складирана другата половина на електрическия щепсел. Когато Евърнес беше на порт, зареждащото рамо минаваше под него и беше свързано с два кабела — единият под напрежение, а другият за заземяване, — което позволяваше на електричеството да протича през веригата. На практика корабът беше един гигантски щепсел. Заземяващата линия висеше над главите на Еверет и Макхинлит.

— Преди да започна да натискам копчета, ми кажи. Сигурен ли си? — попита Макхинлит.

— Стандартното високо напрежение във Франция е четиристотин киловолта. Проверих го. Онлайн. — Последният израз не се използваше в света на Макхинлит. — В интермрежата — обясни Еверет, а Макхинлит кимна с разбиране. — Останалото беше лесно, проста математика.

— Аха, нали разбираш, точно последното ме изнервя мъничко. Простата математика.

— От онова, което ми каза ти, смятам, че трансформаторът би следвало да издържи.

— Чудничко. Ако станем на въртележка от фойерверки, вината пак ще бъде моя.

Еверет се канеше да протестира, че уравненията никога не грешат, а струват толкова, колкото числата, с които ги захранват. Но тогава над тях прелетяха изтребителите. Звукът изби думите, дъха му, всяка мисъл от него. Никога дотогава не се беше озовавал толкова близо до турбореактивни двигатели. Шумът беше такъв, сякаш небето се разцепваше през средата, от границите на Космоса, право през Евърнес, до самата земя под тях.

— Ами добре тогава! — изрева Макхинлит през намаляващия трясък на реактивните самолети на Френските военновъздушни сили. — Това решава нещата вместо нас. — Той натисна бутона за освобождаване. Шлюзът се отвори. Кабелът на заземяването се спусна. Двамата наведоха глави над отвора. — Отваряй си очите на четири — посъветва корабният инженер. — Шоуто ще си струва.

Кабелът се развиваше от макарата със съскащ писък. След което краят на щепсела, падащ към земята, изригна в ярка светкавица. Гръмотевицата разтърси Евърнес. По парапета, кабела, по всеки сантиметър от нановъглерод пропълзяха ярки призраци. Огньове на свети Елм, припомни си Еверет. Такова име се помнеше лесно. В празнината във въздуха между падащия кабел и земята се появи волтова дъга. Това означаваше, че протича електричество, че акумулаторите им се зареждат.

— Е, добре, завлечи си гозбата обратно на мостика и се заемай с каквато там шикозна магия можеш да сътвориш с онази машинка — извика Макхинлит.

Той си сложи предпазните очила, вгледан в твърдата синя светлина на волтовата дъга. Еверет припна обратно през лабиринта от сервизни проходи към главното стълбище. Касите на акумулаторите сякаш вибрираха и грееха от енергия. Усещаше как електричеството кара кожата му да настръхва, все едно по нея пълзяха малки електрически паяци. Усещаше вълнуващия озонов привкус на ток. Винаги му напомняше за летни панаири. Всичко бе оживяло. Евърнес като че се протягаше, пробуждаше се от продължителен, вкочаняващ сън.

— По-голямата част от Северозападен Париж е останала без електричество — каза Шарки, когато Еверет се добра до мостика. Американецът звучеше впечатлено. Капитан Анастейзия не се извърна от мястото си пред прозореца.

— Според вас този път дали ще се справим, без да увиснем в последния момент на върховете на пръстите си над някоя пропаст, мистър Синг? — поинтересува се тя.

Еверет зае работната си станция и отвори Инфундибулума. Сен кимна. Концентрацията й бе пълна, а пръстите й все така танцуваха по контролите като по клавишите на музикален инструмент и очите й отскачаха от монитор на монитор, докато удържаше Евърнес над електропровода. Еверет забеляза капчица пот над устната й. Прииска му се да я попие с пръст. Отърси образа от мислите си.

— Трябва да направя някои изчисления — каза той. — Не е просто прехвърляне от точка до точка като едни и същи координати в различни вселени. — Не му се искаше да каже колко сложна е всъщност математическата част.

Включваше Преобразование на Фурие. Учителите му по математика дори не знаеха какво е това. Математическа операция, която трансформира една комплексна числена функция на истинска променлива в друга. Нямаше друг начин да го разбереш освен технически.

— Връщат се — каза Шарки. Еверет хвърли поглед, докато софтуерът Матика, програмата, която бе използвал, за да калкулира гънките на Инфундибулума, се отваряше на екрана му. Видя как там навън, в зимното небе, проблясват сребристи криле. Самолетите обръщаха, за да прелетят за втори път над въздушния кораб. — Вземат ни на прицел.

— Заел съм се — отговори Еверет.

Преобразование на Фурие в неевклидово пространство. Той въведе настоящите координати на Евърнес в тази вселена. Процесът беше незабавен, но резултатите се нуждаеха от интерпретация. Трябваше да получи съвпадение на кода за разположението с онзи, сочещ към мястото, където искаше да скочи корабът, а това включваше неща като кривината на земната повърхност. Объркаше ли калкулацията по един начин, и можеха да скочат на място, което далеч надвишава оперативния таван на Евърнес. Тогава корабът щеше да експлодира от декомпресията. Объркаше ли по другия начин… Не мисли за това, каза си Еверет. Бива те. Както каза на Макхинлит, математиката винаги е съвършена. Той отвори отново Инфундибулума и извика менюто за търсене. Въведе резултата от Преобразоването на Фурие. Воалите и облаците на кода на Целостта се завъртяха и завихриха, гледната точка се гмурна през искрящи стени от скокови точки. Ето. Еверет го маркира, копира го. Извика Скоковия контролер и пусна кода в прозореца му. Таблото светна в зелени светлини.

— Скокът на Хайзенберг в готовност.

— „Той избавя и отървава, и върши знамения и чудеса на небесата и на земята“ — измърмори Шарки.

Капитан Анастейзия натисна бутона на интеркома.

— Статус, мистър Макхинлит?

— Можем да скачаме и можем да летим.

— Мистър Синг…

— Момент — извика Макхинлит от високоговорителя. — Трябва да си взема кабелите.

Капитан Анастейзия преглътна едно проклятие.

— Колко време?

— Две минути.

— Действайте. Сен, задръж ни на позиция. Мистър Синг, по мой знак. Мистър Шарки, на какво разстояние са онези аероплани?

— В този момент са при нас — отговори Шарки и корабът се разтърси, щом три заслепителни, смъртоносни изтребителя се стрелнаха отникъде, а двигателите им изреваха агресивно.

Еверет се приведе. Капитан Анастейзия остана дръзко пред наблюдателния прозорец.

— Но пък сте красавци — прошепна тя, докато самолетите разцепиха въздуха над кораба.

— Отново ни призовават да отговорим — обади се Шарки. — Ако не се приземим незабавно, ще открият огън по нас.

— Кабелите навити — докладва Макхинлит. — Можем да потеглим, когато пожелаете.

— Еверет, когато ти е удобно.

Еверет докосна бутона за скок. Трябват ни звукови ефекти, помисли си той. Трябваше да се разнесе звук от задействани двигатели. Трябваше им някакъв вид ефект врруумм като във „Вавилон 5“, когато космически кораби излизаха от хиперпространството, или поне ефект от „Доктор Кой“, като от ранен динозавър, когато ТАРДИС се дематериализираше. Всичко, с което разполагаха по време на Скок на Хайзенберг, беше белота…

… а после някъде другаде.

— Каза ли нещо, Еверет Синг? — попита Сен.

— Не — отвърна той.

— Странно, защото съм сигурна, че те чух да казваш нещо.

— Не казах нищо.

— Е, може би не точно каза, колкото издаде звук.

— Звук? Какъв например?

— Ами нещо като… вуум.

— Какво?

— Вум — повтори Сен. — Само че по-продължително. Вуууумм.

— Не съм казвал вум.

— Да, каза, каза, каза.

— Скокът на Хайзенберг ти е увредил слуха — възрази Еверет, но си беше лъжа.

Беше издал звук. Беше казал вум. Вуууумм. От онзи звук, какъвто трябваше да издаде един въздушен кораб, който скача между паралелни вселени през Портал на Хайзенберг. Сен му се намуси раздразнено, но с крайчето на окото си Еверет улови усмивката на капитан Анастейзия.

Вуум! — произнесе безгласно устата й.

Над града бе паднал сняг. За момент Еверет не разпозна своя Лондон, своя Тотнъм. А после сенките, полумрачните купчини от топящ се сняг съставиха очертания. Очертания, които познаваше. Това трябваше да е извивката на Нортъмбърленд Роуд, а ето там и релсите и пероните на Ейнджъл Роуд Стейшън. Онази тъмна водна маса, като мъртво око, можеше да е само резервоарът „Локууд“. Там беше площадът до Хай Роуд. С баща му се бяха разхождали по този път през толкова много съботи. Еверет придърпа един монитор и задейства камерите на корема. Точно под корпуса бяха заснежените седалки и тревният правоъгълник между тях.

— Да — прошепна той.

Калкулацията му беше съвършена. Беше накарал Евърнес да скочи точно над стадиона.

— Къде сме? — попита Сен.

— „Уайт Харт Лейн“ — отговори Еверет. Чувстваше се могъщ, чувстваше се победител, все едно беше отбелязал гол точно между гредите на онази врата там долу. Когато Сен го погледна объркано, той обясни: — „Тотнъм Хотспър“. Единственото място, където няма да потърсят въздушен кораб. През цялото време над стадиона виси по някой, за да рекламират нещо. Скрити на открито. По времето, когато им хрумне, че не би следвало да сме тук, вече няма да ни има.

— И защо сме тук, мистър Синг? — попита капитан Анастейзия.

— Защото тук е семейството ми — отвърна Еверет. — И възнамерявам да си го върна.

[1] Уилям Шекспир, „Хенри V“. Превод: Валери Петров, „Събрани съчинения“, том 5, изд. „Захарий Стоянов“, София, 1999 г. — Б.пр. ↑

[2] Новото название на Société Française de Radiotéléphonie — Френско дружество за радиотелефония. — Б.пр. ↑

9.

Трябваше да има някакво правило. Ако вали през първия ден от срока, училището се отлага. Без дали, без но, никакви възражения. Автоматично. Допълнителен почивен ден. Снежен ден.

Еверет М се бе събудил дълго преди странната светлина, която винаги казва натрупан сняг, да започне да огрява през спуснатите завеси. Не можеше да спи в това легло. Беше хлътнало на същите места, удобно на същата страна, поддаваше и беше твърдо по съвсем същия начин, но не беше негово. Така че лежеше, вперил поглед в тавана или в греещия дисплей на цифровото радио, докато завесите не се превърнаха в равнина от жълто-сиво. Светлина като тази не толкова е отразена от земята, колкото идваща директно от небето — Еверет М го знаеше. Той отиде при прозореца и видя градината, живия плет, покривите под чист, девствен сняг. Докато лежеше буден в това чуждоземно легло, на този чуждоземен свят, бе натрупало мълчаливо, невидимо, дълбоко, сняг върху сняг.

Той потръпна.

По времето, когато излезе от училище, чистотата на снега бе нарушена. Човешките стъпки чертаеха пътеки от порта до порта, автомобилните гуми бяха отпечатали сиви, ледени следи по пътя. Снегът превръщаше в нещо видимо крайните цели и намерения на всички. На Стоук Нюингтън Хай Стрийт високопроходимите автомобили, собственост на училището, се бяха подредили броня до броня, със замъглени прозорци, с ауспуси, произвеждащи смог, с гуми, които превръщаха снега в мазна, черна киша. Следите от лапи през Гробищния парк „Абни“ свършваха пред червено петно и няколко пера. Снегът се бе стаил около раменете и главите на каменните ангели като одежди и корони.

Снежните топки го удариха, когато излезе от Кучешката наслада. Две по гърба и една в слепоочието. Той се завъртя, изненадан и побеснял. Яростта подхрани технологията в него. Еверет М почувства трепета от зареждащите се лазери. По пръстите му се появиха линии. Той ги накара да се затворят с усилие на волята. Еверет М имаше своите фантазии за могъщество. Всеки си има такива — хората си представят, че разполагат със суперсили, с които могат да отмъстят за всяко пренебрежение, всяка обида и несправедливост. Побойниците рухваха, саркастичните възрастни се стапяха. Но никой никога не го постигаше. Не съществуваха суперсили. Не съществуваха супергерои. Сега обаче имаше герой. Той си представи как загребва сняг в шепите си и го стиска толкова здраво с усилените си способности на Трин, че се превръща в лед. Можеше да се втурне към тях толкова бързо, че какъвто и отчаян опит да направеха да избягат, никога не биха му се измъкнали. Можеха да опитат да го обстрелят със снежни топки, за да го забавят, но във въображението си виждаше как разтваря пръстовите си лазери, за да проследи и да изпари снежните топки само за едно мигване на окото. Пуф-пуф-пуф-пуф. Без значение в коя посока направеха опит да побегнат, щеше да ги залови и да ги уцели с ледените топки толкова силно и точно, че щеше да ги заболи, наистина да ги заболи. Щеше да остави съобщение — никой да не посяга на Еверет М Синг. Слухът щеше да се разпространи из училището. Знаеш ли го онзи зубрач, вратаря? Чу ли какво направил?

Не. Не можеше да постъпи така. Първото правило на супергероите е: Винаги опазвай истинската си самоличност.

Дюдюкане и подвиквания от храстите.

— Ей, Еверет…

— Къде прекара Коледа?

— Трябваше да си останеш там; по-добре от тази дупка.

— Добре съм — извика Еверет към заснежения пейзаж. — Наистина.

Никакъв отговор, разбира се, но всичко беше наред. По-добре от наред. Беше „добре дошъл“. Не всеки на този свят е твой враг.

През цялата сутрин Еверет М опитваше да избегне момчето. В залата за събирания, където мисис Ейбрахамс — същата зала за събирания, същата учителка — пожела на всички добре дошли за новия срок и беше посрещната с въздишки и пъшкане, когато обяви, че парната инсталация на училището разполага с гориво за триседмични снегове и следователно часовете не се отлагат, той беше изчезнал в тълпата. Излизаше забързано от часовете, като използваше сетивата си на Трин, за да остави възможно най-много хора между себе си и онова момче. Откри начини да избягва минаването покрай шкафчетата. В голямото междучасие се скри в библиотеката, като си повтаряше, че е там, за да прочете вестниците, за да научи какво се случва в този свят и какво го прави различен от неговия. Министър-председател беше мистър Камерън, не мистър Портильо. Икономиката беше в лоша форма. Шпорите бяха паднали с още три места в класацията на лигата. Певец номер едно все още беше глупавият победител в „Екс Фактор“. На никоя страница в който и да е от вестниците Еверет М не успя да открие някакво доказателство, че някой е чувал за съществуването на Множеството или поне хората да са наясно, че обитават една от многото паралелни вселени. Звънецът удари. Еверет М включи своите сетива на Трин и се прокрадна из коридорите на училището „Борн Грийн“. Но на обяд нямаше измъкване — разтреперан и изложен на открито на площадката за игра. Черно на бяло, като удивителна на страница: нямаше начин да остане незабелязан. Райън Спинети проправи бразда от отпечатъци през снега.

— Добре ли си?

— Да, добре съм. Добре.

— Е, това е добре. — Стояха с ръце в джобовете, без да се гледат. — И сега, всичко, хм… наред ли е?

— Все още има разни работи, които не си спомням както трябва.

— Еха, това е… Какви например?

— Откъде да знам?

— Предполагам де.

Това бяха лесни лъжи. Еверет се замисли отново за черната кола, която Шарлът Вилие умишлено бе прицелила в него, за да го превърне в свое оръжие. Онова, което отговаряше на Райън, дори не се броеше за лъжа.

— Звучиш ми… не знам… различно.

Сърцето на Еверет М заби учестено.

— Нали ти казах, има разни неща, които не помня. Не беше приятно. Може ли да говорим за друго?

— Ясно, ясно. Е, ще минеш ли?

— Какво? Къде? — Еверет М никога не си бе пожелавал по-силно звънецът да оповести започването на часа.

— У нас. След училище. Знам, че е глупаво, но майка ми… ами тя доста се беше разтревожила за теб. И се пита дали не би й помогнал да открие нещо, което е изгубила, пръстени или нещо подобно. Не получи ли есемеса ми?

— Изгубих си телефона.

Райън се намръщи.

— Изпратих ти го тази сутрин.

— Забравих къде го изгубих, но не е в мен от дни.

— Но аз отговорих на твоя есемес.

— Какво?

Сърцето му прескочи още един удар и в гърдите му се надигна напрегнат страх. Райън извади своето „Блекбери“ и почукна по екрана, за да отвори текстовото съобщение. Предай на мама: добре съм. Татко е добре. Щ с вдм скоро.

— Не си спомням да съм го изпращал.

— Определено е от теб. Това е твоят номер.

— Нали казах, изгубих си телефона.

— Но датата, от днес е.

Лъжи. Лъжи бързо. Лъжи безкомпромисно. Измисли най-добрата лъжа в живота си.

— Ами може, но понякога съобщението не се получава веднага.

— Мда. Предполагам. — Еверет М сам разбираше, че Райън далеч не е убеден. — Предполагам, че точно това си имал предвид с „Предай на мама: добре съм“. Но какво значи „Татко е добре“?

— Не зная! — Сега само гневът можеше да прекрати въпросите. — Не помня. Не беше приятно. Не искам да говорим за това повече.

Райън отстъпи пред разгорещения тон в гласа на Еверет.

— Съжалявам, съжалявам. Стига, стига. Е, ще минеш ли?

— Ще се видим.

Звънецът биеше. През снега се раздвижиха тъмни фигури и започнаха да се стичат във фунията на вратите.

— Идваш ли?

— Ще мина през тоалетната — отвърна Еверет М. — Ще се видим след малко.

Кабинката в тоалетната миришеше на цигарен дим. Мисис Ейбрахамс беше инсталирала димни детектори и също като в неговия свят учениците от З_10 с радост бяха постъпили варварски с тях. Еверет извади телефона си, истинския телефон, онзи, който му бе дала Шарлът Вилие. Пръстът му се поколеба над бутона за набиране. Не, нямаше да понесе да чуе плачливия, носов северноирландски акцент на Пол Маккейб.

На него му стигаше и едно текстово съобщение.

Той е тук.

Изпращане.

Интернет новината се разпространи около привършването на часовете. Прескачаше от телефон на телефон, от таблет в нетбук и в айпад: Яко! Виж! Учениците на „Борн Грийн“ чуваха телефоните си да издават сигнали или чувстваха как започват да вибрират. В момента, в който излизаха през портите, извън юрисдикцията на училището, бързаха да отворят съобщението. Жестоко видео! Истина ли е? Момичетата хараджуку[1] на „Борн Грийн“ се бяха струпали около екрана. Еверет М се запита как могат да носят толкова къси поли, когато снегът замръзваше по канавките. Настръхнали крака над сладките чорапки до колената. Той потръпна и вдигна яка. Дъхът му излизаше на пара. В късния следобед небето беше наситено синьо, а хоризонтът на запад жълтееше. Такова небе означаваше, че температурите няма да се вдигнат и че ще застуди още.

— Ей, Еверет! Еверет! — момчетата, които му бяха устроили посрещането със снежни топки същата сутрин, също се бяха скупчили около едно блекбери. — Вярно ли е?

— Кое? — попита Еверет.

— Истина ли е?

— Има много истини.

— Да бе, умнико. Питам за онова във видеото.

— Какво видео?

— Не получи ли…

— Изгубих си телефона — прекъсна ги бързо Еверет М.

Видеоматериалът бе сниман с мобилен телефон, картината подскачаше, приближението бе налудничаво, звукът прекъсваше и се губеше. Футболното игрище на „Уайт Харт Лейн“ — същото, както и в света на Еверет М. Над стадиона беше увиснал цепелин. Еверет М и преди беше виждал рекламни цепелини. Този беше чудовище. Беше по-дълъг от стадиона. Рекламните цепелини по правило бяха торбести и на тях имаше реклами. Този имаше убийствените линии на акула и единствената декорация, поне доколкото можеше да види Еверет М, беше огромен хералдически герб, нарисуван в горната част на изострения му нос. Рекламните цепелини бяха привързани на въже като балони. Този си имаше двигатели. Беше си истински, стопроцентов въздушен кораб. Еверет М знаеше какво е и откъде е дошъл.

— Искам да кажа, трябва да е визуален ефект — каза Аббас, собственикът на телефона. — Някой пич просто си търси работа във фирма за специални ефекти.

— Ноа твърди, че го е видял със собствените си очи — обади се Уейн. — Сериозно. Честно. Още е там, точно над „Уайт Харт Лейн“.

— Някаква рекламна каскада е, нали? — намеси се Нилеш Вирди, последното от трите момчета. — Може би не на Шпорите, на „Найки“ или от този род? Помните ли всички тъпотии около Олимпиадата? — Всички погледнаха към Еверет М.

— Очевидно е комерсиален търговски кораб от паралелна вселена — произнесе той. — В паралелните вселени винаги има въздушни кораби. Нещо е протекло на квантово равнище между вселените и се е промъкнал. Може би в собствената му вселена под него има докове за въздушни кораби и така нататък. Очевидно е.

Аббас, Уейн и Нилеш го зяпаха.

— Сигурен ли си, че нещо не те е удряло по главата? — попита Аббас.

— Ако искате вярвайте, но си е точно това.

Еверет М ги остави втренчени в екрана с отворени усти. Казвам им истината, но е толкова невероятна, че не могат да я повярват. Той крие цял въздушен кораб по абсолютно същия начин, като кара всички да си мислят, че е някаква каскада или номер. Умен си, копие Еверет. На входа на парка, далеч от всички хора, които беше излъгал, той извади собствения си телефон. Мразеше мисълта за превзетия глас на Пол Маккейб, но този път текстовото съобщение нямаше да свърши работа.

— Здравей, Пол. Еверет Синг. Той идва, близо е.

— Еверет, дръж фронта. Мога да ти подсигуря подкрепления.

— Мога и сам да се погрижа. — Еверет М прекъсна връзката, след което каза на изключения телефон: — Лично е.

[1] Термин, обозначаващ модно движение сред японските тийнейджъри, характеризиращо се с екстравагантно облекло и множество аксесоари, обикновено в ярки цветове. — Б.ред. ↑

10.

Там, където реката правеше своя голям завой към морето край Уулич, беше ред на Еверет да се качи на бръснача. Погледна надолу към заснежения купол на спортната зала „02 Арена“. Беше ходил там с баща си, за да гледат „Лед Цепелин“. В деня на онлайн разпродажбата Теджендра бе станал в зори, за да започне да натиска обнови, обнови, обнови, докато не успя да си запази ред. Когато билетите им пристигнаха, баща му започна да слуша албумите на групата отново и отново. Еверет бе харесал музиката и вида на мъже на средна възраст, притворили очи в дълбок рок унес. Не беше подушвал такива миризми от вечерта на партито в Аббас, когато ненадейни посетители бяха нанесли вреди за поне три хиляди лири. Тогава големият купол му се бе сторил нереален. Сега, в ко̀сите златисти лъчи на януарския следобед, му се струваше още по-нереален. Снегът правеше всичко ново и странно. Беше като нова кожа върху костите на града. Но снегът не беше единственото, което караше неговия Лондон да изглежда чуждоземно на Еверет, докато пресичаше Темза и се насочваше към Кучешкия остров. Под снежна кожа, под костите на града, който познаваше, виждаше друг Лондон, задимения, наелектризиран от искри Лондон от света на Сен, град с въздушни кораби и каменни ангели по архитектурата. В онзи свят реката завиваше на същото място и в същата посока, тъмна като олово в снега; някои от улиците и сградите бяха същите; повечето не бяха. Отвъд онзи Лондон пък имаше още такива градове, онези, които бе зърнал на секретната флашка, която Колет му даде, града на Ибрим Ходж Керим. Там Кучешкият остров не бе заровен под корпоративни небостъргачи и конферентни центрове, под стъклени и хромирани бизнес зали, а бе озеленено място с паркове и палати, езера и градини за отдих. Както и другият Лондон: изоставеният град, който бе видял, когато по невнимание отвори Портала на Хайзенберг и едва не наводни тайния тестов тунел под Ламанша. А отвъд тях — градовете от Множеството на световете и милиардите милиарди градове на Целостта. Баща му беше в един от тях. Докато пресичаше басейна на Блекуол, Еверет имаше чувството, че ако погледне под краката си, ако погледне с цялото си сърце, ще може да прозре до всички тези други градове като през стъкло, чак до баща си.

Идвам. Дал съм обещание, което ще спазя.

Еверет хвърли поглед през рамо. Сен, нахлузила авиаторски очила, увита в шал и поръбена с кожа качулка, летеше близо до дясното му крило. Еверет вдигна ръкавица и й махна да го последва. Да вървим. Дръпна надолу кабела за ускорението и насочи бръснача право към трите кули на Канари Уорф. Чу как Сен изписка от удоволствие, докато се престрояваше на позиция зад него, ухилена до ушите от кеф. Сърцето на Еверет подскочи.

Припомни си подготовката им за полет. Сен присвиваше очи срещу светлината, отразена от белия пейзаж, а товарният шлюз се отваряше и платформата ги спускаше към свещената земя на „Уайт Харт Лейн“. Тя подуши въздуха. Очите й се разтвориха широко, докато си поемаше дълбоко дъх.

— Оми, как можеш да дишаш това? Толкова е чисто, все едно изобщо го няма.

А всеки дъх във вашия димен, замърсен от въглища въздух ми се струваше като нокти в гърлото, помисли си Еверет. Сен каза намръщено:

— Каква е тази мийзи шумотевица?

Отначало Еверет не я чу. Автомобилна аларма, сирена от линейка или полицейска кола, може би самолет, кацащ на летището Лондон Сити. След което осъзна, че не беше само едно нещо. Сен чуваше всичко изброено и повече: клаксони, спирачки на камиони, автобуси, микробуси, коли и мотоциклети. Чуваше дъха и пулса на Лондон, трафика, който циркулираше ден и нощ из него. В нейния свят превозните средства се движеха по релси или на меки колела и ги задвижваше мълчаливото електричество. Това беше ревът на милион бензинови и дизелови двигатели; милиарди миниатюрни експлозии на въглеводороди в моторни цилиндри. Един огромен, безкраен, търкалящ се гръм.

— Хайде, ще ти покажа — каза Еверет, като затягаше коланите на бръснача около себе си.

Стрелката за измерване на енергийните му резерви показваха два часа летателно време. Първоначалният му план беше да летят бързо и по права линия, да скрият бръсначите в Гробищния парк „Абни“, да намерят майка му и Виктъри-Роуз, да се върнат при гробището и да се свържат с Евърнес, за да ги прибере. Капитан Анастейзия му беше забранила да взема скоковия пистолет или Доктор Квантум, но носеше таблета си. А в тази вселена телефонът му беше умен. Чак тогава осъзна, че за Сен неговият свят беше също толкова странен и прекрасен, колкото нейният за него. Припомни си чувството в стомаха, когато за пръв път си даде сметка, че е по-далеч от дома, отколкото всеки друг обитател на собствения му свят. Беше страшно, като да надникнеш над пръстите на краката си и да установиш, че висят над бездънна пропаст, да започнеш борба с тъмния малък гласец, който нашепва отстъпи. Заедно с тревогата имаше и вълнение, което бе прераснало едва ли не в радост, и в нещо физическо, без да знае как точно да го нарече, нещо като предположението му за усещането от секса. Искаше Сен също да изпита това усещане. Виктъри-Роуз вероятно беше при баба Аджит; Лора трябваше да е на работа. Къщата щеше да е празна. Имаше време да покаже на Сен Лондон отвисоко.

— Хайде — каза той… той, Еверет Синг, който следваше Сен из нейния свят… след което пристъпи през ръба на платформата в зимния въздух.

Еверет натисна лоста за управление напред и накара бръснача да се гмурне от височината на небостъргач. Потърси откритото пространство между трите кули. Сен изкрещя възторжено и го последва. Златистото слънце се отразяваше в стъклата, а площадите и откритите пространства бяха розово-бели, разчертани от черни стъпки. Водата на старите докове бе наситено черна. Еверет хвърли поглед към офисите зад блестящите прозорци, като се питаше дали служителите от другата им страна наблюдават как прелита покрай тях. Дали си мислеха: Какво беше това? Беше ли птица, самолет? Не, помисли си той, беше беглец по равнините.

Най-после се понесоха над реката и се устремиха към сърцето на града. Вдясно по крилото му — кварталите Лаймхаус и Уопинг, където бяха провесвали на вериги пиратите от Екзекюшън Док. По лявото му крило — грозните жилищни блокове на Родърхайд и Бърмъндзи. Под краката му едно туристическо корабче пухтеше по течението към Грийнуич. Еверет докосна контролния лост и запрати бръснача още по-ниско. Краката му почти докоснаха стъкления покрив на корабчето. Неколцина по-смели туристи, увити дебело заради неочаквания сняг, бяха на открито, на наблюдателната палуба. Погледнаха нагоре и започнаха да сочат, точно когато Еверет прелетя над главите им. Едно малко момиченце му помаха. Вероятно си помислиха, че снимат филм. Еверет набра височина и се насочи нагоре по реката. Един полицейски катер чертаеше мустаци от бяла вода пред носа си. Товарен шлеп, газещ дълбоко, натежал, се носеше към морето заедно с отлива. Пред тях Тауър Бридж се възправяше през реката. Еверет винаги го бе възприемал като вратата на Лондон. Кой иска да влезе? Погледна зад себе си. Сен бе до дясното му крило, малко по-високо. Еверет й направи знак с ръка: Минаваме през него. Сен се усмихна широко и вдигна палец. Той ускори леко, набра височина и насочи бръснача към квадратното пространство между пътното платно и високата пешеходна пътека. След което преминаха. Следобедният трафик пълзеше под краката им и превръщаше снега в черна киша. Сега градът бе отворен за него. Вдясно върховете на Лондонската кула бяха покрити със снежни гугли. Вляво бе стъкленото яйце на Сити Хол. Еверет се плъзна над радиомачтите на кораба на Нейно Величество Белфаст. Снегът бе навял по сивите повърхности на военния кораб, образувайки симетрични линии по горните части на дулата на оръдията. През Лондонския мост влаковете прекосяваха реката към Канън Стрийт, а прозорците им грееха в жълто, докато януарската вечер бавно се прокрадваше по лондонския хоризонт. Снегът покриваше като одеяло градините по покрива на гара Канън Стрийт. Сграда след сграда, уличните светлини оживяваха покрай дигите по колосалното острие на небостъргача „Шард“ на южния бряг. Над Садърк Бридж, след което надолу — за да профучат над елегантната лента на пешеходния мост „Милениум“. Тичащи за здраве, хора, които просто се разхождаха, любители на изкуството, отиващи или връщащи се от Тейт Модърн, спираха, взираха се и се извръщаха, за да проследят с очи двете невероятни, невъзможни, магически летящи неща, които прелитаха над главите им.

— Уиии! — извика Сен.

Еверет вдигна ръка за поздрав към хората по моста, докато накланяше бръснача надясно над успоредните железопътни и шосейни мостове при района на Блекфрайърс. Сен вдигна ръце в знак на объркване. Къде отиваме? Еверет посочи с пръст. Там. Издигащ се сред купчината по-ниски, по-маловажни сгради — големият купол на катедралата „Свети Павел“. Момчето дръпна назад лоста за управление. Пропелерите се подчиниха. Двата бръснача се изкачиха над трафика, завъртяха се над прелеза на Куин Виктория Стрийт, високо над покривите в църковния двор на „Свети Павел“. Градът изглеждаше по-приглушено под снежната покривка. Кишата омекотяваше грохота на колелата, трясъка на двигателите. Снегът беше навял из затънтените ъгълчета на големите ребра на купола и се бе събрал в основите на колоните и в пролуките по каменните орнаменти; горните части на первазите и балюстрадите бяха затрупани. Еверет заобиколи катедралата като лондонска чайка, търсеща нещо за хапване. Наведе лоста за управление, зави и се приземи леко като мисъл на най-високия щурц[1] на стъкления купол. Едно почукване по амуницията му освободи бръснача. Машината се изкачи до границата на безопасната линия. Еверет се намираше на върха на града. Под него бе единствено големият златен кръст. В краката му, под извивката на купола, лежеше Лондон.

Надолу по Лъдгейт Хил и по Флийт Стрийт, където лондонското Сити се превръщаше в Уестминстър. По дължината на улица „Странд“ пътят на запад бе огрян от светла гирлянда. Вечерта бе препълнила улицата и лампите бяха включени, въпреки че слънцето достигаше стъкления купол на църквата и караше големия златен кръст да пламти като огън. Единственият друг жител на Високия Лондон бе Справедливостта на Централния углавен съд, чиито везни и меч горяха в същите лъчи на зимното слънце. Тя обаче беше с превръзка на очите. Никога не беше виждала — не би могла да види — онова, което Еверет Синг виждаше от високото си положение на върха на „Свети Павел“. Лондон бе град от светлина, искряща от замръзващия наново сняг. Из улиците нахлуваше студена мъгла и се спускаше към смрачената река. На юг кулата на Тейт Модърн, с осветен връх като Окото на Саурон, стоеше на стража на южната страна на реката. Влаковете прекосяваха Темза като линии от движеща се светлина. На югозапад Камарите на Парламента също грееха, облени в светлина; през реката Лондонското око пък беше като колело от светлинки. На изток се простираше градската територия, тъмните стволове на небостъргача „Натуест“ и хаосът на сградата „Лойдс“. Нямаше как да не познае „Краставицата“, небостъргача, подобен на дружелюбна ракета на път за Марс. През реката светлините на „Шард“ се издигаха като камбанария, по-високо от представимото. А под него, под краката му — най-великата от лондонските църкви — „Свети Павел“. Виждаше ли го някой? Дали поне един човек от хилядите, пъплещи около катедралата върху острова й сред автомобилния трафик, беше вдигнал поглед и забелязал ли беше нещо там горе? Беше ли спрял, за да се зачуди: Това там горе да не би да е човек? Надяваше се да е така. Надяваше се, че за един миг, едно зърване, бе внесъл малко чудо в живота на някой от онези пешеходци, които се прибираха с мокри крака към дома през студа и снега, към запарения автобус или вмирисаното влакче на метрото. Миг, който казваше: В този град все още има магия.

— Фантабулоза — прошепна един глас под него.

Еверет не бе забелязал приземяването на Сен. Беше приклекнала на ъгъла на следващия щурц до стъкления купол, стиснала здраво в ръкавиците си ръба на камъка.

— Ти ме заведе на върха на твоя град, така че ти връщам услугата.

— Нее… онова беше просто, за да се измъкнем от лапите на Идлър и женчовците му.

— Не, имам предвид: когато се спуснахме по въжето. От кораба до Тайрон Тауър.

Еверет разпозна ствола и на Телеком Тауър далеч на запад, чак в Блумсбъри. В света на Сен Целостта на Познатите светове заемаше същото място. Същинска Тъмна кула, със скрити в нея портали на Хайзенберг, които водеха към други светове.

— Божке, ами да! Тогава си беше бонару забавно! Струва ми се, че са минали години, но… — Тонът на Сен се промени. — О, съжалявам, Еверет Синг.

— За какво?

— За татко ти.

— Ще го намеря — отвърна Еверет.

Не беше само този Лондон, долу в краката му. Бяха и останалите градове като него, всички светове. Имаше превес над всички тях. Враговете му бяха многобройни, бяха потайни, могъщи и умни. И Еверет не се съмняваше, че е видял само частица от онова, което можеха да постигнат, но той разполагаше с нещо, което те нямаха: разполагаше с Инфундибулума, скоковия пистолет и способността да манипулира и двете. Той беше Беглецът по равнините. Чак сега разбра какъв беше този внезапен подтик да се възправи на върха на катедралата „Свети Павел“. Искаше да покаже на Сен нещо вълшебно и вълнуващо, както и на себе си, че не се страхува от височини и опасности, но най-много от всичко искаше да покаже на града — и на целия свят, — че разполага с власт.

— Първо трябва да вземем мама и Виктъри-Роуз. — Беше съвсем ясно и просто. — Помниш ли как ни откриха там, сред ледовете? Всеки път, когато направим скок, всеки път, когато някой отвори Портал на Хайзенберг, когато някой използва скоков пистолет, това оставя следа. Влезли са в следата и са изпратили летателния апарат на въздушна възглавница. Когато Шарлът Вилие стреля в баща ми, това е оставило следа. Не зная как работи скоковият пистолет… но хората, които са го изобретили, знаят. И имам идея къде можем да ги открием. Ще открия тази следа, ще открия и баща си. И отново ще ни събера заедно.

— А после какво? — попита Сен.

— Ще отведа всички ни някъде надалеч, надалеч отвъд дългата ръка на Ордена и никога повече няма да мислим за Инфундибулума или за Порталите на Хайзенберг, или за Множества и Цялости. Ще живеем щастливи до края на дните си в един и само в един свят.

— Да, Еверет Синг, но исках да кажа… ами ние? Какво ще се случи с нас? С кораба, Макхинлит и Шарки, с Ани и мен. Къде ще отидем ние?

Ярката светлина помръкна. Увереността на Еверет се поколеба. Бузите му пламнаха не от студа, а от срам.

— Аз… не зная — произнесе той.

— И ако ми простиш, че отварям дума, но според мен има бижу недостатък в твоя сценарий. Ако всеки скок оставя следа, където и да отидеш, те могат да те последват. Просто дребно наблюдение, нали разбираш…

Беше права. Сен бе поразила гениалния план в най-слабата му точка и планът бе станал на парчета. Слънцето изчезна от най-високата точка на кръста на върха на катедралата. Вече не приличаше на златен. Здрачът бе настъпил и Еверет изпитваше ужасен студ.

— Но те познавам добре, Еверет Синг — каза Сен, сякаш разбираше каква болка е причинила по толкова небрежен начин. — Ще измислиш нещо; и ще бъде поразително.

Само с две изречения Сен отново го бе направила цял. Щеше да измисли нещо. Даде си сметка, че почувстваната увереност в него е била прекомерна. Враговете му бяха могъщи и разполагаха с ресурсите на десет свята зад гърба си. Но той имаше едно преимущество. Орденът — каквото и да бе той, каквито и да бяха плановете или страховете му — можеше да го проследи, но никога не можеше да го изпревари. Еверет винаги щеше да е човекът, който скача пръв. Това бе достатъчно преимущество, за да мислиш по поразяващ начин. Той беше вратарят, който винаги е наясно от коя посока идва топката.

— Е, какво мислиш за моя Лондон? — попита той.

— Мисля, че е вълшебен, Еверет Синг.

— Сен, аз… знаеш как ми даде онази карта таро.

Тя моментално настръхна.

— Какво си направил с нея? Изгуби ли я? Ако си я изгубил…

— Не, не, не, не… — Еверет се потупа по гърдите. — Тук е.

— Близо до сърцето ти. Чудничко.

— Ами… Направих нещо за теб. Ето. Сложи си ги.

Сен се намръщи при вида на слушалките, но си ги сложи.

— Записах ти микс. — Еверет зареди плейлиста. — Не мога да ти го дам наистина, защото не можеш да го слушаш с вашата технология, но, ами просто… — Той натисна бутона за прослушване.

Еверет беше работил с дни по тази задача. Беше добре дошла почивка по време на часовете програмиране и мръзнене, докато Евърнес изключваше все повече от системите си, за да съхранява енергийните си резерви. Математиката и музиката използват сходни части на мозъка, както му бе добре известно. Ричард Файнман, физикът и един от личните герои на Еверет, беше изпълнител на бонго от световна класа. Така че събирането на песните за плейлиста на Сен беше почивка от програмирането, без да му се налага да позволява на тази част от мозъка си да се превръща в буца лед. От онова, което беше чул да бумти из пъбовете на ветровиците по Меър Стрийт или като туптене откъм каютата на Сен — „Не използва чак толкова много електричество, беше се оплакала, а и музиката е право, като въздуха и водата“, — Еверет бе подбрал песни в стила на електро, денс стила от осемдесетте. Електронно, без да е техно. Скриптящи ритъм китари. Малко синт-бас точно в началото на микса. Духови секции, но нищо подобно на саксофонните сола, от които на Еверет му призляваше в 90 процента от срамно обемната колекция от музика от осемдесетте на баща му. Четвъртит ритъм, без да се стига до дум-дум-дум. Никаква следа от бийт като хип-хоп, трип-хоп, дръм енд бейс или грайм. Беше доста бяла музика. В плеъра му имаше музика, която докосваше същите струни. И беше открил, докато дните отминаваха и температурата спадаше, а редовете с код се виеха като змии, че все по-често си мечтае за моментите на внимателен подбор.

Навръх катедралата „Свети Павел“, като лондонски лорд, Еверет наблюдаваше как Сен се усмихва и поклаща глава от ритъма в ушите си. После лицето й се помрачи. Тя извади слушалките. На Еверет му се стори, че вижда сълзи в очите й.

— Ще го слушам по-късно.

— Съжалявам, просто си помислих, че ще ти хареса и…

— О, харесва ми, Еверет Синг, доста. Заради това не мога да го слушам, не и сега. Звучи ми като у дома… но не е, разбираш? Като този град, вълшебен е твоят Лондон, но не е у дома. И като виждам всичко това, и като слушам, си мисля, никога повече няма да го имам отново. Изчезнало е. Попитах те, Еверет Синг, какво ще се случи с нас? Какво се случва с нас? И на мен ли ми се пада да живея щастливо до края на дните си?

Всичко, което оставаше от деня, бе червено зарево по западната линия на света. Еверет стоеше в центъра на паяжина от светлина, улици, автомобилно движение и релсови пътища. След като очертанията на сградите бяха изгубени в задълбочаващия се мрак, а Лондон се бе превърнал в тлеещи кости, вече можеше да е всеки град, навсякъде, на всеки свят. Това вече не бе неговият дом. Със Сен бяха отхвърлени, изгнаници завинаги. Стомахът му се преобърна, усети, че се задавя. Градът в краката му вече не бе негов.

Еверет дръпна обезопасителното въже и накара бръснача да се спусне от мястото, където го бе паркирал, надвиснал над чайките и безочливите гълъби. Затегна каишите около себе си.

— Съжалявам, Сен.

— Виж, не е заради твоята музика…

— Зная, че не е заради нея. Заради всичко е. Ето защо съжалявам.

— Не съжалявай. — Гласът на Сен внезапно се бе ожесточил. Емоцията на метеорологичното време в поведението й, винаги променливо, беше станала бурна. — Ще го преживея. Всички ще го преживеем. Това е нашият начин. Вземаме каквото ни е дадено и го преживяваме по най-добрия начин. Така казва Ани и е права. — Тя посегна и издърпа собствения си бръснач. — Хайде, Еверет Синг. Аз ще съм точно след теб.

Еверет задържа погледа й за един продължителен миг, видя истина в тях, след което дръпна кабела за ускорението и скочи от високия щурц в ясния, студен въздух.

[1] Греда на врата или прозорец; зидан свод. — Б.ред. ↑

11.

Спуснаха се от дълбокия син здрач, за да се приземят на пътеката между викторианските надгробни плочи. Еверет бе обиколил два пъти над зоната за кацане, за да се увери, че наоколо няма хора, които разхождат кучетата си. Те нямаше да вдигнат очи. Никой с куче на каишка не вдигаше очи. Приземи се леко на отъпкания сняг. Сен беше след него. Около тях стояха каменни ангели, с приведени глави, скръстени ръце. С ореоли от сняг.

— Да ги скрием добре.

Завлякоха бръсначите зад параклиса. Снегът бе покрил изхвърлените презервативи, фасовете и иглите, които винаги се трупаха из задните дворове на запуснатите викториански постройки. Някой беше направил усмихнат снежен човек и го бе снабдил със снежна ръка, в която бе боднал празна кутийка от бира.

— Добре — каза Еверет. — Ето го плана. Аз отивам и вземам мама и Виктъри-Роуз. Свързвам се с кораба. По времето, когато ги доведа тук, Евърнес ще е над зоната за изтегляне. — Беше заел израза от Кол ъф дюти: Модърн уорфеър. — Капитанът ни прибира, а аз правя скока далеч оттук. Изчезваме в друга вселена, преди някой да се е усетил. Просто.

— Може ли да кажа нещо? Планът ти е добър, но има един пропуск.

— Какъв?

— Каза, че ти ще отидеш.

— Така казах.

— А аз какво ще правя?

— Оставаш, за да наглеждаш бръсначите.

— Ще имаш нужда от мен.

Еверет преглътна раздразнението си.

— Това е Хакни.

— Това е твоят Хакни.

— Ако в моя Хакни не заковеш нещо за стената, някой ще го открадне.

Сен се намръщи.

— Не ми харесва — изръмжа тя. — Но хубаво — след което, без да каже каквото и да е и без всякакво предупреждение, улови Еверет за раменете и го целуна силно по устните. Тъй като беше с една глава по-ниска от него, трябваше да се повдигне на пръсти, за да го достигне. Преди Еверет да реагира и да успее да осъзнае какво се случва, тя го пусна. — За късмет и любов.

Сен изглеждаше мъничка и изгубена, петънце сивота на снега, сама част от зимата. Тя вдигна ръка за благословия. По устните си Еверет все още усещаше вкуса й — мед, кайсия, странната й мускусна миризма, — докато крачеше надолу по пътя в гробището под костеливите пръсти на клоните на дърветата.

Домът зовеше Еверет. Започна да ходи по-бързо, почти затича. Доста глупаво и несигурно начинание в снега, но краката му познаваха всяко камъче и всяка пукнатина из тези пътеки. Никога не бе изпитвал страх в това гробище. Призраци, вампири, възкръснали мъртъвци — Еверет смяташе тези суеверия за толкова глупави, че дори не си и помисляше за тях. Мъртвите от викторианската епоха спяха дълбоко и много, много непробудно. Бяха добра, спокойна компания. През главния вход, през Хай Стрийт, през железопътния мост, после през откритото общинско пространство и най-сетне на Роудинг Роуд. Можеше да тича по целия път. Пътникът бърза във вечерта — една от картите таро на Сен, изображение на решен на всичко мъж, с бричове и шапка от осемнайсети век, крачещ по пътека, която се извиваше надалеч от погледа. Пътникът бързаше, защото пътешествието му бе отнело по-дълго време, отведе го по-далеч, отколкото някой би могъл да си представи, но домът е близо, много близо. Виждаше се в края на Роудинг Роуд, как застава пред къщата. Щеше ли да позвъни на вратата, или щеше да влезе през задния двор както винаги? Отваряш вратата и просто влизаш. Майка му щеше да припява с грешните думи на някоя песен по радиото. Виктъри-Роуз щеше да вечеря. Как би могъл да им каже? Спрете онова, което вършите, и елате с мен. Вземете си палтата, някакви скъпоценности и дребни, ценни вещи, които могат да се продадат. Не, няма да ти трябват паспорт, телефон и пари. Хайде. Над вас е надвиснала ужасна, ужасна опасност.

Защо им беше дори да помръднат?

Защото се бе върнал. Беше достатъчно. Ще обясня всичко, но сега просто ме последвайте.

Дъхът на Еверет излизаше на големи, топли облаци, докато тичаше по централната алея между покритите със снежни гугли надгробни плочи. След което видя фигурата между себе си и изхода за Стоук Нюингтън Хай Стрийт и спря. Беше малко повече от тъмен силует на жълтия фон на уличните светлини, но размерите, очертанията, стойката, дрехите — всичко във фигурата предупреждаваше: Започни да се страхуваш. Сянката излезе в едно езеро от светлина от охранителните прожектори, които Съветът на община „Хакни“ беше инсталирал. Еверет мигновено разбра всичко.

— Не — прошепна той.

Обърна се, побягна. Само след няколко стъпки извика от болка и вдигна ръка към лявото си рамо. Нещо го бе ужилило като стършел. Подуши изгоряла тъкан, горяща плът. Без да спира, Еверет хвърли поглед през рамо. Другото му „аз“, врагът, анти-Еверет го следваше спокойно, преднамерено по алеята. Насочи към него пръста си като пистолет. Еверет се хвърли и претърколи по чист инстинкт. Снегът не омекоти падането. Снегът крие в себе си твърди неща и остри ръбове. Той изкрещя, когато ребрата му се блъснаха силно в една строшена надгробна плоча. Видя как в мрака премигна нишка червена светлина. Когато види лазер, синът на един физик веднага го разпознава. Лъчът се поколеба, след което проряза в негова посока като острието на меч. Еверет се претърколи в безопасност зад постамента на един викториански погребален ангел. По алеята се посипаха отломки от клони, прецизно изрязани. Първият лъч го бе ранил леко. Ако го беше уцелил чисто, щеше да прогори дупка право през него и да го среже на две.

Лазерите не можеха да прерязват камък. Или могат? Еверет взе решение да не се размотава наоколо, за да види резултатите от този експеримент. Запълзя в коварния сняг, като опитваше да се изправи. Хълбокът го болеше. Сигурно имаше страхотна синина. Надяваше се това да е всичко. Давай. Давай. Дръж главата ниско под височината на надгробните плочи, ако искаш въобще да я задържиш.

— Виждам те!

Собственият му глас, викаше го. Подиграваше му се. Неговият глас. На кой свят бяха открили този друг Еверет? Какво му бяха казали, какво му бяха обещали? Какво му бяха сторили?

Еверет се хвърли напред приведен, докато измъченият въздух пищеше зад него. Нещо премина над главата му. Бял взрив. Експлозията му изкара въздуха, оглуши го и го накара да залитне несигурно. Каменните отломки разкъсаха едната страна на балтийското му яке. Ангелът бе натрошен и пушеше. От него бяха останали само краката — с пръсти, заровени в снега.

Давай. Давай.

Лазери като ветрило в небето. Клонките се сипеха около Еверет като водопад сред бляскащ сняг. Той вдигна ръце, за да се предпази от хвърчащи камъчета, и продължи да тича.

— Мога да изравня всичко наоколо със земята — чу се гласът.

Мисли. Мисли. Ще те спаси единствено мисленето. Нищо друго. Той е аз. Всичко, което аз знам, му е известно. И всичко, което той знае, е известно на мен. Това е преимущество. Малко. Единственото. Еверет знаеше, че никога няма да надвие в битка двойника си. Трябваше да неутрализира тези оръжия, да го изкара на улицата, на публично място, където не можеше да ги използва открито. Той затича навътре между дърветата, като се пързаляше от надгробна плоча на надгробна плоча, поемайки по дългия, заобиколен път към главния вход, осветлението и задръстването по Стоук Нюингтън Хай Стрийт.

Покрай него профучаха ракети. Еверет залегна зад един мавзолей. През желязната решетка, която защитаваше мъртвите викторианци, видя как една линия от експлозии осветява нощта. Дърветата горяха. Надгробните камъни падаха като домино.

— Няма да стане — извика анти-Еверет.

Еверет видя как врагът му напредва през яркия пушек и мъглата. Онова, което помислиш, си помисля и той. Какво иска? Иска Инфундибулума. Това означава, че не може да ме убие. Не може да си позволи риска да увреди Доктор Квантум. Не знае дали е у мен. Това е неговата неизгодна позиция и моето преимущество. Но имам и друго. Не му е известно, че не съм сам.

Бавно, тихо, Еверет пропълзя настрани от мавзолея.

При първата експлозия Сен извика. След това видя как червените лъчи блещукат над върховете на дърветата и чу как дървото се нацепва и пада. Тя помръдна и подскочи в нервно безсилие. Това гласът на Еверет ли беше? Какво викаше? Когато дърветата избухнаха в отблясъци, а светлият дим се надигна към небето, вече не можеше да стои на едно място. Тя се плъзна в амуницията на бръснача и я затегна. Индикаторът за наличната мощност бе замръзнал на 20 процента. Достатъчно за полет и за сражение. Едно последно нещо, преди да дръпне кабела за ускорението. Сен свали ципа на екипировката си за оцеляване в балтийски условия и извади картите таро „Евърнес“. Целуна тестето, след което с добре усвоена лекота го разцепи с една ръка и обърна най-горната карта. Двама рицари — единият в черна, а другият в бяла броня, се бяха изправили един срещу друг с щитове и зъбати боздугани. Бъди ми враг.

Най-страшният враг, последният, срещу когото ще се изправиш, си самият ти.

Чак тогава увеличи мощността, натисна напред лоста за управление и започна да се издига вретеновидно над кулата от червени тухли на параклиса в Гробищния парк „Абни“. Вече над върховете на дърветата, успя да се ориентира по-добре къде се разиграва битката. Там долу беше тъмно, плътно обрасло с дървета, сред които се подаваха зъбите на надгробни паметници. Никакъв проблем. И в по-лоши условия беше управлявала въздушен кораб, дълъг двеста метра. Между дърветата пронизваха лазери. Сен дръпна лоста за управление и бръсначът се гмурна към облака от нажежена от лазери пара.

— Еверет! — той стоеше на кръстопътя на две алеи. Сен застави бръснача да увисне във въздуха. — Добре ли си?

Но защо стоеше на открито? Защо наоколо му нямаше разрушения? Защо носеше различни дрехи? Защо беше без яке, а ръкавите му навити посред зима?

Имаше нещо нередно тук. Много, много нередно. Сен зави остро надясно, точно когато Еверет се прицели в нея. Дясната му ръка се разтвори. От нея изригна огън. С една ръка Сен улови дръжката на моновлакното. В забавеното време на абсолютната криза препускащите й мисли заповядаха: Намери оръжие. И: Измъквай се. Тя направи оценка на ситуацията в частта от секундата преди ракетата да порази целта. Сен удари закопчалката на сбруята и пропадна към склона на една високо натрупана купчина сняг, а бръсначът експлодира.

Дано вътре не се крие нещо…

Твърдо.

Нищо не можеше да е по-болезнено. В купчината сняг трябваше да има бордюр или постамент. Но се налагаше да се раздвижи. И то бързо. Сен се надигна леко. Ракетата не беше уцелила бръснача в идеалния център. Левите перки бяха извадени от строя; останалите две го бяха изпратили в полудяла смъртоносна спирала. Еверет — не, другият Еверет, белият рицар срещу черния, който беше нейният Еверет — проследи как разбитата летателна машина се устреми към грозд от кръстове. За момент гърбът му беше обърнат към нея. Като стисна зъби от болката в хълбока, Сен отключи моновлакното и замахна с него като с камшик.

При този звук от раздвижване другият Еверет се завъртя вихрено. Около него се посипаха клони, прерязани от влакното. Сен отново замахна, преди другият Еверет, не-Еверет, да е успял да завърти някое от своите странни и плашещи оръжия срещу нея. Една спретната редичка от брезови фиданки, посадени покрай алеята, бяха уцелени и рухнаха на земята от два метра височина. Телеграфен стълб се свлече, срязан на части, а една трета от него остана да виси на жиците. Сен нави обратно влакното и го завъртя над глава. Клоните в непосредствения й радиус започнаха да падат. Не-Еверет се приведе под въртящата се смъртоносна нишка. Насочи пръст. Сен се хвърли зад един надгробен камък. Лазерът изцвъртя в заснежената гора. Тя надникна и отново запрати шибващо влакното към не-Еверет. Беше бърз, също толкова бърз и пъргав като нейния Еверет, нейния черен рицар. Видя как ръцете на не-Еверет се разтварят. Сен се хвърли зад ново укритие, докато ракетата взривяваше надгробния камък на парчета.

— Еверет Синг! — извика тя. — Еверет Синг! Какво вечеря на Коледа?

Еверет видя как бръсначът блесна между дърветата като мраморен ангел, възкръснал от гробницата си. След което проследи мигновената жълта резка на ракетната опашка и чу експлозията. Останките на бръснача влязоха в свредел и завиха полудяло, преди да се разбият в надгробните камъни. Почти извика. Почти скочи, за да се втурне да помогне. Почти. Еверет с усилие на волята не надигна глава. Заповяда на ужасяващо силния шок в стомаха и на страха в сърцето си да останат там. Не се надигай, дръж се ниско. Беше забелязал нещо да пада от бръснача в мига преди взрива. Беше я видял. Трябваше да е тя. Сен беше добре; трябваше да е добре. Така че отново снижи глава и надникна през ръждивите железни пречки на мавзолея, като се надяваше да види някъде момичето, макар да бе почти сигурен, че никой не можеше да преживее такова падане.

А после видя как се посипаха клони. Видя падащите фиданки и свлечения телеграфен стълб, който подскачаше на жиците си. Видя как лазерите блещукат в натрупания сняг. Проблясък и усещането за удряща целта си ракета. Еверет запрехвърля числата наум, като оценяваше приблизително размер, вместимост и капацитет, опитвайки да пресметне колко ракети оставаха на анти-Еверет. Точно тогава гласът й извика името му два пъти и попита: Какво вечеря на Коледа?

Докато все още се страхуваше, че може да е мъртва, не бе почувствал сълзи в очите си, но когато разбра със сигурност, че е оживяла, се появиха. Еверет ги избърса с ръкава на дебелото яке. Преглътна два пъти, преди да каже нещо. Не искаше Сен да долови сълзите в гласа му.

— Фазан! — викна в отговор.

Гласът му и така бе задавен от емоцията. Помисли си: Умно, умно момиче! Един въпрос ти казва, че съм жив, че съм истинският и къде съм.

— Фазан макхани, ориз с шафран и топли питки!

А после затича приклекнал. Претърколи се, за да избегне ракетата, която отнесе мавзолея, зад който само допреди миг се криеше. Поредната прахосана ракета, отбеляза.

— Въоръжена съм! — извика Сен.

Еверет чу как дърветата се чупят и разбиват, след което нов ракетен взрив. И още една. Той вдигна все още топлите парчета от някакъв надгробен камък, затича се и ги хвърли колкото можа по-силно към мястото, където според изчисленията му се намираше неговият враг. Лазерите прорязаха през шубраците. Един млад чемшир пламна, а Еверет, потърсил укритие зад надгробната плоча на някакъв захарен магнат, чу как в ледения въздух шибна камшик. Сен сигурно бе спасила режещото моновлакно от бръснача. Това си беше страховито оръжие. И очевидно имаше ясна представа как да го употреби най-добре. Лазерите се размахаха полудяло. Еверет принуждаваше анти-Еверет също да търси укритие. Ситуацията беше патова, но нямаше да се проточи много. Експлозии, престрелка в Гробищния парк „Абни“; накрая полицията щеше да се появи, ако вече не бяха на път. Това може би устройва идеално анти-Еверет, помисли си Еверет. Имаше пълното основание да подозира, че анти-Еверет е бил привлечен от самата Шарлът Вилие. Ако той и Сен попаднеха в ръцете на полицията, Шарлът Вилие щеше да задейства политическите връзки на Ордена, точно както бе постъпила по време на полицейското разследване около отвличането на баща му. Еверет трябваше да ги измъкне от там по възможно най-бързия начин.

След което, приклекнал зад каменната надгробна плоча, нагазил до глезените в снега, най-после осъзна какво трябва да бъде сторено. Беше просто. Беше гениално. Изискваше единствено способността човек да вижда случващото се по нов начин и изискваше математика. Той извади телефона си и го включи. Имаше отлично покритие. Когато Теджендра му бе дал Доктор Квантум, второто, което Еверет направи, бе да го синхронизира с телефона си. Първото беше да го отнесе при Райън, за да се похвали.

— Виж, това означава, че мога да го управлявам от разстояние с телефона си — беше обяснил.

— Дошъл си чак дотук, за да те гледам как програмираш в свободното си време? — беше се учудил Райън. — Дори и за откачалка със сходни интереси това е невероятно скучно.

Не и сега, Райън Спинети. Пет почуквания му дадоха контрол върху Доктор Квантум, който беше на мостика на въздушния кораб, увиснал над „Уайт Харт Лейн“. Беше използвал същия процес, за да събере плейлиста за Сен — колко неловко беше пък това? Сега следваше трудната част, когато се изискваше да помисли внимателно — време, с което не разполагаше. Трябваше да отвори Инфундибулума и да получи достъп до базата му от данни със скокови точки през бавната, скъпа, силно ограничена телефонна връзка. Крайната точка до „Уайт Харт Лейн“ все още се намираше в паметта на Скоковия контролер. От нея можеше да пресметне скоковата точка за настоящото си местонахождение. Еверет отвори GPS-а. Изяждаше батерията мигновено.

Всеки Портал на Хайзенберг се отваряше и в двете посоки. Когато отвори портала към улицата на З_2, един захвърлен вестник бе долетял по вятъра от онзи Лондон. Водата бе нахлула като след порой от наводнения град на З_8. И нямаше нужда Порталът на Хайзенберг да бъде достатъчно голям, за да изпратиш през него въздушен кораб. Можеше да е голям точно толкова, колкото да преминат двама души. Все пак трябваше да е изключително точно фиксиран, за да не се озове на десет метра във въздуха или заровен на три четвърти в земята заедно с мъртвите викторианци. И фиксирането на разположението на портала щеше да е сложна работа, като се има предвид, че на Еверет му се налагаше да го направи, докато отбягва злия си брат близнак киборг с лазерни ръце и ракетно въоръжение от паралелна вселена.

Калкулациите на Еверет бяха прекъснати от внезапната тишина в гробището. Той вдигна очи. Прекалено тихо е, помисли си и изведнъж изпита боязън от възможността да бъде издебнат и атакуван изненадващо.

Вратарски рефлекси. Лазерът прокара изгаряща линия през бузата на Еверет, докато се хвърляше встрани от тъмната сянка, която изскочи пред черните дървета. Заболя. Заболя ужасно. Потърси прикритие зад един надгробен паметник, като гребна шепа сняг, за да успокои пламналата си лява буза.

Същите вратарски рефлекси спасиха и анти-Еверет. Може и да бе припяващият звук от влакното или просто почувства движението на въздуха с кожата си. И на него му се наложи да се хвърли на земята, когато моновлакното на Сен шибна като камшик, за да пререже ръката и половината крило на един от каменните ангели. Главата на ангела съвсем бавно клюмна напред и падна. Сен отново шибна с камшика. Десет сантиметра от една надгробна плоча, зад която анти-Еверет бе потърсил спасение, бяха отнесени. Еверет видя нечия фигура в оранжев авиаторски костюм да притичва до новото си укритие, точно когато анти-Еверет изскочи, когато ръката му се разтвори и накара малкото молещо се херувимче, зад което Сен се криеше, да избухне.

— Сен!

— Еверет Синг!

— Прикривай ме.

— Аз ще му спипам лили гозбата, Еверет Синг.

Еверет притисна силно гръб към студения камък и се върна към телефона си. Бузата го болеше. Такава болка не бе изпитвал никога досега. Щеше да му остане белег. Истинско изгаряне от лазер, а не като измисленото, което Теджендра твърдеше, че е получил. Това завинаги щеше да го бележи като по-различен от неговия двойник.

Чу шибване на камшик и ракетна стрелба. С колко от тези разполагаше анти-Еверет? Всеки взрив обаче бе следван от камшичен удар. Еверет не знаеше какво би направил, ако не чуе ултразвуковото шибване на моновлакното. Не се опитвай да разбереш, помисли си той. Свърши твоята част от работата. Свърши онова, което само ти можеш да направиш.

Зареди софтуера Матика и вече въвеждаше GPS координатите си, когато… Изходен резултат… Изходен резултат… Изходен резултат… Чертичките за силата на сигнала се поколебаха и изчезнаха.

— Не! — изкрещя Еверет Синг.

Лазерите превърнаха клоните над него в подпалки. Той присви рамене срещу дъжда от димящо дърво. Отново пълни чертички. Изходен резултат: код за крайната цел на портален скок. Той излезе от Матика. Толкова бавно, бавно, бавно. И отвори Скоковия контролер. Входна, изходна точка, диаметър на апертурата. Въведе три метра. Продължителност. Пръстите му се поколебаха. На какво разстояние беше Сен?

— Сен!

— Оми!

Нощта се освети от отблясъци. Беше ли останало нещо от Гробищния парк „Абни“? Но вече знаеше къде е тя. Еверет настрои продължителността на десет секунди.

— Сен, бялата светлина.

— Кое?

Еверет натисна бутона Скок. Бялата светлина огря всеки ангел и всяко херувимче в гробището. Той надникна над ръба на надгробната плоча. Порталът на Хайзенберг беше диск от ослепителна светлина сред разтрошените паметници и мавзолеи. Видя Сен, размазано оранжево петно, трудна за разпознаване в отблясъка. Беше ли преминала? Нямаше време. Еверет напусна укритието си и се хвърли към Портала. С периферното си зрение забеляза как врагът му също излиза иззад осакатения каменен ангел, с вдигнати ръце, сочещи пръсти. Еверет се гмурна в светлината…

… и се удари силно в палубата на Евърнес. Претърколи се. Лазерната светлина прогори една дъга през далечната стена. След това Порталът на Хайзенберг се затвори в график. Еверет спря рязко в комуникационната станция на Шарки. Самият Шарки беше на крака и вече носеше пожарогасителя към горящата линия, която лазерът на анти-Еверет бе пирографирал в обшивката на стената. Един монитор се олюляваше и разпращаше фонтан от искри, след като подвижното му рамо бе отрязано.

— „Нашият свет и красив дом, гдето бащите ни Те славословеха, биде изгорен с огън“ — заяви Шарки, като удавяше пламъците в пяна.

Капитан Анастейзия бе на колене до него. Очите й бяха разширени от загриженост. Ръцете й бяха силни и меки, и знаеха къде боли.

— Сен, медицинското сандъче.

— Няма време! — Еверет примижа от болката в ребрата, гърдите, бузата. Жив си, ето какво ти казва всичко това. — Могат да ни проследят!

Капитан Анастейзия се намръщи. Еверет настоя:

— Всеки път, когато предприемаме скок, оставяме следа. Скочихме директно дотук от „Абни“. — Никой ли не го разбираше? В шок ли бяха изпаднали всички, или просто бяха глупави? — Трябва да преместим кораба!

Мостикът се изпълни с бяла светлина. Един греещ диск увисна на около трийсет сантиметра от палубата, точно пред големия наблюдателен прозорец. Шарки пусна пожарогасителя и насочи натам пушките от шлифера си.

— Сен! — извика капитан Анастейзия. — Пълен назад! — Ръцете на Сен вече бяха на контролните лостове.

Белият диск се проясни. Екипажът на кораба гледаше през кръгъл прозорец право в мрачна камера с каменни стени. Порталът бе обкръжен от бюра, осветени в премигващо синкаво от компютърни монитори. Отряд от мъже и жени в черно, носещи меки черни кепета, стояха с вдигнати оръжия в основата на метална рампа. Зад тях се виждаха добре познати на екипажа на Евърнес фигури: Пол Маккейб, опърпан, в зле ушит костюм, и Шарлът Вилие, смъртоносна и облечена стилно, с убийствен грим.

— Елате ми, доркас! — изкрещя Сен и налегна с цялата си малка тежест лостовете за ускорението. — Елате ми, доли полони!

Бавно, съвсем бавно Евърнес се задвижи. Двеста метра нанокарбонов корпус, товарни отсеци, акумулатори и баласт трябваше да наберат инерция. Бавно, съвсем бавно отвореният скоков портал започна да се измества към големия прозорец. Обратното, помисли си Еверет. Порталът остава на място. Корабът се отмества от него. Всичко е относителност. Шарлът Вилие осъзна какво прави Евърнес. Еверет я чу да издава остра заповед. Войниците се поколебаха. Колебанието им струва ценно време. Скоковият портал премина през големия прозорец и увисна насред въздуха. Командирът на отряда, блондинка, която Еверет разпозна от предишната си среща с частната армия на Портален свят 10, осъзна грешката и се хвърли нагоре по рампата до самия край на портала. За момент Еверет си помисли, че тя може да направи опит да скочи, след което корабът се отдели напълно от портала. Независимо от това Сен натискаше лостовете за ускорението, а Евърнес се оттегляше сантиметър по сантиметър от отворения портал на Хайзенберг. От гледна точка на Еверет изглеждаха като група войници, стоящи във въздуха, обкръжени от ярка светлина.

— Трябва да направим скок — каза той.

— Не си в състояние — каза капитан Анастейзия.

— Не разбирате! — извика Еверет, преди да си спомни за погледа в очите на капитана, за тона на гласа й последния път, когато се бе опълчил на властта й на собствения й мостик. — Мадам, с цялото ми уважение, трябва да направим скок на Хайзенберг. Изпратили са някой при майка ми и сестра ми. Изпратили са агент.

— Него — каза Сен. — Той е. От друга равнина. Него. Еверет. Но… жужиран. И си имаше стрелящи неща.

— Трябва да скочим надалеч оттук.

Еверет се застави да стане от пода въпреки болката до кости. Капитан Анастейзия сложи ръка на гърдите му.

— Къде ще откарате кораба ми, мистър Синг?

Еверет едва не отблъсна задържащата го ръка. Капитан Анастейзия долови напрежението, което нарастваше в него, и очите й се разшириха. Еверет си припомни думите на Макхинлит, че е учила френски бойни изкуства при майсторите в Марсилия. В тази вселена французите си нямаха национално бойно изкуство.

— Помните ли, когато бяхме приклещени между Шарлът Вилие и Кралски дъб? — На сто метра пред носа Порталът на Хайзенберг се превърна в плътно бял диск, смали се до ослепителна бяла точка и изчезна в ясния нощен въздух. Капитан Анастейзия не помръдваше. — Помните ли? — попита отново Еверет. — Зачудих се дали по същия начин, по който Шарлът Вилие може да отвори портал на самия мостик… защото винаги оставяме следа там, откъдето сме минали… не е възможно скоковият пистолет също да оставя следа, спомен за порталите, които отваря? И един от тези портали, точно един от тях, ще се отвори там, където е баща ми. — Еверет стоеше с мъка на краката си. Болеше го, по-лошо от всякога досега, дори след най-грубите футболни срещи, когато от противниковия отбор подритваха вратаря, докато реферът не гледа. Имаше чувството, че се връща от война. Което си беше самата истина. Все още водеше война. Винаги щеше да е на война, той и всеки, когото познаваше, когото обичаше, хората, в чийто живот се появяваше. Преди петнайсет дни Теджендра бе отвлечен точно пред Института за съвременно изкуство, само петнайсет дни, а Еверет бе уморен, толкова, толкова уморен. Какво беше казала Сен, когато капитан Анастейзия обърна нейната карта Пътникът бърза във вечерта? Чака ме дълъг път, преди да отпусна глава за сън? — Не мога да го направя. Макхинлит също. Трябва да върна скоковия пистолет обратно на мястото, където е направен.

— И къде е то, мистър Синг?

— Трябва да идва от някой от деветте свята на Множеството. — Капитан Анастейзия кимна. — Не съм сигурен. — Капитан Анастейзия повдигна вежда. — Мисля… вярвам… вярвам напълно и абсолютно, че идва от равнината, която вие наричате З_1.

Шок: не се случи така, че всички да възкликнат едновременно или да се отдръпнат ужасено с вдигнати ръце; шокът е нещо, което усещаш като електричество, което подушваш като промяна във времето. Шокът е химия.

— З_1 е под ембарго, мистър Синг — обясни капитан Анастейзия. — Напълно, абсолютно.

— Трябва да отидем там.

— От таласъмите и страховете, и ужасите на нощите ни, ще ни опази Той и неговата доркас — каза Сен. Стискаше здраво картите таро „Евърнес“ в ръка.

В същия момент се обади и Шарки:

— „Ще пратя върху вас и глад и люти зверове, които ще те обезчадят; мор и кръв ще преминат през тебе; и ще нанеса меч върху тебе.“

— Преди петнайсет години всички пътувания между равнините до З_1 бяха прекратени — каза капитан Анастейзия. — Порталите на Хайзенберг бяха запечатани. Никой не знае защо. Но бих рискувала с предположението, че трябва да е истински ужасно, за да наложат карантина на цял свят. А ти предлагаш да отведеш моя кораб, моя екипаж и моята дъщеря там.

— Да — произнесе Еверет Синг.

Друг отговор нямаше. Беше отправил толкова молби към капитан Анастейзия и нейния кораб, толкова пъти бе настоявал и ги бе излагал на опасност, и все така не виждаше края на всичко това. Но докато си го помисляше, вече бе наясно, че тя е стигнала до същото заключение, че единственият начин всичко да свърши е да се отиде докрай, където и да бе този край.

— Е, знам само, че не можем да останем още дълго в този свят — каза капитанът. — Мистър Синг, отведете ни оттук. — Тя откри един неповреден микрофон: — Мистър Макхинлит, насочете мощностите ни към скоковия портал. Когато прецените, мистър Синг.

Еверет отвори Инфундибулума. Беше лесна работа да открие точката в З_1, която отговаряше на същата позиция над футболното игрище „Уайт Харт Лейн“. Завлачи я в Скоковия контролер. Таблото светна в зелено. Той натисна бутона.

Вуум и Еверет Синг бе изчезнал.

12.

Тишина из улиците на Лондон. Над Клаптън Комън и Парк Манър се чуваше единствено как гарваните си отправят обиди. От Уингейт Естейт се разнасяше писъкът на враждуващи котки, висок като пистолетни изстрели в неподвижния въздух. Гълъбите гукаха. В далечината виеха кучета и в гласовете им се долавяше вълче минало. Никакви ритмични звуци от басовите колони на тунинговани автомобили по Стърлинг Уей, никакъв рев от кацащи реактивни самолети по посока Хийтроу и Силвъртаун. Утринното небе бе ясно, твърдо синьо, чист януари. Не го бе надраскала и една самолетна следа. Нищо не помръдваше — във въздуха, по цялата Земя.

Сен завъртя месинговия тракбол и изпрати малкия наблюдателен дрон надолу по Стамфорд Хил. Будлеята растеше на воля из канавките и плоските покриви на гори от оголели клони, клечки и сухи кафяви туфи от миналогодишни пурпурни цветя. Тревата растеше нагъсто из пукнатините по бордюрите и тротоарите. Дървесни корени бяха надигнали плочите. Отломки от рухнали витрини се търкаляха по улицата: парчета от пластмасови реклами, купчини счупено стъкло. Избитите прозорци на магазините изглеждаха като кухите орбити на черепи. Встрани по пътя стояха няколко изоставени автомобила. Прозорците им бяха станали на сол. Тапицерията им беше позеленяла и по нея никнеха мъх и бурени.

Сен извика тихичко и накара дрона да увисне във въздуха. Всички видяха какво я бе накарало да го спре — блед крайник. Тя обърна камерите. Кукла, лежаща като жертва на убийство на улицата, с една протегната ръка. Пластмасовите й коси бяха сплъстени от стихиите. Очите й бяха най-лошото: черна празнота.

Някога са те обичали, помисли си Еверет.

От равнина до равнина, от свят до свят, от точка до точка. Евърнес се появи на същите географски координати, откъдето и бе напуснал света на Еверет: на сто метра височина над „Уайт Харт Лейн“. Двата стадиона едва ли можеха да се различават повече. Покривът на този беше хлътнал и на места рухнал. Една от прожекторните кули бе съборена. Игрището приличаше на джунгла от бурени, храсти и задушаваща будлея, през която едва можеха да се видят остатъци от бяла маркировка. Мрежите на вратите бяха разнищени. На напречните греди бяха накацали гарвани. Мъртъв стадион в мъртъв град.

— Лондон, обади се, Лондон, обади се — повтаряше отново и отново Шарки, притиснал едната слушалка към ухото си. — „Тогава рекох: Господи, докога? И Той отговори: Докато запустеят градовете, та да няма жител, и къщите, та да няма човек, и страната да запустее съвсем.“

Капитан Анастейзия приближи до големия прозорец. Беше скръстила ръце зад гърба си и от известно време се взираше в пустошта. Празни улици, празни коли и празни къщи. Празен град.

— Утре — заповяда тя. — Никой няма да ни потърси тук, така че да използваме момента да поспим. Според мен ще ни е от полза. По каюти и хамаци. Утре ще разгадаваме загадки.

Еверет вися в хамака си в продължение на дълги, безсънни часове. Толкова много, прекалено много. Толкова много светове, толкова много бягане и сражения. Главата му се въртеше: друго негово „аз“. Двойник. Отражение. Кукувиче в гнездото му. От всичко, което бе сторила досега Шарлът Вилие, това бе най-неприятното и най-безмилостното. Не се съмняваше, че ще намери баща си, там някъде из Целостта на световете. Но да вземе друго негово „аз“ и да го превърне в… какво? Кибернетична машина за убийства? И като си помислеше, че това нещо е отседнало в дома му, че спи в леглото му, живее с майка му и с Виктъри-Роуз…

Никой не може да спи в мъртъв град. Тишината бе по-оглушителна от който и да е уличен трафик или буря.

На сутринта Еверет забърка последните яйца за закуска. Екипажът ги изяде с апетит на мостика, докато наблюдаваха за признаци на живот в мъртвия град и се надяваха на отговори на мистерията какво го е убило.

— Капитане — обади се Шарки и интонацията му накара Еверет да откъсне очи от изгледа през прозореца. Вилицата направи пауза на половината път към устата му. — Камерите на кърмата. — Шарки превключи образа на мониторите.

Всички придърпаха увеличителни стъкла върху миниатюрните дисплеи. Еверет почувства как стомахът му замръзна в миг на подлудяващ страх, страха от това да видиш нещо толкова различно, толкова странно, толкова нередно, че умът е неспособен да го обработи и единственото безопасно нещо е да изпиташ страх.

Евърнес лежеше над „Уайт Харт Лейн“ като стрелката на компас. Носът му сочеше на север, а опашката на юг. На юг, зад тях, се простираше Лейтън, а отвъд него Кучешкият остров. В света на Еверет Кучешкият остров сам по себе си бе цял град, заедно с небостъргачите, корпоративните центрове и бизнес парковете. Беше прелетял оттам със Сен. Онова бе светът на Еверет.

В този свят Кучешкият остров бе превзет от огромна кула, черна като петрол. Еверет бе виждал снимки на „Бурдж Халифа“ в Дубай, най-високата сграда в неговия свят. Това нещо — повече острие, отколкото кула — беше пет, шест пъти по-високо от Кулата на Халифа. Трудно беше да се прецени колко точно е високо; стесняваше се до добре наточен връх. Беше като нож, излизащ от сърцето на доковете. Пронизваше небето. На максимална разделителна способност повърхността му сякаш се движеше и улавяше светлината като течност в движение. Ограждаше го мрачен ореол. Всичко в него бе нередно: височината му, остротата, геометрията. Еверет разбра — всички на мостика разбраха по силата на чистия инстинкт, — че нещото, което се надигаше от тъмното сърце на Доклендс, е причината за изоставения Лондон.

— Обърни ни, Сен.

Сен завъртя бавно Евърнес около центъра му на тежестта.

— Мистър Макхинлит, пуснете дрона.

Камерата се отдалечи от изоставената кукла. Сен накара дрона да се издигне бързо, след което прелетяха покрай задушените от бурени комини на Хакни Даунс и мъртвия Долстън. Домът ми е там долу, помисли си Еверет. От канавките растяха храсти, на тавана гнездяха гълъби, всички прозорци бяха натрошени, а килимите бяха подгизнали от дъжда. Спомни си колко ужасно изглеждаше истинският му дом в нощта, когато се прибра от срещата с Колет Харт и откри вратата разбита и всичко в къщата преобърнато. Вече знаеше кой го е сторил и знаеше какво е търсила.

Дронът продължи полета си нататък и се насочи към тъмния шпил. Сега Еверет започна да вижда малките разлики, скрити от големите разлики, които правеха този свят напълно различен от неговия. Онези автомобилни скелети: бяха източени, ниски и аеродинамични като колите от футуристичните научнофантастични филми. Къде бяха електропроводите, телефонните стълбове, мачтите на мобилните оператори? Колкото повече приближаваше дронът към Доклендс, толкова по-често се появяваше и модерна архитектура сред по-старите сгради. Сградите бяха с формата на облаци или на онези странни прозрачни същества на дъното на морето, или на цветя и семена, изплетени от паяжина и стъкло. И те бяха също толкова изоставени, колкото старите сгради от бетон и стомана, с напълно изпочупени стъклени стени, така че единственото останало от тях бяха красивите скелети. Еверет виждаше под руините, че това е бил високотехнологичен свят, далеч по-напреднал от собствения му. И нещо го беше унищожило.

— Къде са всички хора? — попита Сен.

Дронът се спусна ниско над старите докове и кейове на Кучешкия остров. Нямаше постройки, нито пътища, никакви конферентни центрове, хотели, ресторанти или спортни клубове. Всяка открита повърхност бе покрита с нещо, което наподобяваше масленочерна течаща лава, езици, гребени и перки на нещо тъмно и наполовина втечнено. Подобно на лавата, беше в движение. Потоците и езиците капеха и се разпространяваха, сливаха се, оформяха нови, краткотрайни форми и шарки, които съществуваха само толкова, колкото отново да се разпаднат в тъмнината. Балони, гръбнаци, кубове, деликатни триизмерни перки, десени, водовъртежи и спирали, неща, които приличаха на цветя или на въртящи се зъбчати колела, миниатюрни градове. Сен приближи дрона; камерата приближи изображението. Еверет видя, че повърхността на чернотата вреше от движение, че шарките, които изплуваха и се потапяха, бяха съставени от по-малки, подобни шарки, че всичко бръмчеше като рояк насекоми. Малки насекомоподобни движения, шарки, направени от подобни, по-малки шарки. Това бяха фрактали, като онези в Множеството на Манделброт, от които бе сънувал кошмари, че пропада завинаги през безкрайни математически уравнения.

Мислеше си, че и преди се е страхувал. Вече знаеше какво е истински страх.

Сен оттегли и издигна дрона. Полетя право към тъмната кула. Сега мрачният, опушен ореол, който заобикаляше острия шпил, дойде на фокус. Птици. Бяха черни птици. Но птици, които се сблъскваха една в друга, сливаха се и се разделяха отново на две птици, или дузина по-малки птици, или птиците се сливаха в едно голямо летящо нещо, което никак не приличаше на птица. Птици с повече от две крила или птици с въртящи се вертолетни перки вместо крила. Птици, които правеха неща, които не можеше да стори никоя друга птица. Рееха се като скорци около дрона, стрелкаха се, пикираха около него, докато Сен внимателно го насочваше все по-навътре.

Повърхността на кулата дойде на фокус. Лица. Беше направена от човешки лица. Вградени в черната, бръмчаща повърхност на кулата. Лица на мъже и жени, млади и стари, деца, бебета, милиони. Чертите им бяха разкривени, а устите — разтворени в безкраен писък. Микрофоните на дрона бяха малки и с минимална функционалност, но бяха достатъчно чувствителни, за да позволят на този всеобхватен писък от милиони гласове да изпълни мостика на Евърнес. Проникваше в душата на всеки. Еверет беше сигурен, че никога няма да чуе нещо по-ужасно.

— Ето къде са отишли всички хора — каза той.

Капитан Анастейзия приближи до комуникационната конзола на Шарки и прекъсна връзката. Мълчанието бе като секната болка, но Еверет знаеше, че част от него никога няма да престане да чува онзи безкраен вой, който се простираше над мъртвия Лондон.

— „А чадата на царството ще бъдат изхвърлени във външната тъмнина; там ще бъде плач и скърцане със зъби“ — каза Шарки. Гласът му бе нисък, мек и препълнен с боязън от Бог, или нещо по-лошо от Бог.

— Мис Сикссмит, върнете дрона и задействайте пропелерите — нареди капитан Анастейзия. — Искам веднага да напуснем това потискащо място.

13.

Той се пробуди разтреперено и с вик. Огнени сънища, ракетни сънища, лазерни сънища. Експлодиращи гробове, от които във въздуха се разлитаха пламтящи кости. Ангели, пропадащи с пъклени крила. Горящи дървета.

Това не беше сън. Бяха спомени.

— Еверет? — Почукване на вратата. Тъкмо това го бе събудило, почукването, името.

— Минутка.

Еверет М опита да разплете съня от спомена. Сражение. Имаше сражение, в гробище. Под ноктите му имаше пръст, гробищна пръст. Сред надгробните плочи и дърветата той се бе сражавал със своя враг, своето копие. Еверет Синг. Споменът го връхлетя изведнъж. Бяха избягали благодарение на някаква хитрина с Портала на Хайзенберг, който бяха откраднали. Божичко, беше студено. Да не би отоплението да беше повредено? Еверет сложи ръка на радиатора и я отдръпна със стреснат вик. Беше усилен докрай. Измръзнал и прегладнял. Изпитваше страхотен глад. Изяде цяла кутия зърнена закуска, след като се върна от битката в „Абни“, но дори не беше започнала да го засища. А душът, за да се отърве от мръсотията и дима, изгнилите листа и кръвта от летящите каменни парчета, които го бяха уцелили, дори не успя да се докосне до ледовете в сърцето му.

Вратата се открехна. Главата на Лора надникна вътре.

— Еверет? Някой е дошъл да те види.

— Ако е Райън, кажи му, че ще се видим по-късно.

— Не е Райън.

— Виж, не искам да виждам онези две ченгета толкова рано сутринта. Или ми вярват, или не.

— Не е полицията. Ще станеш ли? Тя те чака от двайсет минути.

Жена. Еверет М се претърколи от леглото, изрови едно долнище на анцуг, някаква тениска, която не мирише, и пантофи. Като пооправи с пръсти косата си, влезе във всекидневната.

Шарлът Вилие седеше в стола на Теджендра. Лора Брейдън я наблюдаваше строго, но тя игнорираше мрачните погледи. Беше облечена елегантно, носеше дантелени ръкавици и малка шапка. Беше свалила обичайната си воалетка. Краката й бяха кръстосани при глезените. Ръчната й чанта стоеше спретнато до червените й обувки с високи токчета.

— Има една босненска поговорка, че ако оставяш чантата си на земята, никога няма да имаш пари — каза Еверет М. Беше научил поговорката от своя приятел и съученик Алия Ведич. Бащата на Алия бе избягал от обсадата на Сараево през 1992 година, за да се засели сред югославската популация на Стоук Нюингтън, после се бе оженил, бяха му се родили две дъщери, а после и Алия, един от най-добрите приятели на Еверет М в училището „Борн Грийн“. Това се беше случило в света на Еверет М. В този свят Алия го подмина по време на обедната почивка във версията на „Борн Грийн“ от З_10. Дори не го беше погледнал. Шарлът Вилие се усмихна, но чантата остана там, където си беше.

— Бих желала чаша чай, мисис Синг. Денят не може да започне иначе, не мислите ли?

— Брейдън. Мисис Брейдън — поправи я Лора.

— „Дарджилинг“ — уточни Шарлът Вилие към затварящата се врата. Тя се усмихна на Еверет М: — Забърка впечатляваща каша в гробището „Абни“. За щастие, от бунтовете насам е по-лесно да обвиним за такива събития недоволни младежи. Разочарована съм, Еверет. Много разочарована. — Тя се наведе, за да извади огледалцето си от чантичката. Отвори го и огледа състоянието на грима си. Изглежда, остана удовлетворена. — О, моля те, седни. Не си на училище. — Шарлът Вилие щракна шумно огледалцето и го прибра. Еверет М не беше забелязал, че още стои прав.

Той седна на ръба на дивана. Беше невъзможно човек да се почувства удобно в присъствието на Шарлът Вилие.

— Кого й казахте, че представлявате?

— Социални грижи.

— Социални грижи не се обличат така.

— А би следвало. Това е основният проблем с този мърляв малък свят. Никаква класа. Ти им позволи да се измъкнат, Еверет. Инфундибулумът ни се изплъзна.

— Той отвори Портал на Хайзенберг. Спасиха се като плъхове в канализацията.

— Известно ни е. Опитахме да изпратим екип през квантовото ехо. Двайсет секунди по-рано, и щяхме да ги заловим на мостика на собствения им въздушен кораб.

Еверет М си припомни известното видео с въздушния кораб, летящ над „Уайт Парк Лейн“.

— Още ли са тук?

— Разбира се, че не. Незабавно скочиха извън този свят.

— Къде отидоха? Казахте, че можете да ги проследявате.

— З_1.

В изолираната от студа, добре затоплена всекидневна на Роудинг Роуд №43 Еверет М почувства как по гръбнака му пробягват тръпки. З_1: призрачен свят, адска планета, място, обитавано от демони и чудовища. Забранено за влизане. Под пълна карантина, за вечни времена. Единственото, което идваше от З_1, бяха слухове и градски легенди. Всички знаеха историите. Никой не знаеше истината.

— Но…

— Трябва ли да оспорваш всяка моя дума? Мислиш ли, че забраните ни имат нещо общо с тези престъпници? Могат да отидат където си пожелаят. Копието ти е умно. Изключително умно.

Еверет почувства, че челюстта му се стяга малко по-здраво, а зъбите му изскърцаха. Да, кажи ми пак, че аз съм глупавият и безполезният.

— Той разполага със скоковия пистолет… моя скоков пистолет… и се е сетил откъде съм го взела — каза Шарлът Вилие.

— Били сте на З_1?

Сега Шарлът Вилие стисна раздразнено зъби. Можел съм и да те дразня, помисли си Еверет М. Чудесно. Ще продължа да ти задавам глупави, глупави въпроси.

— Оказа се в мое притежание — обясни Шарлът Вилие. — Имаме мисия за теб. — Ще бъде трудна и опасна, но откровено казано, Еверет, все още имаш да се доказваш.

Еверет усети, че стомахът му се стяга на топка от опасения.

— Ще ме изпратите на З_1?

— Да.

— На З_1?

— Да.

— Сред рояци смъртоносни нанороботи?

— Еверет, каквито и градски легенди да са разпространявали съучениците ти с прекалено развинтено въображение от последните класове из коридорите на „Борн Грийн“, те уверявам, че са много далеч от истината. Всичко е уредено. Временно ще поема грижата за теб… за допълнителни наблюдения. Не сме напълно убедени, че си се възстановил от… травмата. Ще бъде само за ден-два. Историята ни ще бъде доста убедителна. Разполагам с всички необходими документи.

— Коя си ти? — попита Еверет М. — Не представляваш Множеството.

Вратата на всекидневната се отвори. Лора влезе с чаша чай в едната ръка и чиния препечени филийки в другата.

— Нямаме „Дарджилинг“, Шарлът.

— Мис Вилие.

— Надявам се, че ще свърши работа и „Ърл Грей“.

Ъгълчето на устата на Шарлът Вилие потръпна в едва забележимо недоволство при вида на чашата с емблема на „Тотнъм Хотспър“.

— Бихте ли желали препечена филийка? Може би зърнена закуска?

Шарлът Вилие погледна чинията така, сякаш й предлагаха препечена филийка, намазана с кучешко изпражнение.

— Намирам за противна идеята да ям сутрин — отговори тя. — Благодаря ви, мисис Брейдън.

— Добре ли си, Еверет? — попита Лора откъм вратата, все така с чинията препечени филийки в ръка.

— Благодаря ви, мисис Брейдън — повтори Шарлът Вилие.

— Добре съм — каза Еверет М. — Мамо… — Този път думата не му се стори толкова трудна. — Всъщност, може ли една филийка за мен?

Гладът го гризеше. Лора остави чинията на облегалката на дивана и затвори вратата. Шарлът Вилие сложи чаената чаша на масичката за кафе и направи пауза, преди да отговори на въпроса на Еверет М.

— Уверявам те, че представлявам Множеството, Еверет. Изпълнявам длъжността на специален пратеник на З_3 за този свят.

— Онова, което направихте… — Тези думи все още бяха трудни. Еверет мразеше мисълта, че тялото му е отнето, използвано и разработено по волята на други хора, без да поискат съгласието му, без дори да го уведомят за това. — Онова, което се случи с мен… заповед на Множеството ли беше?

Шарлът Вилие въздъхна.

— Съществуват много светове, Еверет, но политиката навсякъде е едно и също нещо. Имаме теории, философии, школи на мисълта, както и мнения, а те по естествен път предизвикват групиране… не точно политически партии; по-скоро общи интереси… и цели. Мисли за тях като за клубове, общества, ордени. Аз и моето копие Чарлз сме членове на един точно определен орден заедно с още много други хора из всички познати светове. Дори сме започнали да привличаме последователи на този свят, макар и все още да няма официално членство в Множеството. Следователно тяхното членство и моята дейност отвъд официалните ми задължения, както и присъствието и предназначението ти тук, в известен смисъл са секретни. За съжаление това е необходимост. Основната ни грижа са крайната сигурност на Множеството и на седемдесет милиарда човешки живота.

— Копието ви каза, че отвъд Познатите светове съществуват сили, пред които дори Трин са незначителна подробност.

— Да. Разполагаме с доказателства за присъствието на други единици в Целостта, които… стига да имат достъп до Инфундибулума… биха могли да застрашат оцеляването ни като вид. Но трябва да разбереш колко сериозна е мисията ни: аз съм математик, Еверет. Изненадва ли те това? Защитила съм магистратура по математика и алгоритми в Кабът Колидж, Кеймбридж. На мое име са кръстени многоизмерни алгебрични групи за изследване на Шинкен пространството: Множеството на Вилие. Твоето копие би разбрало. С други думи, обезсмъртила съм се в света на математиката. Но ми липсваше фокусът да се превърна в едно от божествата на математиката. Може би това изисква мъжки начин на мислене или просто искам повече от живота, вместо до самия си край да преследвам прашни теореми из коридорите на абстрактното. Може и да нямаш доверие на ролята ми като служител на Множеството, но като учен… Повярвай на думите ми, че отварянето на пътя към Целостта е най-малкото, което може да се постигне с Инфундибулума. Най-малкото. Заплахата е срещу самата реалност.

Препечените филийки вече не изглеждаха толкова апетитни на Еверет.

— Не зная в какво да вярвам — каза той.

Шарлът Вилие се усмихна. Еверет М си мислеше, че е изпитвал студ, докато лазерите изсмукваха цялата му енергия. Но онова беше нищо в сравнение с абсолютната нула в усмивката на Шарлът Вилие.

— Тогава най-после стигнахме поне донякъде. Прави сме и сме добри. С времето ще го видиш сам. Така че ако сега методите ни ти се струват сурови, то е само защото знаем, че с времето ще прозреш правотата ни и ще заработиш по въпроса по собствено желание. — Тя хвърли поглед на елегантния си, фино изработен часовник, като пренебрегна времето, което пулсираше на канала, излъчван по телевизора с плосък екран. — Твоята мисия, Еверет М. Искаме прекалено много от теб. В края на краищата си много млад и неопитен. Но ти даваме шанса да се докажеш. Искаме да поставиш проследяващо устройство. Всеки път, когато твоето копие прави скок на Хайзенберг, той оставя отпечатък в универсалното квантово поле. Можем да открием къде е отишъл, но и накъде се е отправил след скока. Просто въздушните кораби са устройства с разнообразно предназначение. Ще направиш скок обратно до З_4, където Чарлз ще те снабди с проследяващо устройство. То използва феномена на квантово оплитане. Посредством него ще можем да локализираме твоето копие на всеки свят в Целостта, където му хрумне да се появи. Трябва единствено да прикрепиш устройството върху корпуса на въздушния кораб. Няма да влизаш в контакт със своето копие… голямо облекчение, нали? Моето копие освен това ще те екипира с допълнителна технология от Мадам Луна. За да отидеш на З_1, ще имаш нужда от някои… подобрения. — Шарлът Вилие сложи чантичката си през рамо и се изправи. Тя свали воалетката си и хвърли поглед в огледалото на стената, за да я нагласи както трябва. — Полицията ще те вземе оттук точно в пет часа. Ще се погрижат майка ти да не се тревожи. Ще бъдеш върнат веднага щом мисията е изпълнена. Моля те, благодари на майка си за гостоприемството и ако можеш, й предложи да ви запаси с „Дарджилинг“. Приятен ден. Не ни проваляй отново, Еверет.

14.

Той се събуди и се изправи незабавно. Задъхан, вторачен. Какво, къде? Един поглед на обкръжението почти не свърши работа, за да надвие дезориентацията. Намираше се в хамака си, полюляваше се леко в малката каюта на борда на Евърнес, който пък се полюшваше от вятъра на котвените въжета, но нещо не беше наред. Нечий писък. Беше се пробудил от звук, започнал като нисък хленч, преди да изригне в ужасен писък с цяло гърло. За момент Еверет си помисли, че се е разнесъл от собственото му гърло. Не, чуваше, че някой едва си поема дъх. Звукът идваше от съседната каюта. Еверет навлече някаква топла дреха и отиде да почука на вратата.

— Сен?

— Какво?

— Добре ли си?

— Махай се.

— Будна си.

— Добре съм.

— Помислих си, че чух…

— Казах, че съм добре.

Еверет стоеше, притиснал чело в нановъглеродната преграда. Почувства как резето на вратата се вдига.

— Не, не съм.

Сен се бе увила в завивките от хамака си. В мъждивото каютно осветление изглеждаше мъничка и бледа. Очите й бяха широко отворени и изплашени. В каютата й цареше обичайната неразбория от разхвърлени дрехи, натрупано оборудване, въжета и парчета хартия с идеи за нови карти таро. Стискаше безценното тесте в ръка, която приличаше на закривени птичи нокти. Любимите й ръгби играчи гледаха от височината на плакатите, окачени с кабарчета по стените. Еверет подуши застоял въздух и момичешка пот, непрани чаршафи, странни мускусни аромати и уханията на Сен.

— Какво има?

Нощните светлини сякаш я смалиха още повече. Искаше му се да я прегърне, но знаеше, че няма да й хареса. Беше така ожесточена, така предизвикателна и готова да се отбранява.

— Сънувах нещо, ясно? Мийзи сън. — Сен потръпна. И не само заради зимния студ, който се прокрадваше от обширните празни пространства на Евърнес в затоплената малка каюта. — Не искам да се връщам там, не, не. Не искам отново да заспивам, никога повече, не. Ела с мен, Еверет Синг. Да поседнем. Помогни ми да остана будна.

Тя завъртя завивките около себе си като мантия на монарх. Еверет се мушна в своята каюта, за да вземе завивките от собственото си легло, както и една хартиена кесия с последно приготвената грис халва. В комплект със запазената му марка от горещ шоколад с щипка чили, винаги успяваше да повиши настроението на капитан Анастейзия. Можеше да свърши също толкова добра работа и с осиновената й дъщеря.

Сен го отведе до товарната палуба. Дъхът на Еверет излизаше на пара. Кондензацията капеше от всеки парапет и всяка колона. Сен завъртя копчето на контролната си гривна. Товарната платформа се поклати и започна да се спуска плавно. От студа едва не му секваше дъхът. Нощта бе абсолютна чернота, без ни една светлинка. Небето бе чисто и докато се спускаха надолу, на Еверет му се струваше, че е заобиколен от звезден ореол. Сен спря платформата.

— Хайде, Еверет Синг. — Тя седна на ръба и спусна крака в мрака. Уви се по-плътно в завивките. — Имаш ли си някое място, Еверет Синг?

— Какво имаш предвид?

Сен потупа платформата до себе си. Еверет седна. Отпусна предпазливо крака над бездната. Звездите бяха великолепни. Никога не бе виждал толкова тъмни небеса, дори в Пенджаб, където Теджендра го бе завел, за да го запознае с роднините им от Индия.

— Място, където си ти.

— Имам, но не е на кораба. А… — Думата едва не го задави. Душът, където под топлата вода се появяваха най-добрите идеи и най-ясните мисли; тихият, слънчев кът в градината, където можеше да си седи по цяло лято само по шорти и нищо друго и да поема горещината; бюрото до прозореца в стаята му, откъдето се откриваше изглед към улицата. Нямаше ги. Не просто ги нямаше, бяха отнети от някой, който приличаше на него, говореше и миришеше като него, звучеше и харесваше нещата, които той харесва, смееше се на съвсем същото, познаваше познаваното от него. Който обаче не беше той.

— У дома?

— Да.

Опита отговорът му да прозвучи равно, неемоционално, хладно. Но не можеш да изгубиш дома, семейството, света си от своя зъл двойник, без емоцията да се прокрадне в гласа ти и да го разколебае.

Сен залюля крака.

— Тук ми харесва. Хубаво ми е под мен да няма нищо. Да се чувствам откъсната. Свободна от гравитацията. Тук горе схващам по-ясно нещата. Чух ги, Еверет Синг. Хората в кулата. Чух. Бяха в стаята ми. О, и викаха името ми, и сред тях имаше един глас, един сред милионите в кулата, и когато го чух, разбрах откъде знаят името ми.

— На километри оттам сме, Сен. Сега го няма.

Капитан Анастейзия не заповяда пълен стоп, докато черната кула не остана далеч зад хоризонта. Дори и тогава бе откарала кораба още по-нататък, над празната земя. Бяха спрели, само защото Макхинлит забеляза редица стари вятърни турбини, накацали по един варовиков скат, и бе настоял капитанът да хвърли котвите там, откъдето можеше да открадне малко електричество. Земята далеч под краката на Еверет бе единственото останало от графство Оксфордшир.

— Аз съм там вътре, Еверет. Ето как ме познаха и откъде знаеха името ми. Сигурна съм. Помниш ли, когато ми каза, че съществуват много мен там, сред Множеството на световете. А аз спорех, че има само едно мен, че съм уникална. Не е вярно. Сигурна съм. Чух я, Еверет. Там е, заедно с останалите и не може да излезе. И тъй като не може да излезе, иска да умре. Но не може и да умре.

— Било е сън, Сен.

— Не, не беше. Видя онези лица, чу ги. Аз я чух. Беше там и беше мен. — Сен люлееше крака над мрака. Тя прехапа устна.

Еверет измъкна кесията с халва изпод завивките си.

— Хапни малко. Аз я направих. Шамфъстък и кардамон. Любимото ти — той разтърси кесията. Шумоленето на хартия беше възможно най-обикновеният, глуповат звук във вселените. Лудостта и мракът се оттеглиха малко по-назад. — Халвата на Еверет… — той отново разклати кесията, опитвайки да я изкуши. Сен си взе парченце, но не го изяде.

— Чух и други, Еверет. Чух теб.

При което Еверет почувства вледеняване, което не се дължеше на нощта или зимата, студ от нещо ужасно и чудовищно, и отвъд способността си да го обясни.

— Заради това са затворили този свят, нали? — произнесе Сен. — Мислиш ли, че е останал поне някой? Боя се, че ако се застоим прекалено дълго, ще свършим в онази голяма черна кула, мен до моето мен. И двете ще пищим.

— Не говори така, Сен.

— Защо ни доведе тук, Еверет Синг? — гневът в гласа й го шибна като камшик. Никога нямаше да успее да свикне с внезапните промени в настроението на Сен. — Мразя този свят, плаши ме. Защо сме тук?

— Няма да останем и секунда повече, отколкото трябва. Имаш думата ми.

— Каквото и да търсиш, каквото и да си мислиш, че ще откриеш, то не е тук. Тук няма нищо.

Сен даваше глас на всичко, от което Еверет се опасяваше.

— Има. Трябва да има.

— Нищо не „трябва“, Еверет Синг. — Сен отхапа от кубчето халва. Сдъвка го няколко пъти и направи физиономия. — Не е както трябва на вкус.

— Винаги така я правя.

— Не мисля, Еверет Синг. Има вкус на нещо, което само един оми с глупости в главата може да сготви. Все едно си смесил всички неща, които те плашат до смърт и те карат да се чувстваш така, натъжен и мрачен. Неща, които не са хубави на вкус. Горчиви неща — тя запрати остатъка от халвата в нощта. — Съжалявам, Еверет.

— Той е със семейството ми. Заедно с мама и Виктъри-Роуз.

Сен не отговори. Кондензацията, полепнала по товарната платформа, започваше да замръзва.

— Беше аз — продължи Еверет. — И са му направили нещо, за да го превърнат в най-върлия ми враг. Какво са му казали, как са го накарали да се съгласи на подобно нещо? В Множеството не съществува свят, където хората се раждат като него. А мама и Виктъри-Роуз, и всичките ми роднини, и всички в училище, и всичките ми приятели си мислят, че той съм аз. Мислят си, че съм се върнал. Просто се появява и превзема живота ми. Целия. И ме победи.

— Нее… Ти го заблуди. Беше бона трик. Не знаех, че е възможно да отвориш онзи ми ти портал право на мостика. Фантабулоза.

— Той ме победи, Сен. Отидох да взема мама и сестра ми. Известно му беше, че идвам. Откъде? Защото той е аз. Би постъпил по абсолютно същия начин. Отидох да ги спася и се провалих. И заради това сега са в още по-лошо положение. Сигурно очакват да опитам отново. Няма да ги изпуснат от поглед. И знаеш ли какво? Той дори не полагаше усилие. Има достатъчно огнева мощ да превърне Стоуки в шлака. Можеше да ни нареже на парчета. Срита ни добре и дори не се изпоти.

Той почувства тежестта и топлината на Сен до себе си. Косата й погъделичка лицето му.

— Не се замислях за това. Не и наистина. Какво е да бъдеш ти. Беглец по равнините и всичко останало. Човек го чува и си мисли: еха, толкова е вълнуващо, но… ами… аз все още си имам нещата наоколо. Корабът, мама, омитата. Семейство.

— Ще си ги върна. — Гласът на Еверет бе пълен с яростна решимост. — Всички. Мама, татко, всички. Попита ме защо ни доведох тук? Защото тук нещата се променят. Тук преставаме да бягаме. Стига бягане. Вече няма да ни преследват военновъздушни кораби, летателни апарати на въздушна възглавница, самолети, Шарлът Вилие, злият ми близнак убиец. Тук всичко престава и ще намерим онова, което ми е известно, че е тук. И когато го намерим, вече няма да бягаме. Ще се изправим срещу тях. Ще им се опълчим.

— Да ти се намира още от халвата, Еверет Синг? — попита Сен. Еверет й подаде кесията. Сен си взе едно кубче и отхапа от него. Кимна одобрително.

— Може би само част от нея се е развалила. Това е бона на вкус. — Тя се изправи и придърпа по-плътно завивките около себе си. — Бих станала, ако бях на твое място, Еверет Синг. Едва ли искаш да изгубиш хубавките си крачета.

Еверет прибра крака, когато шлюзът започна да се затваря. Запечата звездите, нощта и студа с едно окончателно щракване.

— Идваш ли, Сен? — извика от витото стълбище по обратния път към жилищната палуба.

— Ще поостана малко тук, Еверет Синг — извика в отговор тя.

— Било е само сън — каза Еверет.

— Нищо подобно. Не искам да ми се присъни пак. Понякога преспивам тук, на дъното на кораба, с въздуха под мен. Понякога, ако е топло като в Амексика, се събуждаш и фюзелажът е топъл на бузата ти и можеш да подушиш във въздуха зелените растящи неща и океана. Остани с мен, Еверет Синг.

— Какво?

— Всичко е наред, няма да те поизпотя или нещо от тоя сорт. Просто сън. Не искам да се връщам в онази каюта, нали разбираш, не и тази вечер. Не искам да съм съвсем сама — тя се сви на кълбо върху нанокарбона, досущ като коте през зимата. — Студено ми е, Еверет Синг.

Еверет се настани внимателно до нея, като придърпа завивките плътно около себе си. Сен имаше право; когато бяха двамата, беше по-топло и по-уютно. Той се притисна към нея, като през цялото време се питаше дали е правилно или неправилно и кое беше правилно или неправилно в света на Евърнес, въздушен кораб на ветровиците, изгубен на враждебна, чужда Земя. Точно тук и сега беше единственият му свят и правилата бяха пред очите му. Той прегърна Сен, увита в нощните завивки.

— Еверет Синг?

— Какво? — той отдръпна ръка, сякаш към нея се бе стрелнала усойница.

— Когато почука на вратата ми.

— Да.

— Когато чу…

— Да, ти…

— Млъквай. Слушай, Еверет Синг, никога повече няма да го чуеш. Никога, никога, никога.

15.

Еверет се пробуди на твърдата товарна платформа натъртен и вкочанен. За момент не можа да прецени къде е. В следващия миг успя да си припомни как се е озовал там. Спомените нахлуваха. Краката на Сен, люлеещи се над празното пространство. Сен, хвърляща халва в мрака. Плачът на Сен в нощта. Топлата Сен до него, подобно на котенце, свито на кълбо на крайчето на дивана. Сен бе изчезнала, а на него му бе ужасно студено. Той се изправи на крака. Всяка кост в тялото му проскърца. Имаше главоболие. Никога не го болеше глава. Опита да изтрие съня от очите си и видя Макхинлит, който го наблюдаваше развеселено през ръба на чашата си с чай. Наля във втора чаша и кимна на Еверет да се присъедини към него.

— Откога стоиш тук?

Чаят беше много силен и много горещ. Еверет уви пръсти около чашата — „Тотнъм Троджънс“ — и позволи на топлината да се процеди в ставите му.

— Достатъчно дълго — отвърна Макхинлит.

— Тя имаше кошмар — обясни Еверет. — Някой трябваше да остане с нея. Не искаше да се връща в каютата си.

— О, не съм се съмнявал и за миг. На тази полони й се угажда малко повече и тъй като сме екипаж, а не семейство, смята, че е малко по-пораснала, отколкото е в действителност. Смята, че няма нужда някой да се грижи за нея, но е обратното. Всички имаме. Саби, мистър Синг? — Макхинлит плъзна един гаечен ключ през работния плот към Еверет, който все още беше увит в завивките си. — Когато си готов, можеш да дадеш едно рамо да задвижим онази голяма вятърница, за да си намелим електричество. Свърши нещо полезно.

Но Еверет бе прекалено оглупял от съня, за да е каквото и да е друго освен безполезен. Чисто нов ден, а не можеше да мисли; небето беше ясно, а в главата му имаше облаци; студът бе остър, а мозъкът му — затъпял. После беше изтървал гаечния ключ за трети път. Когато се спусна по високия бял стълб на вятърната турбина, Макхинлит извика надолу към него:

— И къде си мислиш, че си тръгнал, малки младежо? Завържи ми ключа на въжето и си задръж двата леви лали твърдо на сушата. Днес си ми толкова полезен, колкото кокили на глиган.

От отворения шлюз за зареждане на Евърнес се спускаше нечия друга фигура. Спускаше се стремително по алпинисткото въже с развети пешове и пърхащо по вятъра перо на шапката: Майлс О’Рахили Лафайет Шарки.

— Може да отидеш на лов за нещо свястно за вечеря — извика Макхинлит. — Започва да ми дотяга от сааг чана[1], без да ми се обиждат.

Шарки докосна леко земята, разкопча амуницията си, измъкна едната пушка от пешовете си и я хвърли на Еверет.

— Някога стрелял ли си с такава?

Еверет улови сръчно оръжието — разбира се, че нямаше да позволи на Шарки да го накара да изглежда като непохватен идиот от средностатистическо семейство. Отвори я, както беше виждал Вини Джоунс да прави в онзи гангстерски филм — „Две димящи дула“, и я отпусна в лакътя си. Шарки докосна периферията на шапката си:

— Бива си те из кухнята, сър. „Ще взема и дъщерите ви за мироварици и готвачки и хлебарки“, поне по думите Му. Но според моята философия не си истински готвач, докато сам не си убил вечерята си. Готварство за мъже. А сега на лов.

Вятърните турбини бяха по билото на хълма. Плиткият торф бе надупчен от бели варовикови отломки от заешки дупки. Пред Шарки се разбягваха овци — подивели и мършави. Вятърът, който трябваше да задвижва турбините, най-после успя да прогони мъглата от главата на Еверет. Очертаваше се прекрасен, ясен ден и погледът стигаше на километри. Пейзажът се спускаше, прорязан от обрасли долчинки. На юг се виждаха още няколко успоредни хълма; на север пък имаше открита, равна обработваема земя — или поне бивша обработваема земя. Виждаха се шарките на отделните ниви, но живите плетове сега приличаха на неудържими плетеници от храсти и ниски дървета, които се преливаха и в откритото под формата на зимни бурени и висока, суха трева. От пущинаците на някогашните градини се издигаха комини и покриви. Някои покриви бяха хлътнали, при което дървените им греди бяха останали изложени на стихиите като ребрата на разложено животно. Еверет забеляза лекото блещукане на далечни прозорци. Не се чуваше звук. Никакъв грохот от автомобилно движение откъм магистралата, която се виждаше между прорязаните възвишения. Никакво ръмжене на трактори или джипове. Из обраслите полета не мучаха дори крави. Никакъв звук освен свиренето на вятъра в перките на турбините над главата му. И граченето на свраките.

— Заек — извика Еверет.

На двайсетина метра от тях една заешка дупка, изкопана под бетонната основа на вятърна турбина, помръдваха носове.

— Хапва ми се нещо по-тлъстичко — отговори Шарки. — Насам.

Той обърна гръб на склона и тръгна по една овча пътека надолу към тясната долина. Само след двайсет стъпки бъз и млади чинари изцяло се бяха сключили над главите им. Клоните бяха голи и вкочанени на фона на чистото януарско небе. Шарки вдигна ръка. Еверет се закова на място. Шарки направи знак момчето да не мърда. Беше забелязал нещо през оплетените клони. Еверет не виждаше нищо. Шарки вдигна пушката си и тръгна напред. Нещо изригна от трънаците пред него. Еверет мярна сянка, която бързо се издигна във въздуха. След което пушката на Шарки изгърмя два пъти, а сянката се превъртя сред дъжд от пера. Шарки се ухили. И от двете дула на оръжието му излизаше дим.

— Това вече е добро манджари — рече той. — Можете да я донесете, мистър Синг.

Еверет откри птицата сред едни папрати, малко преди мястото, където растителността в долината отстъпваше на проскубаното пасбище, растящо по безводните склонове на хълма. Беше мъжки фазан. Гърдите му бяха разкъсани от сачмите, отпуснат и мъртъв, но все още топъл, все още кървящ. Шарки огледа добре птицата, явно остана доволен и я пъхна в един от джобовете на шлифера си.

— Баща ми имаше една теория… — започна той. — Повече философия и правило в живота всъщност. Като малки никога не ядяхме четириноги, птици или риба, която сам не е убил; или ги колеше, или ги улавяше. А когато поотраснахме, започнахме сами да ходим на лов. Според мен всеки от семейство Лафайет Шарки се е родил с въдица в ръка, а щом станахме достатъчно големи, за да държим оръжие, без да се гръмнем сами в крака, повечето дни ловувахме. Сигурно съм убил или уловил и сготвил почти всяка проклетия, която лети, пълзи или плува. Разбираш ли, татко вярваше, че ако ядеш месо, което е принадлежало на живинка, трябва да си готов сам да й отнемеш живота. Да купиш парче месо от магазина, не беше просто неуважение към безсловесната твар, чийто живот е отнет заради теб, а проява на малодушие.

— Понякога готвех заедно с баща ми — каза Еверет.

— Всеки мъж трябва да знае как да изхранва себе си или своята челяд.

— Готвил съм миди. Кълцаш дребния лук на ситно и го сотираш в масло, добавяш чесън и чаша вино и докато все още дими, добавяш мидите, по възможност все още живи. Когато всички черупки се отворят, са готови.

Шарки се усмихна.

— Значи принципът ти е ясен.

— Но също мисля, че ако наистина убиеш нещо, тогава трябва да го изядеш. Не по-малко неуважение е да убиваш заради самото убиване.

— Има доста създания, които убиват заради самото убиване — каза Шарки. Той презареди пушката.

Слънцето се издигаше към най-високата си зимна точка, а Шарки и Еверет си проправяха път през долината към равнината в ниското. На три пъти Шарки спираше и вдигаше ръка, когато долови раздвижване, нечие присъствие, нещо из шубраците, което Еверет не успяваше да усети. Всеки път вдигаше пушката, но не стреля.

— Шарки, във вашия свят, когато опитвахме да се доберем до Германия, наистина ли щеше да ме предадеш на шарпите?

— Да, щях, мистър Синг. И вярвам, че ти дължа обяснение за действията ми. Аз не съм добър човек. Никога не съм бил и никога няма да бъда, независимо че словото Му е на устните и в сърцето ми. Вършил съм лоши неща, мистър Синг. Срамни, ужасни неща. Майлс О’Рахили Лафайет Шарки, отговорник по товарите, войник на съдбата, търсач на приключения и джентълмен. Бил съм всички тези неща и неизменно съм бил грешник и неверник. Бях прокълната душа, обречен да се скитам по Земята без надежда и дом. „Скитащи звезди, за които се пази мрачна тъмнина до века.“

— Чух, че си убил баща си, защото е ударил майка ти.

— Кой ти го каза?

— Сен.

— „Избави ме, и изтръгни ме от ръката на чуждите деца, чиито уста говорят суета. И чиято десница е десница на лъжа.“ Досега не си ли саби, че половината от думите на онази полони са лъжи? Номерът е да научиш коя половина. Не, мистър Синг. Много грехове могат да прокудят един мъж от сърцето и дома му. В продължение на години бях странстваща душа; достатъчно е да знаеш, че повече не мога да се върна у дома. Капитан Сикссмит ме намери на улиците на стария Стамбул, войник на съдбата, наемник, човек с пари в главата, и ми даде надежда и дом. Онзи кораб там горе е най-близкото до рая, което някога ще имам. И ако не към друго, съм му верен и няма да позволя на нищо да го заплаши. И ще направя всичко, за да е в безопасност и да продължава да лети. Длъжник съм му. И аз имам своята амрия, както му казват тези хора. Нищо лично, мистър Синг.

— Разбира се, че не, мистър Шарки. — И ще го направиш отново, помисли си Еверет. Без колебание или без дори да си помислиш, че ще сториш нещо нередно. Сега съм в безопасност, защото всички заедно сме в опасност, но когато настъпи моментът за избор между мен и кораба, ще ме продадеш. Няма да бъде лично; а деяние, продиктувано по силата на честта на Дълбокия Юг.

— Шшшт. — Шарки вдигна ръка. Бяха излезли на стар, изоставен селски път в долината, толкова обрасъл, че приличаше на тунел под надвисналите дървесни клони. Тук не ставаше за лов. Шарки се обърна към една рухнала фермерска порта в полето. — Заек.

— Къде? — прошепна Еверет.

— Там.

Момчето погледна по линията, в която сочеше пръстът на Шарки. Наистина беше заек, изправен и изпълнен с подозрителност, в най-далечния край на полето, където земята се издигаше срещу буренясалите покрайнини на изгубеното шосе.

— Никога няма да го уцелиш оттук с това — каза Еверет.

— „Той ще се появи сигурно, както зората.“

Шарки прибра пушката. От един джоб в шлифера му, който Еверет досега не бе виждал, мъжът извади елегантен револвер със сребърна дръжка. От друг таен джоб извади дълга метална тръба, която зави на дулото на револвера. От бракониерския джоб, където бе скрил фазана, извади кутията си за пури. С едно завъртане я преобразува в нещо, което приличаше на дървен приклад. Прикрепи го към дръжката на пистолета с едно изщракване. Револверът се бе превърнал в бижу винтовка.

— Айзенбах от Мюнхен в стария Горен Дойчланд. Най-добрият проклет оръжейник в света… или в който и да е друг свят, като заговорихме. — Шарки зае позиция за стрелба, прицели се и изпусна бавно дъх.

Изстрелът отекна. Заекът падна, убит на място. Куршумите на винтовките летят по-бързо от звука, помисли си Еверет. Животното бе мъртво преди още да е успяло да чуе убийствения гърмеж. Еверет изтича да донесе заека. От жив до мъртъв, само в рамките на миг. Беше видял този миг, малко потръпване, лекия изблик на живот, когато точният изстрел на Шарки мина безпрепятствено през главата на животното. Дори не бе разбрало. Смъртта беше да не знаеш. Беше нищо. Отсъствие. Заекът все още бе топъл в ръцете му. Козината му беше много мека. Еверет чувстваше как кръвта мокри пръстите му. Бащата на Шарки беше прав. Беше въпрос на морал да ядеш единствено онова, което си готов да убиеш.

— Никога досега не съм готвил заек — извика момчето.

Отсъствието на звуци от машини беше зловещо. Гласът му прозвуча високо и фалшиво, сякаш всяко растение и всеки облак го бяха погледнали укорително. Шарки махна на Еверет да се приближи. С два сръчни удара на ножа мъжът разряза и изкорми заека.

— Окачи го за ден-два и ще бъде бона. — Двамата продължиха нататък. Шарки не спираше да оглежда линията на живия плет по посока на комините на една изоставена ферма, които се издигаха от плетеницата на изоставената й градина. — Наоколо може и да гнездят птици. Пилешкото е национална страст за нас, южняшките момчета.

Звукът бе нисък и мек и се разнасяше надалеч и ясно през тази призрачна Англия: ударите на перките през въздуха. Еверет погледна зад себе си. Горе на хълма вятърната турбина се въртеше. Стори му се, че вижда нечия фигура, просто петънце, което се издигаше от главината на ротора към отворения шлюз в търбуха на Евърнес. Помаха, макар да знаеше, че няма начин Макхинлит да го забележи. Въздушният кораб висеше над хребета като облак.

— Идвате ли, мистър Синг?

Къщата беше провинциално място за отдих. На задушения от бурени чакъл стоеше едно мъртво ауди. По жлебовете и цепнатините на колата растеше мъх. Бурните ветрове бяха разместили разхлопаните керемиди на къщата, за да открият слабите места и в продължение на няколко зими да оголят по-голямата част от покрива. Таванът бе преустроен в нещо като работилница. Олющени стени, разлепени тапети и рухнал гипсокартон по бюра и офис столове. Всички прозорци бяха счупени; по вятъра се вееха напоени от дъжда, избелели завеси. Еверет подуши гниещи килими и мухъл. Градините и моравите бяха превърнати в гъсти джунгли. В задръстения от листа плувен басейн имаше нещо синьо, подпухнало, светло и много, много умряло.

Шарки поклати глава.

— Не ми се вярва наоколо да има много пилешко.

Нещата се спуснаха рязко, бързо. Избликнаха иззад ъгъла на къщата. Еверет ги видя — три тъмни, ниски тела, по същото време, когато чу Шарки да вика предупредително. Рефлексите му се задействаха инстинктивно. Пушката изщрака, отново цяла, предпазителят беше вдигнат; прицели се и дръпна спусъка. Откатът едва не го събори, но изстрелът отнесе първото създание, връхлитащо през двора. Другите две продължиха напред. Еверет се забори с пушката. До него Шарки извади другата пушка. Двете равни пуквания накараха от околните дървета да литнат ята от птици.

— Добре ли сте, мистър Синг?

— Да — беше стрелял и убил, без да мисли. — Добре съм.

— Имате точен мерник, сър.

Еверет се приближи да огледа мъртвите неща. От такова късо разстояние рязаните пушки бяха брутално оръжие. Телата бяха ужасно обезобразени. Но нямаше как да ги сбърка. Кучета. Кльощави, озъбени и изгладнели. Едното имаше лисичия външен вид на териер, другото — наострените уши на овчарка. Третото бе по-голямо, с къдрава козина и дълги уши на обикновен пудел, но всички изглеждаха така, сякаш вече наполовина са се разделили с първоначалната си порода и повече наподобяват предците си вълци. Кучешката ДНК всъщност не беше чак толкова разнообразна. След още десетина поколения вероятно отново щяха да се превърнат във вълци.

От очите, ушите и ноздрите на мъртвия териер изтичаше чернота и образуваше локва под главата му. Локвата се движеше, кипеше, сякаш оживяла от милиони насекоми. Движеха се, издигаха се на купчини, променяха формата си. Това не беше кръв. Еверет отстъпи. Сега чернотата се изливаше от очите, ушите и ноздрите на другите кучета и оформяше потоци, които пресичаха тухлите на автомобилната алея, протичаха един към друг, целенасочено и интелигентно. Потоците се сляха с локвата от кипящата чернота около мъртвия териер.

— До мен, мистър Синг — обади се Шарки. Еверет отстъпи от масата от бълбукаща чернота. — Можеш ли да презареждаш пушка?

— Да, сър.

— Направи го, бързичко. Ще ти потрябва.

Еверет отвори пушката и пъхна два нови патрона. Шарки държеше на прицел с револвера и пушката си чернотата, по чиято повърхност вече се появяваха мехури. От мрака изникваха очертания, след което се разединяваха и разтваряха в течността. Очертания като малки ръце и лисичи глави, птичи криле и разтворени челюсти, виещи от тъмнината. Чернотата потрепери и се оформи като глава на куче, която опитваше да се освободи от течността. Разпадна се безформено. После чернотата потръпна отново и пак оживя — куче, вълк, цербер, черен и огромен, с приведена, изгладняла глава.

— „И на челото й имаше написано име: ТАЙНА; ВЕЛИКИЙ ВАВИЛОН, МАЙКА НА БЛУДНИЦИТЕ И НА ГНУСОТИИТЕ НА ЗЕМЯТА“ — каза Шарки. — Върни се в смолните кладенци, изчадие сидимско!

Еверет стреля — част от секундата по-късно. Адският вълк се разлетя на парчета в експлозията на черната течност. Чернотата покапа от клоните на обраслите дървета и потече по фасадата на къщата и изящните извивки на изоставеното ауди.

— „Та ще очисти левийците, и ще ги претопи като златото и среброто“ — обяви Шарки, като вдигна оръжията си.

Капките черна тиня пробягаха по улеите между тухлите на алеята. Струйките се сляха, потекоха заедно в потоци, в локва около мъртвия териер. Локвата се надигна в мехур, по повърхността й се стрелнаха шарки, сетне се свиха в спазъм и отново оформиха цербера.

— Оттегляме се, мистър Синг — каза Шарки. — Бавно. И гледай да оставам между теб и изчадието. Не сваляй очи от него.

Адският вълк приклекна. Наежен. Оголи черни зъби. От острите им ръбове покапа черна течност. Изръмжа. Ръмженето прозвуча като разкъсани черни неща.

— Бавно и постепенно, мистър Синг. Държа го на мушка. Не мога да го убия, но мога да го поизмъча. Колко патрона имаш?

— Четири.

— Аз също. И каквото е останало в револвера.

Недостатъчно, помисли си Еверет. Церберът се приведе още повече, а краката му се напрегнаха за скок.

— Когато ти кажа, бягай. Бягай така, все едно всеки дявол от деветте кръга на ада иска душата ти.

— Но, Шарки…

— Ти си единственият, който може да спаси кораба от този забравен от Бога свят. Готов?

И церберът скочи. Когато увисна във въздуха, сякаш закри цялото небе. В този момент Еверет разбра, че Шарки е мъртъв и че той е мъртъв, по-лошо от мъртъв — че ще ги погълнат, обладани; бяха обречени да се превърнат в бездушни кукли на конци в плен на мрака вътре, подобно на кучетата. А после се разнесе високо скърцане, което събори Еверет на колене. Звукът бе така остър, че се принуди да притисне ушите си с длани. Видя как адският вълк се превърна в голям, летящ плисък от чернота, който се изсипа на земята като пороен дъжд.

Въздухът се накъдри като мараня и се превърна във фигури с шлемове, бойни раници и броня в медни цветове. Шестимата войници обградиха Еверет и Шарки с прицелени оръжия. Шарки внимателно остави на земята пушката и винтовката, след което вдигна ръце. Кимна на Еверет да направи същото. Двама войници провериха пръските чернота по тухлената настилка. Единият вдигна нещо като сканиращо устройство. Другият насочи оръжието си към черното петно — оръжие, каквото Еверет дотогава никога не бе виждал.

— Няма активност, мадам — каза мъжът със скенера. — Мъртво е. За постоянно.

Вторият войник метна оръжието си през рамо и го закопча в скобата му.

Един от войниците пристъпи и докосна яката си. Сложно устроеният му шлем се разгъна като устата на насекомо. Като в „Хейло“, помисли си Еверет. Във вътрешността на бронята се оказа жена в началото на трийсетте, с четвъртито лице и руса коса, която потъмняваше до черно в корените. Беше от тези, които виждаш в някое начално училище или докато търси място за паркиране пред „Теско“, а не в бойно снаряжение, след като току-що е размазала някакво зло, течно зомби без душа, из целия двор на провинциална къща в руини.

— Аз съм лейтенант Елена Кастинидис от отряд „Агистрат“ №27, Оксфордско командване — представи се тя. — Арестувани сте.

[1] Индийско вегетарианско ястие със спанак и нахут (също чана сааг). — Б.пр. ↑

16.

Седнал на перваза на средновековния каменен прозорец, Еверет гледаше към квадратния вътрешен двор долу. Вечерта запращаше дълги сенки от старите дървета образци във „Фелоус Гардън“ през спретнатите морави и добре почистените чакълести алеи. Последните лъчи дневна светлина улавяха шпила на параклиса и кулите на мястото, където колежът граничеше със „Сейнт Джайлс“. В задълбочаващия се мрак Еверет можеше да различи защитното поле, което блещукаше като ореол в здрача.

— Ей, тате — прошепна той. — Влязох в „Оксфорд“.

След като задържаха Еверет и Шарки, Елена Кастинидис бе действала отривисто и брутално.

— Събличай се! — заповяда тя.

— Какво? — озадачи се момчето.

— Събличай се! — каза отново тя с тон, от който ставаше ясно, че няма да потретва.

Еверет нямаше къде да се скрие от войниците, но можеше да обърне гръб на лейтенант Елена Кастинидис. Шарки вече беше свалил шапката си и се отърсваше от шлифера си.

— „Блажен оня, който бди и пази дрехите си, за да не ходи гол, та да не гледат срамотата му“ — цитира Шарки.

Яке, риза и шорти — всичко беше свалено. Еверет разкопча обувките си от „Бона дрешки“ и се измъкна от клина. Остана разтреперан само по бельо. В зимното слънце нямаше топлина, а вятърът прорязваше.

— Всичко — нареди лейтенантът.

— Това е тормоз върху дете, да знаете. Има закони срещу такива провинения.

Войниците се разсмяха.

— Сваляй или свалям аз. — Лейтенант Кастинидис потупа войнишкия нож, окачен на колана на бронята й.

Еверет пъхна палци под ластика на гащетата си и ги смъкна надолу. Излезе от тях, гол и напълно беззащитен. Това беше адът. Адът на съблекалнята в „Борн Грийн“ след футболен мач. Адът на шумните типове, които нямаха нищо против да се събличат пред останалите, онези, които те шибваха с хавлия или скачаха върху приятелите си, точно когато са се съблекли, бореха се с тях на пода, щипеха ги за зърната и издаваха животински звуци. Това беше адът под душовете, когато обръщаш гръб на всички, в случай че шуртящата гореща вода предизвика нещо, от което би те хванало срам, ужасът да не знаеш дали когато излезеш, останалите няма да са скрили дрехите ти. Беше адът на срама и разсъбличането, на това да си напълно сам.

— Ръцете на тила.

Еверет сключи пръсти зад главата си. Войникът със скенера започна от пръстите на краката му и стигна до скалпа, като внимателно, бавно, методично го обикаляше. Вторият, онзи с оръжието, което убиваше цербери, държеше дулото му на двайсет сантиметра от носа на Еверет. Той се опитваше да не поглежда очите зад шлема. След което скенерът започна да проверява дрехите и обувките му — бавно, внимателно, прилежно. Еверет стоеше напълно неподвижно.

— Чист е. Няма наан.

Въоръженият войник отмести оръжието със замах и го щракна в скобата на гърба си. Наан? — помисли си Еверет. Като пенджабския хляб?

— Можете да се облечете — каза лейтенантът.

Еверет почти се гмурна в дрехите си. Докато навличаше клина и опитваше да напъха измръзналите си крака в обувките, подскачаше на едно място. Треперенето започна, докато затягаше връзките на кавалерийското си яке. Хвърли поглед към Шарки и видя, че американецът тъкмо си обличаше шлифера с качулка. Двама други войници държаха оръжията му. Шарки сложи шапката си, нагласи перото й под точния ъгъл и оправи ръкавелите си. Достойнство — възстановено. Самообладание — под обстрел. Еверет изпита завист. Самият той все още гореше от срам и бе разгневен. Вдигна качулката на якето си и направи крачка към офицера.

— За какво беше всичко това? Какво става тук? Кои сте вие, по дяволите?

Лейтенант Кастинидис прие гнева на Еверет спокойно като февруарски дъждец.

— Не ти задаваш въпроси на мен, момче. Аз питам теб, а ти отговаряш. Товарен кораб клас 88 от Земя 3, горе на Астън Хил.

— Значи знаете за…

— Регистрирахме ви на радара още когато се появихте над Североизточен Лондон. Не е зле сега да си поговорим и с капитана ви. Обадете му се. Известете го за случилото се.

— Тя — обади се Шарки. — Капитан Анастейзия Сикссмит.

Лейтенант Елена Кастинидис не беше впечатлена.

— Придвижваме се. — Тя махна на тежковъоръжените си войници да тръгват.

Заобиколиха внимателно лъскавото черно петно върху тухлената настилка на алеята. Еверет забеляза, че Шарки е зарязал заека и фазана на покрива на изоставеното ауди. Вече не изглеждаха подходящи за храна.

Капитан Анастейзия беснееше. Беше бясна на Шарки, че са ги пленили. Беше бясна на Шарки и Еверет, че са довели шарпи на кораба. Беше бясна, че въоръжени непознати държаха на мушка екипажа, дъщеря й и самата нея. Но най-вече бе бясна, че й заповядваха на собствения й мостик.

— Този курс — лейтенант Елена Кастинидис докосна интерактивните си очила и информацията протече надолу по пръста към дланта й. Жестоко, помисли си Еверет.

— Изпълнявайте — капитан Анастейзия почти изплю думите. Сен се поколеба. — Изпълнявайте! — отсече капитанът. Сен въведе курса и натисна лостовете напред. Еверет почувства как Евърнес потръпва под него.

Лейтенант Кастинидис се наведе над ръчно изработената от Макхинлит платформа, която свързваше скоковия пистолет и Доктор Квантум.

— Това ми е познато — тя почука скоковия пистолет. — Това не — заби пръст в Доктор Квантум.

— Не пипай. Мои са — каза Еверет. Незабавно съжали.

Но беше разпознала скоковия пистолет. Знаеше какво може да прави. Инстинктът ми беше правилен, помисли си Еверет. Инстинктът ми винаги е правилен.

— Ще пипам каквото си поискам, синко.

Трябва да е нещо от униформите, мислеше си Еверет. Лиа-Лиан-Лиона и Мустака Милиган бяха демонстрирали същото чувство за лично право, когато се бяха настанили в кухнята на майка му и настояваха за чай и препечени филийки, веднага след изчезването на баща му. Не, не униформите, помисли си Еверет. Шарпи. Еднакви са във всяка една вселена. Осъзна, че е започнал да мисли на езика на ветровиците.

— Давайте тогава — контрира я той, — стига да се чувствате достатъчно удобно при мисълта, че ако натиснете грешния бутон, можете да ни изпратите навсякъде в Целостта.

Беше лъжа; скоковият портал не можеше да се отвори без контролния панел, а Еверет беше поставил парола, която защитаваше действието, но бе достатъчно, за да накара лейтенант Кастинидис да отстъпи от бюрото му. Тя се вторачи в него.

— И кой си ти всъщност?

— Еверет Синг — отговори той. — И съм навигатор. — Спомни си гордостта в гласа на Сен, когато бе обявила, че е пилот на Евърнес. Усещането беше приятно. Донякъде възстановяваше самочувствието му след унижението при изоставената къща. Сен хвърли поглед на Еверет от мястото си на пулта за управление. Пусна му една тънка усмивка и повдигна няколко пъти вежди. Бона оми.

Лейтенант Кастинидис отиде при наблюдателния прозорец и спря пред него с ръце зад гърба. Еверет видя как Шарки настръхва от ярост. Това беше мястото на капитана, запазено за господаря и командира на Евърнес. Корабът летеше ниско, на двеста метра над опустелите земи. Магистрали, фабрики, градчета и имения — изоставени на природата… или онова, в което се бе превърнала тя. Слънчевата светлина намигваше от мъртви прозорци. Дъхът на Еверет секна. Далеч напред, като зора на хоризонта, мъждукаше слаба завеса от светлина. Приличаше на бледа светкавица, прорязала небето, която се раздвояваше и раздвояваше на греещи линии, трудно забележима срещу клонящото на запад слънце, сплетена и разплетена в паяжина от светлина.

— Какво е това? — попита той.

— Оксфордското защитно поле — отговори лейтенантът. — Засега Наан не са открили начин да го преодолеят. Не мисля, че дори опитват вече. Измина повече от година след последното масирано нападение.

— Наан. Чух ви да казвате тази дума и преди.

— Да, синко. И ще я чуваш още много пъти — лейтенант Кастинидис докосна комуникационния панел на гръдната си броня: — Отряд 27 до Оксфордската отбрана. Извършваме заход за сближаване. Вече трябва да имате визуален контакт — пауза. — Да, въздушен кораб е.

Еверет вече виждаше града зад мъждукащите стени. Слабата светлина улавяше кулите на колежа, шпиловете на църквата, сводестите галерии, вътрешните дворове и градините, парковете и проблясването на двете реки, които течаха към общата си среща.

— Бавно напред — нареди капитан Анастейзия, сякаш за да напомни сама на себе си, че все още можеше да издава заповеди.

Сен издърпа назад лостовете за ускорението. Еверет полетя по инерция над предградия и улици, също толкова празни и занемарени, колкото и тези на Лондон. Въздушният кораб идваше от югоизточна посока, над Темза и мочурищата около колежа „Крайстчърч“. Точно пред тях защитната мрежа блещукаше като намаслена вода. Извън нея имаше сгради, подобни на начупени, прогнили зъби, парчета черепи и мъртви кости. Зад нея бяха движението, животът: вятърни турбини, които се издигаха по-високо от дърветата от другата страна на Крайстчърч Медоу, с пасящи крави из оределите зимни тръстики около постаментите им; превозни средства, пешеходци, дори велосипеди; подранили светлини, запалени зад прозорците. По линията, където защитното поле докосваше земята, Еверет видя черен пръстен. Лъскаво, втечнено черно, замръзнало на разтечени локви. Беше същата черна течност, която бе видял по-рано през деня, пръсната по цялата алея пред провинциалната, буржоазна лятна къща.

— Това е ЕМ поле.

— Обяснете, мистър Синг — обади се капитан Анастейзия. Евърнес приближаваше блещукащата светлина.

— Електромагнитно поле. Уврежда компю… комптаторната електроника. Ще изпържи… — Еверет едва не си прехапа езика.

— Ще изпържи какво, синко? — попита лейтенант Кастинидис. Тя кимна. Един от войниците зае позиция между Еверет и Доктор Квантум. Друг изключи сръчно Инфундибулума.

— Не! — изкрещя Еверет.

Войникът го обездвижи. Шарки бе изскочил от мястото си. Щрак-щрак-щрак. Оръжията извадени. Лейтенант Кастинидис завъртя Доктор Квантум в ръце. Тя произнесе в опакото на ръката си:

— Преминаваме, изключете полето.

Стената от мека светлина премигна и изгасна. Когато погледна надолу, Еверет видя още войници в пълно бойно снаряжение, които се изсипваха от бронетранспортьори и заемаха позиции по вътрешността на черната зона. Евърнес се плъзгаше бавно над оксфордските колежи. На Еверет този град винаги му бе приличал на дъската на някаква сложно замислена интелектуална игра — площадите, галериите и стените на колежите. Архитектурата бе сходна с тази в неговия свят — кулите бяха малко по-високи, квадратните площади малко по-големи, сводовете на галериите до известна степен по-мрачни, — но разположението им бе различно. Тук имаше колежи, които не съществуваха в света на Еверет. Сен извърши маневра над купола на „Радклиф Камера“ и Броуд Стрийт и се спусна над тихите колежански градини към определеното място за акостиране на Мюзиъм Роуд.

— Преминахме — обади се Шарки.

Лейтенант Кастинидис докосна опакото на ръката си. Защитната система отново оживя зад въздушния кораб, призрачна стена, която минаваше напряко през пасбищата и оголелите зимни дървета из колежанските поляни.

Еверет отиде при монитора за наблюдение откъм кърмата на Шарки и го придърпа надолу на подвижното му рамо. Увеличи картината докрай, като го фокусира върху чернотата, плиснала като киша срещу блещукащата защитна стена. Зоната на плисъка; церберът, обстрелян до черна слуз от онова, което сигурно беше концентрираната версия на същото това защитно поле; черната кипнала, къкреща маса, пълзяща по доковете и фасадите на Доклендс, притегляна от злия отлив на онази ужасна черна кула. Асоциацията се оформи в съзнанието му.

— Наан — прошепна той. — Разбира се. Нанотехнология.

Светлината почти бе изчезнала. Навигационните светлини на Евърнес, закотвен над Мюзиъм Грийн, огряваха отвъд покрива на параклиса. Лъчите обливаха заревото на защитното поле. Смраченото небе зад хоризонта от кули, шпилове и колежански покриви изглеждаше като подпалено от студен огън. Дори и в този празен, мрачен и призрачен свят университетското градче бе красиво, като последно пламъче в бурята или самотен глас, припяващ в тъмнината. Най-добрият научен университет беше Кеймбридж, но бяха изпратили Теджендра да учи в Оксфорд. Беше се превърнал в гордостта на семейството. Вижте го, нашият син, нашето момче е прието в най-великия университет! Един Синг! Момче от Батвала! Физик в Оксфорд! Нямаше значение, че не разбират с какво се занимава там; въпросът беше къде. Дори и пътят му във времето да го отведеше в друг град, в Лондон или различен университет, Оксфорд бе нещо, за което баба Аджит и нейните сестри можеха да се хвалят. Ако семейството бе разочаровано, че Теджендра не беше станал част от преподавателското тяло там, разочарованието бе по-смекчено от определени очаквания, че Еверет ще успее. Двама Синг в Оксфорд! Това щеше да отеква до края на света под покривите на пенджабската общност в Тотнъм.

И ето го и него, втория Синг. В средновековно помещение, в колеж, с изглед към вътрешен двор. Но този вътрешен двор, този колеж, не бяха от Оксфорд в света на Теджендра, а вратата и прозорците на тази средновековна стая бяха заключени. Еверет отиде при вратата. Разтърси я. Древен дъб, здраво залостен от външната страна.

— Ще се наложи да ви задържим, докато префектът има възможност да поговори с вас — беше казала лейтенант Кастинидис.

Старата колежанска стая беше удобна, макар и по стандартите на студент. Удобна и доста сигурна. Еверет би направил опит да избие вратата с ритник, но петстотингодишният дървен материал щеше да нанесе по-големи поражения по крака му, отколкото той по вратата.

Звук зад гърба му. Почукване по стъклото. Той се завъртя бързо. Сен висеше с главата надолу пред прозореца му, обрамчена от двойката арки. Беше увила крака около алпинисткото въже. Еверет изрази мълчаливо объркване: Как се измъкна? — а после и безпомощност: Не виждаш ли, че е заключено? Сен се усмихна широко все така наопаки, бръкна под ревера на палтото си и извади тънка, плоска лопатка с дължината на пръст. Пъхна я в дървената рамка, малко над ключалката. Еверет знаеше какво да прави. Той отиде при прозореца и внимателно плъзна лопатката навън. В средновековния здрач моновлакното бе почти невидимо. Една грешка можеше да му струва цял пръст. Сен улови дръжката, сключи я към другата и дръпна рязко. Моновлакното преряза чисто металния език на ключалката. Еверет отвори крилото. Сен направи елегантно, бавно салто на въжето и се приземи на крака.

— Фантабулоза или какво, а, Еверет Синг?

— Откраднала си шперцовете на Макхинлит?

— Откраднала? — Сен придоби обиден вид. — Ветровиците никога не крадат едни от други. Не и между нашите. Заех ги. От всекиго според способностите, всекиму според потребностите.

— Това е от Маркс — каза Еверет.

— Не, от Макхинлит — настоя Сен. — Не се ли радваш, че го направих обаче? — Тя сложи крак на перваза. — Хайде де, Еверет Синг. — Момичето плъзна ръка в клупа на въжето.

— Къде?

— Нагоре и навън. Видях шарпите да отвеждат мама и Шарки през градината. Хайде, преди да са ни видели.

Тя натисна управлението на китката си и се изстреля нагоре. Еверет успя да намери време да пъхне ръка в клупа за крака и да прекрачи през перваза, преди лебедката да го завлече през два етажа до покрива. Сен бе фиксирала въжето около един от средновековните каменни комини и бе щракнала макарата в края на желязна скоба на лампа. Как изобщо беше стигнала чак до там? Прозорците на най-горния етаж бяха на поне четири метра под тях, а после имаше и една коварна стряха. Той видя, че Сен проверява въжето и несигурното състояние на улуците, докато прибираше алпинистката екипировка в мешката си.

— Изкатерих се — обяви гордо. — Ти си доста добре сложен, но не би се справил. Хайде, Еверет Синг.

Беше побягнала и тичаше толкова леко и пъргаво, че сякаш почти не докосваше каменните плочи по покрива. От блещукащото зарево на защитното поле изглеждаше като сребрист призрак, небесна фея. Стъпките на Еверет не бяха толкова уверени. Мъглявата светлина превръщаше наклонения покрив в коварно място. Беше сигурен, че почувства как една керемида се плъзга изпод стъпалото му. Той замръзна. Сен вече го изпреварваше с цял покрив. Тя спря и погледна към него — единият й крак бе на скосения покрив, а другият, потупващ нетърпеливо, на ръба на някакъв прозорец. Хайде, Еверет Синг, довери се на тялото си. Вратарски инстинкти. Просто различен начин, по който да ги оползотвориш. Той си пое дълбоко дъх. Не поглеждай надолу. Това бе неизменният съвет на Сен. Той се взря напред към момичето, сложило ръце на кръста си. И се затича. Тялото му усещаше различните наклони и издатини, хлъзгавите места по керемидите. Също като в реална версия на видеоигра от поредицата Асасинс Крийд. Сен се усмихна широко, след което се обърна и затича, а Еверет хукна след нея. Спря на едно място, където кула от деветнайсети век се подпираше на покрив от осемнайсети век.

— Видях ги да я вкарват тук. — Сен се плъзна покрай един прозорец, улови се за някакъв малък орнамент в горната му част и се наведе максимално напред, за да огледа фасадата на кулата. — Там долу има балкон. Мисля, че ще успея оттук. Между другото, Еверет Синг, не се опитвай да правиш същото.

Преди Еверет да е успял да подхвърли язвителен коментар, Сен бе на половината път нагоре по кулата, бърза като блед паяк. Викторианската готическа архитектура си имаше достатъчно места за улавяне с ръка или стъпване с крак, но сърцето на Еверет подскочи от страх, докато гледаше как Сен се издърпва само на върховете на пръстите си на толкова тесен перваз, че на него имаше място за стъпване, широко едва няколко сантиметра.

— Защо отиваш нагоре? — шепнеше сам на себе си той, докато Сен се изкачи на каменната балюстрада, обикаляща кулата, и затича. Тя отново го озари с една широка усмивка, помаха и зае триумфална поза. Чак тогава Еверет проумя стратегията. Сен извади отново въжето, завърза го за балюстрадата и го застопори. Плъзна крак и китка в клуповете и се спусна надолу по фасадата, за да се приземи леко на малкия каменен балкон. — Ами аз… — не успя да довърши.

Сен бе направила всичко това единствено заради него. Тя завърза въжето за мешката си, завъртя я няколко пъти, за да я засили, и я хвърли по посока на Еверет. Момчето я улови, развърза въжето, пъхна ръка в клупа и се хвърли. Ъгълът на кулата започна да приближава с ужасяваща скорост. Еверет се размина на косъм с него, залюля се над приклекналата Сен, а после — в обратната посока, докато тя контролираше постепенното му спускане, за да го приземи на каменните плочи до себе си.

— Трябва да има и по-лесен начин — отбеляза той.

— Може би, но нямаше да е толкова забавно. Виж.

Прозорецът и балконът бяха декоративни, добавени само от естетични подбуди. Прозорецът гледаше високо в горната част на голяма зала, цялата в трегери, гербове и портрети на бивши студенти, постигнали своето величие: викторианското схващане за Средновековието. През стъклото Еверет виждаше маса, разположена на издигната платформа, и фигури на хора, седнали в столовете зад нея. Пред масата, на пода в ниското, имаше две места. Не можеше да сбърка късата подстрижка на тъмната глава на капитан Анастейзия, а онази шапка, оставена на масата встрани, можеше да принадлежи единствено на Майлс О’Рахили Лафайет Шарки.

— Внимавай с пръстите — обади се Сен. Тя извади резачката на ключалки на Макхинлит от палтото си и пъхна единия й край в процепа между крилата на прозореца.

— Как успя да изнесеш всичко това от кораба? — учуди се Еверет.

Лейтенант Кастинидис бе постъпила също толкова стриктно с останалата част от екипажа, колкото и при обиска на голо, на който подложи него и Шарки. До самата кожа, плюс сканиране на тялото от главата до петите, отблизо и съвсем интимно. Еверет вече имаше смътна идея какво търсеха.

— Ветровиците си имат начини да крият нещица, за които шарпите знаят нанте — отговори Сен, като дърпаше моновлакното към себе си. Металът се раздели с мелодично щракване. — Същото важи и за сухоземните твари… без да ми се обиждаш, Еверет Синг.

Отвориха предпазливо прозореца. Вътре имаше тясна дървена галерия, която изглеждаше построена без друга разумна причина, освен мястото да придобие максимално фалшив средновековен вид. По пода на галерията имаше дебел слой прах и изсъхнали мухи — от много, много дълго време никой не се бе качвал тук, за да почисти. Еверет и Сен пропълзяха напред и приклекнаха зад дървения парапет. Най-вляво беше лейтенант Кастинидис. Вече не носеше броня, но все така изглеждаше като стопроцентов войник в плътно прилепналото си трико. По тъканта му като вода преливаха камуфлажни шарки. От ефекта сякаш постоянно изчезваше и отново се появяваше в реалността. Още във фермата се бяха появили от нищото, сякаш дотогава са били невидими, припомни си Еверет. Светлината прозираше от електронни схеми по ръцете и глезените, врата и гърдите. Това носеха под бронзовата броня, помисли си той.

До лейтенант Кастинидис седеше мъж с издялано като с брадва лице, с оредяла коса и възможно най-кльощавите ръце, които Еверет бе виждал. Той също беше във военни дрехи: строго скроена куртка, пристегната в кръста, и набрани панталони, чийто стил Еверет определи като едновременно старомоден и футуристичен, чуждоземен. Под единия му пагон бе подпъхната барета. Значката на баретата и цветната ивица на гърдите му изобразяваха три звезди с корона. Еверет не беше експерт по военните опознавателни знаци и чиновете, но от короната и изправения начин, по който мъжът седеше на масата, скръстил костеливите си ръце, веднага отгатна, че е командващият офицер на лейтенант Кастинидис. До него седеше жена на средна възраст, в копринени дрехи с висока яка, широки ръкави и широк колан. Макар облечена като някаква фентъзи императрица, изглеждаше изморена, безкрайно изморена. Вниманието на всички бе насочено към нея. От четвъртия човек на високата маса Еверет виждаше единствено чифт ръце. Тъмни ръце. Момчето се наведе, за да погледне по-добре.

— Боже мой! — възкликна тихо.

Теджендра.

17.

— Шест милиарда души, капитан Сикссмит. — Гласът на разточително облечената жена звучеше дрезгаво в обширната зала. Думите й бяха ясни и ужасяващи. — Осемдесет процента от човечеството е… не, не мъртво. Далеч по-лошо. Трансформирано. „Повече от човешки“, както казват Наан… когато изобщо говорят с нас. Всички тези хора се промениха. Изгубихме ги завинаги. Бяхме умни и гениални, капитан Сикссмит. Блестящи. Нашите култура, технология, постижения бяха обект на завист из Деветте свята, дори на Земя 4… защото бяха нашите постижения. Може би проявихме арогантност. Може би бяхме заслепени от онова, което нашите Портали на Хайзенберг ни показаха за множеството начини, по които онези светове се различаваха. Може би защото бяхме Земя 1, първият свят, разработил скока на Хайзенберг… тъкмо тук, в този колеж, капитан Сикссмит. И ние бяхме основателите на Множеството от Познати светове. Трябваше да водим останалите и да даваме пример. Или може би видяхме колко необятна е Целостта… всички онези милиарди други Земи… и разбрахме, че никога не бихме могли да проучим всички. Винаги щеше да има поредната Земя отвъд, и поредна, и поредна. Каквато и да беше причината, обърнахме гръб на невъобразимо обширното, за да се съсредоточим върху съвсем малкото. Щяхме да осъществим последната индустриална революция, онази, която да ни осигури контрол върху самата материя.

— Нанотехнология — прошепна Еверет в ухото на Сен. Все още стояха приклекнали близо до дървения парапет в края на малката галерия, горе в сенките. — Инженерна манипулация на нещата във възможно най-малък мащаб. Двигатели, направени от един атом, умни молекули, машини, по-малки и от най-малкия вирус.

— Еверет.

— Има една идея, свързана с нанотехнологията… нещо, наречено репликатор. Нещо като миниатюризирана машина на Фон Нойман… извинявай, не знаеш какво е това. Както и да е, репликаторът е наномашина, която построява свое копие, а това копие построява копия, които на свой ред се копират. Съвсем скоро разполагаш с милиарди, трилиони копия, които удвояват броя си на всеки няколко секунди. Отначало се случва бавно, но става все по-бързо и по-бързо. Накрая репликаторите могат да изядат цяла планета. Експоненциален растеж. Втората степен е доста страшно нещо в света на математиката…

— Еверет, млъкни. Искам да чуя доната.

— Разработихме прототип на нанотехнологичен репликатор — каза Императрицата. — Моделирахме го по образеца на най-успешния микрорепликатор, който до този момент ни бе познат — на вируса. Не е необходимо да знаете всички подробности. Онова, което трябва да знаете, е, че беше гениално. Оказа се по-успешно, отколкото някога бяхме мечтали, но го изпуснахме от контрол. Обърна се срещу нас. Не, не е точно така. Това му придава нещо като собствена воля, някаква злонамерена интелигентност. Единствената му цел е да се дублира и да издирва материали, които да преобразува в още репликатори. И тъй като бяхме използвали дизайна на вирусния модел, нещо органично, търсеше органична материя, с която да се подхранва. Нас, капитан Сикссмит. Изгубихме шест милиарда човешки същества. Видели сте тъмната кула на Канари Уорф. Това са остатъците от лондонската популация. Париж, Ню Йорк, Пекин, Лагос, Кайро: все едно и също, навсякъде по света.

— Видях я — обади се капитан Анастейзия.

Внезапно заговори лейтенант Кастинидис, а гласът й бе силно напрегнат:

— Не сте видели нищо. Не и в истинския смисъл. Огледахте ли лицата? Видяхте ли ги истински? Всички си имаме по някой там вътре. Повечето близки наши хора. Бях дете, когато се появиха Наан, на четиринайсет години. Моята майка, баща ми, голямата ми сестра, цялото ми семейство… всички, които познавах, за които ме бе грижа и които обичах… всички са там вътре. Нищо не сте видели. Нищо.

— Благодаря, лейтенант — се чу гласът на слабия офицер. Капитан Хърбавел, помисли си Еверет. Винаги измисляше свои собствени имена за хората. — Удариха ни здраво. Стигнахме до ръба. Гледахме в лицето окончателното измиране на човешкия вид. Но се сражаваме, капитан Сикссмит. Сражаваме се с враг, който е прекалено малък, за да бъде забелязан с просто око, който лети по вятъра като прах, който може да инфектира живо тяло и да го изяде отвътре навън, който може да приеме каквато форма пожелае. Разработихме нови технологии, нови оръжия, защитни съоръжения. Все още не е напълно сигурно дали ще спечелим. От нас останаха малцина. Разпръснати сме, разделени сме, отблъснати в покрайнините, островите, отдалечените местности, които можем да отбраняваме. Оксфорд е аванпостът ни, щабът, откъдето ръководим нашата инвазия. Тук се доближаваме максимално до врага, оттук наблюдаваме какво прави, в какво се преобразява, това е място, през което опитваме да се доберем до плановете и стратегията му.

— Разбира се — прошепна Еверет в галерията горе. — Всички онези хора. Абсорбирали са паметта, целия им опит. Когато една комплексна система достигне определено ниво на сложност, бум! Пробужда се.

— Да не ти става хубаво, пиленце? — попита Сен.

— Веднъж вече комуникирахме с Наан — продължи жената. — Или по-скоро веднъж Наан комуникираха с нас, само веднъж, в съобщение, излъчено до всеки оцелял човешки аванпост: „Това е Наан. Това е бъдещето на разума на тази планета. Това идва след човечеството. Времето на човечеството е приключило. Считайте себе си за последното поколение на един отмиращ вид. Ерата на Наан настъпи и ще продължи вечно. Вие ще го приемете и ще изпитвате радост от ролята, която изиграхте, за да се появи Наан. Целта на Наан е да се разпространи в тази и във всяка друга вселена, да приобщи целия живот и да се превърне в крайния разум“. — Осемдесет думи, двайсет секунди. Нищо оттогава. Единствено мълчание… И Наан, които бавно асимилират всеки биологичен живот. Какво сте чували за нас, капитан Сикссмит? Какви легенди се разказват за нас на вашия свят? Екологична катастрофа, технологичен колапс, машинен бунт, чума, която е превърнала хората в зомбита?

— Наноубийци, които се крият зад очите ти. — Този път Сен беше коментирала шепнешком.

— Наан са всичко изброено и по-лошо — продължи Императрицата. Разбирате ли сега защо този свят е затворен, напълно и за постоянно? Не можем да позволим на Наан да напуснат този свят. Изпуснем ли го в Деветте свята, никога повече няма да можем да го ограничим.

— Така че изпитахме загриженост, когато товарен въздушен кораб от Земя 3 се появи от нищото над онова, което някога беше Хакни — каза Капитан Хърбавел.

— По всичко личи, че карантината ви не е толкова добре затегната, колкото си мислите — каза небрежно капитан Анастейзия.

Думите й потънаха като камък във вода. Очите на всички зад високата маса се вторачиха в нея. Съществуваше мълчание, което можеше да сплаши дори Анастейзия Сикссмит.

— Не беше достатъчно просто да запечатаме скоковите портали — обади се Капитан Хърбавел. — Практикуваме пълна планетарна хигиена. Имаме защитни кодове на всички наши портални адреси. Всичко, което опита да скочи от… или във… който и да е от нашите Портали на Хайзенберг, бива пренасочено автоматично. Вместо да пристигне в крайната си точка, се появява в конвективната зона на слънцето. Нашето слънце, но в друга вселена. Разположението в пространството е различно. Пет милиона градуса могат да се погрижат отлично за всяка Наан зараза. Или за каквото и да е друго, като заговорихме. — Офицерът остави намекът в думите му да увисне във въздуха. — Така че, капитане, кажете ми, защо вие не сте се превърнали в пепел във вътрешността на слънцето?

Еверет забеляза, че Шарки хвърли поглед на капитан Анастейзия. Главата й кимна едва забележимо. Казваше му: Довери ми се, аз съм капитанът. Довери ми се така, както ми се довери, когато предизвиках Ма Бромли на ръкопашен бой на мостика на собствения й кораб над пагубните плитчини на Гудуин Сендс.

— Откраднахме скоков пистолет — отговори капитан Анастейзия с простичка откровеност.

— Този тук? — Капитан Хърбавел извади скоковия пистолет от скритото чекмедже в задната част на високата маса и го остави на издраскания лакиран плот пред себе си.

— Много добре ви е известно, че да, сър — отвърна капитанът.

— И сте го откраднали, казвате?

— Откраднах го, сър. От специален пратеник на Множеството на Десетте познати свята — уточни капитан Анастейзия. Сред офицерите и длъжностните лица премина изумено мърморене.

— Защо не излъга? — изсъска Сен толкова високо, че Еверет изпита опасение, че ще ги чуят.

— Какъв е смисълът? Знаят всичко — прошепна в отговор той.

— Смисълът е, че така постъпват ветровиците. Сухоземните не заслужават да знаят истината.

Само че тя излъга, помисли си Еверет. Не капитан Анастейзия беше отнела скоковия пистолет на Шарлът Вилие. А той, Еверет Синг.

— Може би въпросът, сър, преди всичко е как един представител на Множеството е успял да се сдобие с такъв пистолет — продължи меко капитан Анастейзия. — Множеството трябва доста да е закъсало, след като на дипломатите му се налага да ходят въоръжени.

— За капитан на търговски въздушен кораб сте доста добре запозната с интерравнинната политика — отбеляза Капитан Хърбавел.

— Народът ми цени високо доброто образование — отвърна капитанът.

— Мадам, определено не сте в позиция да се държите лекомислено — отсече Капитан Хърбавел. Императрицата вдигна ръка.

— Достатъчно, бригаден генерал — заповяда тя.

Значи така, помисли си Еверет. Бригаден генерал Хърбавел.

Императрицата отново насочи вниманието си към капитан Анастейзия:

— Десет Познати свята ли казахте?

Еверет не виждаше лицето на капитан Анастейзия, но знаеше, че тя се усмихва. Сен стисна юмрук: бяха постигнали малка победа.

— По-рано тази година Земя 10 осъществи независимо контакт със Земя 2 — отговори капитан Анастейзия. — Множеството изпрати дипломатическа мисия, която да започне преговори по присъединяване.

Сега заговори нов глас, който Еверет разпозна. Направо разкъса сърцето му:

— Което вероятно би обяснило това устройство.

Еверет приближи още повече парапета, като се напрягаше да чуе по-добре, изплашен, че една невнимателна стъпка или бутнато гълъбово перо от ръба може да привлече вниманието към тях. Теджендра остави Доктор Квантум върху дългата издраскана маса. Носеше обикновен тъмен костюм и закопчана догоре риза без яка.

— Моля, обяснете, доктор Синг — каза бригадният генерал.

— Това е преносим компютър. Относително високотехнологичен по стандартите на останалите Познати светове, но дори не се доближава до нашето равнище.

— Не виждам как… — започна Бригаден генерал Хърбавел.

В гласа му се долавяше леко раздразнение. Еверет имаше впечатлението, че баща му с удоволствие предизвиква военните. Не, не баща ми, помисли си той. Никога не е бил мой баща. Но този доктор Синг сякаш правеше същото, което би направили баща му в тази ситуация.

— Идеята на скоковия пистолет е, че отваря портал към случайна паралелна равнина — продължи доктор Синг, като прекъсна офицера по средата на изречението. Все пак гласът му беше по-мек от гласа на Теджендра, който Еверет познаваше, някак по-извинителен. — Шансовете да пристигнат по-скоро в нашата вселена, отколкото във всички останали са толкова малки, че математически са незначителни.

— И искате да кажете…? — отсече бригадният генерал. На Еверет му се стори, че видя как доктор Синг се присви от шибващата интонация.

— Направили са директен скок.

— Като са използвали това… устройство?

Жената отново вдигна ръка, за да накара генерала да замълчи.

— Казвате, че са разрешили навигационния проблем?

— Така смятам, агистрат. Програмният език е различен от нашия, но интерфейсът е доста праволинеен. Това е седемизмерен топографски колектор на матриците на квантовото поле за седем милиарда свързани паралелни вселени.

По-възрастната жена се обърна към доктор Синг и повдигна вежда.

Бригадният генерал вече бе забележимо раздразнен и хапеше долната си устна.

— Някой ще ми…

— Оставете доктор Синг да се изкаже, генерале.

— Разбира се, агистрат. — Той почти изплю последната дума.

— Вярвам… разбира се, не разполагам с експериментални доказателства… но вярвам, че това устройство, стига да е настроено правилно, би способствало отварянето на Портал на Хайзенберг където пожелаете. И не просто до друг Портал на Хайзенберг. А във всяка една точка на всяка една паралелна вселена. Навсякъде в Целостта. Не просто из деветте… извинете, десетте свята на Множеството.

— Боже мой — произнесе тихо лейтенант Кастинидис.

— „Ще ги водя в пътеки, които им са били непознати; ще обърна тъмнината в светлина пред тях, и неравните места ще направя равни“ — обади се Шарки.

— Капитане, вярно ли е това? — обърна се агистратът към капитан Анастейзия.

— Да, мадам. — Капитан Анастейзия бе отговорила простичко и ясно, както една жена с отговорност и власт на друга.

— И как се сдобихте с това устройство?

Еверет затаи дъх. Щеше ли да излъже? Имаше ли смелостта да каже истината?

— Моят народ има една дума: гаферия. Означава традицията да даваш убежище и подслон на изгубени пътешественици. Но можем да проявяваме и… гъвкавост. При нас дойде младеж. Беше бежанец. Целият негов свят бе по петите му, защото притежаваше машината, която сега е в ръцете ви, доктор Синг. — Нищо в гласа или поведението на капитан Анастейзия не издаваше, че разпознава копието на Теджендра. Еверет виждаше част от профила на Шарки. Неговото лице също оставаше безизразно. — Беше сам, далеч от дома, съвсем сам в непознат свят, където нямаше на кого да се довери. Какъв друг избор имах?

— След малко ще се разплача, Еверет Синг — измърмори Сен.

— Не.

— Какво?

— Млъквай.

Генералът се канеше да се намеси, но агистратът отново вдигна ръка.

— Вашият… уникален гост. Ще си поговорим с него.

— Той е на четиринайсет години, мадам — обясни капитан Анастейзия.

— Очаквате от мен да повярвам, че единствената работеща карта на Целостта се намира в ръцете на тийнейджър? Бог да ни е на помощ.

— Това е думата ми, мадам. Дали ще ми повярвате, зависи от това дали до вас са достигнали разкази, че думата на една жена от ветровиците е закон.

— Чувала съм разказ, който е достатъчно интересен, че да ми се стори убедителен.

Генералът повече не можеше да се въздържа.

— Агистрат, с цялото ми уважение. Вече става дума за проблем в сигурността.

— Генерале…

— Оцених риска и нямам друг избор, освен да се позова на Отбранителен протокол 4.

— Какво е това? — прошепна Сен.

— Откъде да знам? — Еверет видя как доктор Синг си пое остро дъх и седна поизправено, сякаш по гръбнака му бе пробягала ледена тръпка. Лейтенант Кастинидис хвърли разтревожен поглед на командващия си офицер. — Но не смятам, че е хубаво.

— Лейтенант, придружете капитана и първия й офицер до карцера.

По средновековното дюшеме изскърцаха краката на тежки столове. Сен пъхна ръка в палтото си, за да извади картите таро „Евърнес“. Извади една от тестето, обърна я между пръстите си и я пусна съвсем, съвсем внимателно през една пролука в пода на галерията. Картата се преобърна и преобърна, преобърна, пропадайки сякаш безкрайно. После удари пода и времето отново потече нормално. Секунди по-късно върхът на ботуша на Шарки се спусна към нея и в последния момент се дръпна, за да я избегне. Шарки светкавично спря, наведе се, грабна картата и я пъхна в ръкава на обемния си шлифер. Вдигна поглед нагоре и намигна.

— Вие също, доктор Синг — нареди генералът. Копието на Теджендра погледна обезпокоено агистрата. Тя кимна. — И оставете устройството! — заповедта бе дадена с повишен тон.

— Сен — прошепна Еверет. — Дай ми управлението на алпинисткото въже. — Ще последвам та… доктор Синг.

Момчето надникна предпазливо през прозореца. Времето се бе променило, откакто със Сен бяха влезли в галерията. От небето се сипеше лек, ситен снежец. Ветровиците и военният им ескорт бяха достигнали козирката над стълбите на колежа. Копието на Теджендра прекосяваше двора, вдигнал яка, за да се предпази от неочаквания снеговалеж. Сен свали управлението и сръчно го надяна на китката на Еверет.

— И внимавай с него, оми. Аз ще остана тук. Не възнамерявам да изпускам този комптатор от очи. Нямам никакво доверие на онзи шарпи там долу.

18.

Вятърът подхвърляше снега около Еверет, който следваше учения през градината на колежа, оголена и обвявана от зимата. Оксфордската защитна система блещукаше над покривите и малките кули на Каяфас Колидж.

— Доктор Синг.

Професорът спря сред потъналите в сенки сводове на стълбището.

— Да? — Той се взря през налитащия сняг към фигурата, която бе повикала името му. — Не си толкова възрастен, колкото си мислех. Слязъл си от въздушния кораб, нали? От Земя 3.

— Не — отговори Еверет. — Не от Земя 3.

Копието на Теджендра пристъпи извън здрача на каменното стълбище в светлината от желязната скоба на стената. Еверет за пръв път го огледа ясно. Беше Теджендра Синг, но от тази вселена. Подобен на баща му във всяко отношение, дори чертите на лицето, но едновременно с това различен. Животът и опитът бяха променили тялото му другояче, бяха очертали и оформили изражението му по друг начин, бяха посребрили косата, брадата и мустаците му. Той, но не е той. Доктор Теджендра Синг се намръщи към Еверет. В светлия конус на окачения фенер се сблъскваха хвърчащи снежинки. Чак тогава Теджендра разпозна човека пред себе си.

— О, Боже мой.

Ръцете му посегнаха към устата в шок и ужас. Изглеждаше така, сякаш е видял призрак. Може и да си, помисли си Еверет, от друг свят. Може би тъкмо това са призраците, премигвания от паралелни светове, които се появяват в този.

— Аз съм Еверет Синг — произнесе той.

— О, момчето ми, наистина си, да, наистина си — заекна доктор Синг. — Но как изобщо е възможно… Не можеш да си… Но си…

— Баща ми е Теджендра Синг от…

— Отдела по физика на мултивселената в университета Импириъл Юнивърсити, Лондон — довърши доктор Синг.

— Отдела по квантова физика, Импириъл Колидж, Лондон — поправи го Еверет.

Фъртуната вееше около тях.

— Влизай, влизай — каза внезапно доктор Синг. — Трябва да… Имам въпроси… Просто ела. Ще настинеш тук. — Той влезе в сенките под козирката на стълбището и отвори тежката дървена врата към приземната си квартира.

— Не би трябвало да съм тук. Мислят, че са ме заключили — обади се Еверет.

Теджендра Синг се усмихна и сърцето на Еверет Синг подскочи. Беше усмивката на баща му — рядка и внимателно разпределена във времето поява, но когато идваше, преобразяваше цялото му лице.

— Военните си мислят, че управляват тази база — каза Теджендра. — Възползвам се и от най-малката възможност, за да им се опълчвам.

Стаята приличаше на онази, от която бе избягал Еверет: неравен под, студ, който се излъчваше от каменните рамки на прозорците, дървена облицовка на стените. Таванът бе нисък и разчертан от тъмни, разкривени греди. В една стара камина, почерняла от поколенията пламъци, грееха горящи дърва, преградени с метална мрежа. От двете й страни бяха поставени едно срещу друго две кресла с облегалки за главата. На малката кръгла маса блестеше екран. Еверет не виждаше никъде таблет или лаптоп.

— Холография — обади се доктор Синг, щом забеляза къде са спрели очите на Еверет. — Чувствай се като у дома си.

Еверет си позволи внимателно да се отпусне в стола. Кожата проскърца. Накара го да се почувства пораснал. Точно по този начин се отнасяше към него баща му винаги, като към приятел, цивилизован човек от мъжки пол. Видя, че копието на Теджендра се взира напрегнато в него, но отклони поглед.

— Съжалявам. Плашещо е… Приличаш на… нея. На колко си години?

— На четиринайсет. През май на петнайсет.

Доктор Синг затвори очи. Еверет видя по лицето му стара, дълбока болка.

— Май. Хиляда деветстотин деветдесет и седма година. Помня май месец на тази година. Пътувах с последния ескадрон реактивни самолети, за да се измъкна от града. Спасяваха учените. Учените и политиците. Всички останали не бяха от жизнена важност. Наан връхлитаха от всички страни конвоя на летището, от всички страни. От канализацията и канавките, от небето… Така се придвижиха толкова бързо през Лондон; плъховете и гълъбите. Асимилираш ли тях, разполагаш с цялата канализационна мрежа, подземните влакове, електрическата система… Ако не си на повече от десет стъпки от някой плъх, не си на повече от десет стъпки от Наан. Под земята и в небесата. Беше след клането на площад „Нелсън“. Едва тогава осъзнахме срещу какво сме изправени и че няма надежда за победа. Да се сражаваме срещу птици и гризачи? Наричам го клане… но може ли да се нарече така, ако няма убити? Но всички умряха, всички онези хора, които се стекоха на площад „Нелсън“, за да погледат лъвовете и да потопят крака във фонтаните, да видят паметника на Нелсън, да се снимат как хранят гълъбите. Инфектираните с Наан гълъби. Престанаха да са хора. А това е умиране.

Доктор Синг замълча. После погледна право в Еверет.

— Но как би могъл да знаеш за случилото се тогава? Не си бил там. Не си бил роден. Така и не се роди. Площад „Нелсън“, а после нападението срещу подземните влакове. Всеки човек в метрото просто изчезна през онзи ден. Асимилиран от Наан, всмукан в тръбите, въздуховодите и жиците. Откриха, че целите стени на тунелите са полепнали с черна слуз. Това бяха хората. Десетки километри от тях. Изглеждаше като потресаващ брой жертви, неизчислими. Сега е просто статистическа отметка. Правителството състави планове за евакуация на Лондон. А след това на Кучешкия остров започна да израства кулата.

Веднъж Еверет бе гледал по Би Би Си една природонаучна поредица за дивия живот, водена от Дейвид Атънбъроу. В един от епизодите дъждовната гора беше заразена с гъбички. Това се бе сторило доста зловещо на деветгодишния Еверет, който гледаше телевизия в неделя вечер. Случилото се след това щеше да запомни завинаги. Гъбичките си проправяха път чак до мозъка на мравката. Превръщаха мравката в зомби, караха я да се изкачи до най-високата точка на растението, където тя вкопчваше челюстите си в стъблото и преставаше да се движи. Време беше истинският ужас да започне. Празната черупка на мравката се свиваше и рухваше в себе си, докато гъбичките я изяждаха отвътре. Сетне, посредством ускорена във времето фотография, главата на мравката се разцепваше през средата и от нея се извиваше филиз: плодното тяло на гъбичката. Извиваше се и растеше, растеше, растеше, докато не пораснеше на десет пъти по-голяма дължина от тази на мравката. Гръбнак, кула. В самия край се спука и разпрати спори. Спори, които се пръснаха по вятъра, за да заразят други мравки. Деветгодишният Еверет откри нещо за вселената. Не беше мила и не беше любезна, и не притежаваше морал или способността да проявява милост. В нея нямаше човещина. Просто съществуваше. Беше от най-плашещите ужаси, защото бе реално. След това Еверет видя кулата от нанотехнология, издигаща се от мястото, където в неговия свят се намираше Доклендс, подхранвана от изгризаните отвътре тела на жителите на Лондон.

— Тогава вече разбрахме, че нямаме време — продължи доктор Синг. — Трябваше незабавно да напуснем. Осем милиона души едновременно. Беше пълен хаос. Пътищата бяха задръстени с километри. Железопътната мрежа не функционираше. Никой не смееше да използва подземните тунели. Полицията не можеше да се придвижва. Армията опитваше да превозва войници с хеликоптери, които да организират евакуацията. Нямаше как да се получи. Никой не очакваше да се получи. Ако някой въобще успееше да се измъкне, щеше да е неочакван бонус. Очакваше се да изгубим цялата лондонска популация. На мен беше даден път с приоритет заради университета… изпратиха хеликоптер до Източен Лондон, за да вземе Лора, с която щяхме да се срещнем в Бирмингам. Семействата на учените също имаха предимство.

— Лора — каза Еверет. — Моята майка.

— Твоята майка. Моята жена. Живеех в Импириъл… спяхме под бюрата и опитвахме да разработим нещо, което да използваме срещу Наан. Тя все още беше в Стоук Нюингтън.

— Роудинг Роуд — каза Еверет.

— Номер 43. Току-що бяхме купили къщата. Ужасна ипотека. Все едно сега има някакво значение. От полицията прибираха всички от приоритетните списъци и ги извозваха до евакуационната точка в парка „Финсбъри“. Евакуационна точка. Прекараш ли достатъчно време сред военните, ще започнеш да говориш като тях. По-късно един от войниците ми разказа какво се е случило. От Хайд Парк до Хакни Уик всяка улица била задръстена. Нищо не помръдвало, не можело да се помести, нито имало надежда за придвижване. Чувах автомобилните клаксони чак от Импириъл. Хора, които опитват да отнесат вещите си. Натовари го в багажника, натъпчи ремаркето, завържи го за покрива, напъхай го около пасажерите; не искали да се разделят с живота си. Човек би си помислил, че ако става дума за живота или вещите ти, едва ли би било въпрос на някаква дилема. Грешка. Вещите са били животът им. На Стамфорд Хил не помръдвало нищо. Войникът твърдеше, че през живота си не бил виждал нещо подобно. Били наблъскани чак до витрините. Когато видях какво е положението в Централен Лондон, опитах да й позвъня, да й кажа да се качи нависоко, на някой покрив. Беше облечена със съответния цвят за деня… на всички от списъците беше наредено да се облекат в жълто… щяха да я забележат и да я вземат. Комуникационните мрежи бяха претоварени. Хеликоптерът приближавал евакуационната точка, когато войникът видял нещо, което му заприличало на огромно ято от скорци. Били като облак, който се простирал от единия до другия край на хоризонта. Не било възможно, помислил си. В цялата страна няма толкова скорци, какво остава за Лондон… Това били Наан. Вече не ядели гълъби или плъхове. Били научили всичко необходимо от тях, след което ги захвърлили. Били просто гориво.

— Видяхме около кулата да лети нещо — каза Еверет. — Тогава се изтеглихме.

— Било е последното, което някой щял да види — каза доктор Синг. — Черен плясък на криле, идващ от небесата. Атакували всичко, което се движи. Падали като черен сняг, каза войникът. Видели как Наан се спускат върху хората и ги отнасят. Очите изчезват последни, човешки очи в чернотата. Разполагали с ранни прототипи на пушки за електромагнитен импулс, така че успели да разчистят евакуационната зона. Едва успели да се спасят. Лора не успяла. Тогава беше бременна във втория месец.

Зад ромбовете на стъклата снегът се трупаше, снежинка по снежинка.

— С мен? — попита Еверет.

— Да.

Страховете ти бяха неоснователни, Сен, помисли си момчето. Не ти си в онази черна кула. А аз. Ти никога не си се появявала в тази вселена. Може би наистина си такава, каквато се чувстваш: уникална. Сен Сикссмит, една-единствена. Съвсем сама в мултивселената.

Сен лежеше по корем на дървения балкон, притисната толкова близо до парапета, колкото смееше, и фокусираше цялата си концентрация, цялото си внимание върху гласовете от залата долу. Може би не се чувстваха комфортно да говорят толкова високо сред такова открито пространство. Или може би беше заради естественото усещане за конспиративност, когато двама високопоставени служители се съвещават на четири очи. Каквато и да бе причината, генералът и агистратът бяха снижили тон и на Сен се налагаше да се напряга, за да различава думите им. Дори дишането й звучеше прекалено шумно, при което изпускаше по някоя фраза или губеше по сричка-две.

— Нали знаете кое е това момче? — попита генералът. Седеше от другата страна на масата срещу агистрата на Каяфас, отпуснал ръце върху дъбовата повърхност. Двамата се гледаха от упор. Стойката му внушаваше заплаха. По-възрастната жена отказваше да бъде сплашена. Генералът не изчака тя да му отговори. — Синът на доктор Синг.

— А! — възкликна Сен и незабавно запуши устата си с длани.

— Синът на доктор Синг никога не се е…

— Не и в този свят.

Генералът докосна китката си. На масата се появи прозорец от светлина. От неудобния си наблюдателен ъгъл Сен не успяваше да види какво има там, но по изражението на лицето на агистрата предполагаше, че е докладът по сигурността на лейтенант Кастинидис за заловения екипаж.

— Проклетите му шарпи — прошепна тя, след което прехапа кокалчето на пръста си. Затваряй си мелачката, полони.

— Дори прилича на него — продължи генералът. — Няма място за съмнение. Еверет Синг.

— Неговото копие е открило Колектора — каза агистратът. — Знае ли за това нашият доктор Синг?

— Не. И ще се радвам това да си остане така за известно време.

Но знае, знае, знае! — извика в себе си Сен.

— Господарке, не ви ли се струва невероятно това, че Колекторът… ключът за мултивселената, който търсим повече от четирийсет години… пристига при нас на един-единствен вагабонтски въздушен кораб от З_3?

— Кое ви кара да мислите така, бригаден генерал?

— Следното, господарке. Ако беше истинско откритие, достъпно за цялото Множество, небето щеше да е пълно с въздушни кораби от З_3, реактивни самолети от З_2, кораби паяци от З_4 и Бог знае какво още. С други думи, господарке, има един и само един Колектор.

— Инфундибулум. Той го нарича Инфундибулум.

— И този Инфундибулум е в ръчния багаж на четиринайсетгодишния син на копието на доктор Теджендра. Капитанът от З_3 съзнателно завоалира нещата. Никой не би оставил в ръцете на тийнейджър най-важния и уникален предмет в Множеството, освен ако няма много добра причина да го направи.

— Копието на доктор Синг е искал да го опази от нечии ръце.

— И е загазил. Възможно е дори да е мъртъв. Мистър Синг-младши разполага с единствения образец и бяга от същите сили, които са заплашвали баща му.

Лицето на агистрата се напрегна.

— Може и да сме отрязани от Множеството за последните петнайсет години, но не ми се струва вероятно нещата да са се променили до неузнаваемост.

— Моите уважения, агистрат, но за нас всичко се е променило до неузнаваемост.

— Моля, обяснете, генерале.

— Не сме откъснати от Множеството и дори от Целостта. Имаме начини да преодолеем карантината. Можем да отворим Портал на Хайзенберг, който няма да ни изпрати в сърцето на слънцето. Можем да се измъкнем. С този свят е свършено, агистрат. Не можем да победим Наан. Прекалено големи и умни са. А ние сме малобройни и разединени. Придържаме се към своите острови, свиваме се в малките си защитни мехури, надъхваме се едни други с велики приказки, че някой ден ще дадем началото на мащабно нападение, за да превземем отново света си. Няма да се случи. Не може да се случи. Наан не са ни довършили, защото не виждат смисъл. Известно им е, че сме последното поколение. Ще намалеем и ще си отидем, и в тази вселена човечеството ще се превърне в изчезнал вид. Наложихме карантината, за да предпазим от Наан останалата част от Множеството. Но онова, което постигнахме всъщност, бе, че се заключихме в клетката заедно с тигъра. Разполагаме с ключа за клетката, агистрат.

— Не можем да поемем такъв риск, генерале. Ако дори един репликатор…

— Мислите ли, че не ми е известно колко голяма е опасността? — Генералът се наведе към лицето на агистрата. Тя не се отдръпна даже на един дъх разстояние от него. — Живея с този риск всеки ден, всеки час, всяка минута от живота си. С тази мисъл се събуждам. Мисля за същото и когато заспивам… ако успея да затворя очи. Когато видя как някой взвод се връща от патрул, се питам дали когато свалят шлемовете си, под тях няма да има черни нанотехнологични очи.

— О, Боже — измърмори Сен. — Вярно е, било е вярно! Наноубийци зад очите! Знаех си!

— Вечерно време виждам лисица на улицата — продължаваше генералът — и се питам дали това не е инфилтратор на Наан. Дали не са намерили път през защитната мрежа? Дали инвазията няма да се разбие в нас като черна вълна? Виждам птица, която кръжи над мрежата, и се чудя дали не е шпионин на Наан. Мисълта ми във всеки един момент е дали един-единствен репликатор няма да полети по вятъра и да прескочи между световете. И онова, което постоянно ми напомня за тази мисъл, постоянно остава в спомените ми. Очите ми виждат очи, господарке. Очите на жена ми. Виждали ли сте някога как Наан превземат човек? Отблизо? Толкова близо, че можете да съзрете погледа му, докато чернотата го поглъща? Очите последни задържат в себе си каквито и да е следи от човечност, какъвто и да е спомен за миналото на жертвата и ужасното познание за онова, в което ще се превърне. Очите на жена ми, господарке.

— Всички сме изгубили по някого — отговори мрачно агистратът.

— Отведи децата в безопасност — продължаваше генералът. — Това бяха последните й думи. Пожертва се, за да могат те да избягат. Отведи децата в безопасност. Но така и не успях, не на този свят, дори и тук, зад отбранителната мрежа. Някой ден Наан ще си проправят път и ще се случи същото като в Лондон. Ще бъде като в Бирмингам. Като във всеки един друг град по света. Ще се оттеглим на своите острови и ще си въобразяваме, че децата ни са в безопасност. И някой ден Наан ще се появят на островите. Небето ще почернее и черният сняг отново ще се посипе. Да отведем децата в безопасност, агистрат. Можем да го направим.

— Трябва да бъде само Оксфорд — каза агистратът.

— Само ние. Защитните полета ни опазват чисти. Можем да се измъкнем, без да компрометираме наносигурността.

— Ще се наложи да отидем отвъд Множеството — разсъждаваше агистратът. — Ако Президиумът открие какво сме направили, ще ни преследва из всички вселени. Нуждаем се от наш собствен свят.

— През 1969 година наблюденията, извършени от Импириъл Юнивърсити, са открили стотици светове.

— Хиляди — поправи го агистратът. — Но едва ли могат да бъдат наречени наблюдения. Сондата е разполагала с по-малко от пет минути на всеки свят, преди да осъществи следващия скок.

— Какво? — измърмори Сен. — А… разбирам. Като скоковия пистолет. Трябва да е било нещо подобно. Скокове на сляпо.

— Необходим ни е само един свят, агистрат. Архивите може би все още съществуват някъде.

— Изгубихме данните от всички изследвания по Портала на Хайзенберг, когато изоставихме Импириъл.

И сте работили по това, помисли си Сен, като притисна лице в перилата, за да види по-добре изражението по лицето на агистрата. По това лице се четяха разочарование, гняв, примирение, безкрайно търпение и никаква надежда под възможно най-голямото напрежение. Сен опита да си представи какво ли е да живееш на свят, където всичко е отнето и останките са само пепел.

— Зная — прошепна Сен. Отново беше в мекия, добре подплатен балон на спасителната капсула, която се люлееше под парашутите, докато бурните ветрове я отнасяха. Над нея, точно в центъра на илюминатора и завинаги в паметта й, в небето висеше горящият Феърчайлд, като с всяка изминала секунда се превръщаше в сажди, които вятърът отвяваше. Ръцете на капитан Анастейзия я прегръщаха. — О, толкова добре ми е известно, дона.

— Ако успеете да се доберете до резултатите от онези наблюдения, мога да предприема стъпки да получим устройството — каза генералът. — В ръцете на настоящия му собственик трябва да бъде считано за риск по сигурността от най-висока степен. Ако Наан се доберат до него…

— Ще конфискуваме Инфундибулума?

— Ах ти, мийзи… — изпъшка Сен. Тя затаи дъх. Генералът бе направил толкова дълга пауза, преди да заговори отново, че бе сигурна, че са я чули.

— Възможностите им са ограничени. И са цивилни. Разбира се, можем и напълно да елиминираме заплахата.

— Ненавиждам употребата на насилие — каза агистратът.

— Понякога насилието е необходимост — отговори генералът.

Сен бе чула достатъчно. Шарки знаеше, че тя шпионира — беше взел картата, която тя пусна, — но бързо трябваше да разговаря с капитан Анастейзия. Капитан Ани щеше да измисли нещо. Сен пропълзя обратно от парапета до прозореца и го отвори внимателно. Краят на въжето лежеше навит в основата на кулата. Стъпките, които снегът бавно затрупваше, водеха надалеч от него. Сен можеше да се спусне лесно и така, но защо ръцете й да мръзнат на студените камъни? Тя зарови из палтото си за устройството и го нахлузи на китката си — управление на механизма за спускане. Едно докосване и въжето се отви от трупащия сняг.

— Никога не им давай последното — каза на себе си с огромно удовлетворение. Тя пъхна ръка и крак в клуповете. — Ще ви покажа аз заключени в клетката на тигъра.

— Инфундибулум — каза доктор Теджендра Синг. Той преобърна думата в уста, сякаш вкусваше сричките и преценяваше тежестта на ритъма върху езика си. Ин. Фун. Ди. Бу. Лум. Баща му бе научил английски като втори език и обичаше звука на думите му, как някои думи стават толкова познати, че забравяш колко глупаво звучат. Балтон. Картон. Бонбон. Всичко с он в края го караше да се усмихва. Он. Он и Ип. Чип. Бибип. Ипсуич. Някои звуци просто си бяха смешни. Еверет забеляза леката усмивка по лицето на Теджендра: — Това е хубава дума. Колкото повече навлизаш, толкова повече се разширява. Какво е? Седемизмерен колектор?

— Видях как с просто преобразуване данните могат да се декомпозират до поредица от прости групи в седем…

— Ти си го направил?

Еверет едва не си прехапа езика. Това не е баща ти. Казва се Теджендра Синг, но не е твоят Теджендра Синг. Внимавай какво му казваш. Имаш му доверие, защото се доверяваш на лицето, гласа му, усмивката, звука на английските думи. Вероятно е бил запалянко и на „Тотнъм Хотспър“, когато е имало такъв отбор. Но Шпорите бяха изчезнали и жена му беше изчезнала, и колегите му бяха изчезнали, и е преживял неща, които дори не можеш да си представиш, и може да се получи така, че всички тези неща в Теджендра, тези качества на баща ми, да са лежали толкова дълго в сянката, хвърляна от Наан над всяка част от този свят, че всеки оцелял да е попил поне малко от мрака.

Но трябва да му се доверя, помисли си той. Онова, което съобщя на този Теджендра Синг, може да ми покаже пътя към истинския Теджендра Синг, където и да е той. Еверет се улови за тази мисъл. Истинският Теджендра Синг. И двамата бяха истински.

— Да — отговори Еверет. На кухненската маса, в дома на най-добрия ми приятел, в една тъмна нощ преди Коледа, докато пиех гроздов сок от хладилника, за да не заспя. Струваше му се, че са изминали години. Все едно го бе направил друг човек. Този Еверет Синг бе прекарал целия си живот сред газовите клетки, пътеките и каютите, скритите ниши и стълбищата на Евърнес.

— Ако ти си го направил, тогава си…

— Най-великият физик от моето поколение.

Доктор Синг се бе вторачил в Еверет.

— Веднъж ми го каза някой. Ако проумееш квантовата физика, ще бъдеш най-великият физик на това или което и да е друго поколение.

— Да не би… — доктор Синг се поколеба — … да съм бил аз?

— Не — отговори Еверет. — Не беше ти.

— Точно същото щях да кажа — обясни доктор Синг. — Посветих живота си… професионалния си живот… на изследването му: на колектора, твоя Инфундибулум. Бях още дете в Батвала, когато отвориха първия Портал на Хайзенберг… чак там чухме за постижението, въпреки че никой не знаеше какво означава. Други светове, паралелни вселени? Бях петгодишен и си тичах наоколо. И единственото, което разбрах, бе, че съществува друго мое „аз“, в друга Батвала, че и то тича наоколо, по-близо до мен от собствената ми кожа, и все пак по-надалеч от най-далечната звезда в небето. И това ме накара да се почувствам странно изстинал, но и едновременно чудесно. Започнах да мисля за онзи Теджендра Синг, колко прилича на мен и колко различен е. Ако бях в училище, се чудех как ли изглежда неговото училище. Ако бях в леглото, се питах къде ли спи той, какво ли прави, какво ли изпитва и чувства и дали е същото като онова, което аз чувствам. Направих сайт в ДжъсКонек за него, като за въображаем приятел.

— ДжъсКонек, това да не е нещо като социален сайт? — прекъсна го Еверет.

— Да, беше.

— Ние си имаме нещо на име „Фейсбук“, но се е появил едва през 2004 година — каза Еверет.

— Фейсбук — повтори доктор Синг и Еверет видя как опитва думата на вкус. — Ужасно име.

— Едва поколението на баща ми е получило първите ни персонални компютри — продължи Еверет.

— Мисля, че виждам къде се различават историите ни. Първият ни практически общоцелеви компютър е била Аналитичната машина на Бабидж-Боуз през 1850 година.

Еверет почувства как му се завива свят.

— Ние така и не сме построили Аналитичната машина — промълви той. — Останала е само в проект. Бабидж не е успял да накара правителството да го субсидира.

В продължение на няколко месеца Еверет и Райън бяха членували в онлайн стиймпънк група за игра на алтернативна реалност, където дебнеха върколаци, сражаваха се с вампири и осуетяваха плановете на злонамерени клики. И — да — пилотираха невероятни въздушни кораби в алтернативния викториански Лондон. Борбата им с престъпленията се водеше с помощта на мистър Бабидж — изкуствен интелект, който обитаваше огромен парен аналитичен двигател. В продължение на цял сезон беше забавно, но Еверет се отказа, когато откри, че играчите в алтернативната реалност не се интересуват толкова от спекулации около компютърни науки и историята, колкото от пилотските очила и глупавите малки шапчици. Тук беше истинският, алтернативен, пълен с компютри деветнайсети век.

— Вашият мистър Бабидж е трябвало да замине за Бенгал — поясни Теджендра. — Колката е бил център на изследванията в изчисленията. Налаб Сирадж Уд Даула е въвел жакардовия стан в текстилната индустрия. Стъпката от перфокартите за тъкачни станове до перфокарти за изчислителните фабрики е била къса.

— В моя свят британците са унищожили бенгалската текстилна индустрия — каза Еверет. — Британска Индия е построена върху костите на бенгалските тъкачи. Татко ми е разказвал. — Еверет беше роден и отгледан в Северен Лондон, но винаги бе проявявал интерес към индийското си наследство и историята на страната.

— В този свят Източноиндийската компания е изгубила битката при Пласи и след като отблъсква британците, набабът не губи време и се отървава от бившите си френски съюзници. В продължение на сто години Колката е ярка скъпоценност на науките, образованието и търговията.

— Доктор Синг, сещате ли се за онова странно, студено и прекрасно чувство, за което говорехте? — попита Еверет. — Усещам го в този момент. — И това бе мигът, когато можеше да отхвърли всички тези светове на чудесата, науката и алтернативната наука и да ги насочи към важните въпроси, онези, които изискваха доверие. — Доктор Синг, искате ли да научите повече за другия Теджендра Синг? Мога да ви разкажа. Мисля, че трябва. Израснал е в същото село, Батвала. Семейството му емигрира през 1974 година. От него винаги се е очаквало да се отличи ярко.

Доктор Синг се усмихна. Да, помисли си Еверет. Пенджабски родители, пенджабски баба и дядо. И от мен се очаква много.

— Подобно на вас, и той се е насочил към точните науки, към квантовата физика. Мисля, че майка му и баща му са щели да бъдат по-доволни, ако е станал хирург. Не зная защо е избрал този раздел от физиката. Може би защото задава наистина големите въпроси, като например какво е реалността. Може би защото отговорите, които дава, са неудобни. Може би, не знам, дали това е възможно? Може би стените между световете не са толкова твърди, колкото си мислим и понякога през тях се просмукват разни неща. Може би сънищата и виденията и прозирането в бъдещето, може би съществуват мигове, когато човек се докосва до друго свое „аз“. Както когато понякога галите котка и видите и почувствате искрите на статичното електричество. Те са като статичното електричество между световете. Но понякога си мисля, че не можем наистина да разберем защо хората правят нещо. Кръстил ме е на името на човека, който е измислил Теорията за многото светове… или поне го е направил в нашия свят. Хю Еверет.

— Мислех да направя същото — каза доктор Синг. — Извинявам се от името на своето копие.

— Ами ето ме и мен. И имам по-малка сестра на име Виктъри-Роуз… тя е много малка. Имаше проблеми. Мисля, че не е била планирана, когато са се сдобрявали след скарване, или нещо подобно. Знаете как е. Мама и татко се разделиха миналата година. Добре са. Живея с мама, но често се виждам с баща ми. Сега дори се разбирам с него по-добре, отколкото когато живееше у дома.

— Съжалявам да науча за майка ти и баща ти, Еверет — каза Теджендра.

Зная какво ти се върти из главата, помисли си Еверет. Ако твоята Лора не беше починала, дали нямаше да свършите като моите Лора и Теджендра, просто да се отчуждите?

— Десет дни преди Коледа баща ми беше отвлечен на „Мол“, точно пред Бъкингамския дворец. Отвлече го жена на име Шарлът Вилие. Тя е специален пратеник от З_3 за моя свят.

— Множеството е отвлякло баща ти?

— Мисля… вярвам… че съществува секретна организация в Множеството, която иска да го контролира, и Десетте свята, и Инфундибулума.

— А ако контролира Инфундибулума…

— Ще контролира и всички останали светове.

— Или ще се грижи за безопасността им.

— Шарлът Вилие каза, че из Целостта съществуват сили, които заплашват всички. Всеки свят.

Теджендра си пое дъх.

— Целостта е много, много по-голяма, отколкото си мислиш, Еверет.

— Зная. Има я в Доктор Квантум.

Теджендра се усмихна на името, с което Еверет бе кръстил таблета си. След миг лицето му отново стана сериозно.

— Не, не знаеш, Еверет. Разполагаш с кодовете. Разполагаш със способ да отвориш скоков портал към всяка вселена. Но не си виждал какво има там. По времето, когато построихме първия Портал на Хайзенберг, имаше един виц: „А сега само трябва някой да построи втория“. Изминаха три години, преди да осъществим контакт със З_2. През това време през нашия портал изпратихме на случайни места поредица от изследователски сонди. Открихме светове без край, Еверет. Светове, където законите на физиката, каквито ги познаваме ние, не съществуват. Светове, където законите на правилното и неправилното не съществуват, където не съществуват хора, където на наше място има нещо друго. Светове, от които сондата ни дори не се завръщаше. И с всеки бит информация, който изтегляхме, осъзнавахме все повече рисковете, които поемаме. Рано или късно щяхме да се натъкнем на нещо, което ще засече ехото от нашата сонда, когато направи своя скок. И това ехо, осъзнахме ние, можеше да се използва, за да бъде отворен път към нашия портал.

— Доктор Синг…

— Моля те, наричай ме Теджендра.

— Доктор Синг, чували ли сте за нещо, наречено скоков пистолет?

— Чувал съм, че технологията за скокове на сляпо е била превърната и в оръжие. Някои хора могат да превърнат всичко в оръжие. Но твърдят, че всичко било наред, че било хуманно оръжие. Че никой не е убит, а просто отпратен.

— По моя баща, вашето копие, беше стреляно с едно от тези хуманни оръжия. Направи го Шарлът Вилие. Тя е специалният пратеник от Множеството. Целеше се в двама ни. Той ме изблъска от пътя и беше уцелен. Отпратен, просто така. Взехме скоковия пистолет от Шарлът Вилие и открих начин да го свържа към Инфундибулума, за да можем да правим контролирани скокове между световете. Онова, което искам да зная, Теджендра, е дали мога да върна баща си.

За момент доктор Синг остана загледан в огъня. Еверет виждаше как пресмята, обмисля теории.

— Ако можеш да го откриеш, би могъл да го достигнеш с инсталацията, с която разполагаш, но проблемът…

— … е да го намеря. Може да е във всяка една от десетте на осемдесета вселени.

— Сондирането на мултивселената на случаен принцип е проведено дълго преди да започна работа в Импириъл, но ми е известно, че сме използвали устройство на принципа на квантово оплитане, за да проследяваме къде е попаднала сондата след случайния скок… в случай че не се върне.

Внезапно Еверет долови ударите на сърцето си. Той изпъна гръб в креслото край огъня и заяви като джентълмен на джентълмен:

— Трябва да ми кажете съществува ли все още това устройство.

— Не е използвано от години. Но вероятно е в Импириъл. Когато се евакуирахме, се наложи да изоставим голяма част от техниката. — Очите на Теджендра потърсиха погледа на Еверет. — Не отивай там.

— Трябва да отида.

— Моля те, не отивай.

— Това е единственият начин да намеря баща си.

— Не отивай там, синко.

Почукване, подраскване. Еверет се стресна. Звукът бе прозвучал високо като изстрел в топлата, тиха стая. И още веднъж: чук-почук-чук-чук. Той се огледа. Лицето на Сен бе притиснато към високия, тесен прозорец, бледо като на призрак в снега. Тя му направи знак да се приближи. Еверет поклати глава. Сен вдигна китка, докосна управлението на алпинисткото въже и имитира рязко издигане в небето. Навън. Нагоре. Сега. Важно.

Еверет стана от креслото.

— Трябва да вървя, Теджендра.

Когато от вратата погледна назад, видя, че Теджендра вдига очи от огъня. Бяха замъглени от страх и отчаяние, сякаш виждаше втори син да потъва в безкрайната чернота на Наан. Очите изчезват последни.

19.

Евърнес все още пазеше някои тайни и изненади. Вратата в горната част на стълбата, която се издигаше спираловидно от външния док, извеждаше до широка стая с щедри пропорции. Около една дълга маса бяха подредени осем въртящи се кресла с високи облегалки. Прозорецът зад тях предлагаше панорамен изглед към носа на въздушния кораб. Еверет осъзна, че досега е виждал Евърнес почти напълно отдолу, гледан отдолу. Погледът отгоре бе съвсем нова перспектива за него. Хералдическата рисунка на еднорози, палати и благородници се простираше около и пред него, посипана със ситен снежен прах. Помещението беше безупречно чисто, без най-малката прашинка, подобно на всичко на кораба на капитан Анастейзия, но въздухът миришеше на затворено и застояло със силен привкус на… какво? Нещо подлудяващо познато и наистина всекидневно.

— Полировка за мебели? — попита Еверет.

— Да, и защо не? — отговори Макхинлит. — Нановъглеродът се жужира бона с малко политура. Чудесна зърниста структура. Само най-доброто за безценните ни клиенти.

— Дивано в офицерската столова — беше избоботила капитан Анастейзия по високоговорителите, за да свика екипажа на кораба на съвет.

Докато заемаха местата си около масата, Сен прошепна на Еверет, че само веднъж досега е чувала да се свиква дивано. Тогава съветът бе гласувал дали да приемат предложението на Идлър за контрабанден курс до Горен Дойчланд в името на оцеляването на кораба.

Дочувайки за какво си говорят, Макхинлит се обади:

— И какво прекрасно решение беше.

На Еверет бяха наредили да направи кафе, две кани. Достатъчно за да държи екипажа на кораба буден през часовете, необходими за достигане на решение. Горещо кафе в студена, снежна сутрин.

— Могат ли да задействат Инфундибулума без твоя помощ? — попита капитан Анастейзия Еверет.

Настроението в помещението бе навъсено. Часовникът тиктакаше. До зазоряване, когато оксфордският аванпост се пробуждаше, трябваше да са измислили план за действие.

— Ако разполагат с достатъчно време, могат да разбият паролата ми — отвърна Еверет. — Използвах добра парола… в смисъл че на някой от нашите комптатори ще му трябват милиарди години, за да я кракнат. Така че да пресметнем… Тук разполагат с компютри от средата на деветнайсети век, което означава, че вместо това ще им трябват милиони, а не милиарди години.

— Или шарпите просто ще тикнат пистолет в ецила ти — каза Сен. — Или дори в моя ецил.

— Аа… — проточи Еверет. Трябваше да се сети за този вариант.

Беше толкова лесно да си прекалено умен. Прекалено умен понякога беше същото като глупав. Той се изчерви засрамено. Една подигравка в училище винаги успяваше да го уязви. Дана Макклърг, която можеше да намери слабото място на всеки и да подметне хаплива забележка срещу него: „Ха, Еверет Синг, не си толкова умен, колкото си мислиш“.

— Да. И нищичко не можем да сторим, за да им попречим — обади се Макхинлит. — Едно лекичко потупване по муцуната едва ли ще изплаши онези шарпи в хубавката им броня.

— Имаме и по-ефективни оръжия — каза Шарки, като погледна през ръба на чашата си с кафе.

— И скоковият пистолет все още е пистолет — изтъкна Еверет.

— Повече не искам да чувам приказки за оръжия — заяви капитан Анастейзия. — Не е присъщо за нашите. Винаги са ни превъзхождали по брой и въоръжение. Нашето оръжие е хитростта.

— „Ти идеш против мене с меч и копие и сулица; а аз ида против тебе в името на Господа на Силите“ — рече Шарки.

Той отново отпи дълга глътка от кафето си. Блещукащата зелена светлина на оксфордската защитна мрежа огряваше лицето му. Еверет се вгледа изучаващо в това лице за някакъв знак, намек, подсказка за онова, което мъжът от Атланта наистина мислеше по въпроса. Това ли бе денят, в който безопасността на кораба пак щеше да се окаже по-важна от Еверет Синг?

— Това поне знам с пълна сигурност: ако нямаме твоя комптатор, няма как да напуснем този свят — каза Макхинлит. — А аз поне нямам търпение да си разкарам гозбата от тази гадна дупка.

— Мистър Синг, твоят ба… доктор Синг е сигурен, че това устройство за квантово оплитане е в Импириъл Юнивърсити в Лондон, така ли?

— Да, мадам.

— Просто фандабидузи — обади се Макхинлит. — Ако не можем да се опълчим на шарпите, шансовете ни са по-зле и от тези на пръдня в ураган да проникнем в лондонски колеж, да намерим това устройство… а дори не знаем на какво прилича… и да си измъкнем обратно гозбите оттам, без онези дребнички нанозверчета да ни изядат мозъците отвътре. Благодарско, оми, отново ни приземи здравата.

Имаше право. Огромно, размазващо право. Нямаха никакво преимущество. Нямаха нито един силен коз. Не разполагаха с хитри трикове, дръзко бягство през покривите, подхвърлено въже в последния момент, плонжиране под вражеския огън. Видя, че Сен размесва с една ръка картите таро „Евърнес“ в скута си. Извади една, хвърли й поглед, а след това, забелязвайки, че Еверет я наблюдава, я върна в тестето.

— Зная само, че трябва да го направя — каза момчето.

Капитан Анастейзия отпи от кафето си.

— Това, мистър Синг, е фантабулоза кафе. Как го направи?

— Измерих го — отговори Еверет.

За момент капитанът се наслади на аромата, като въртеше чашата си. Очите й бяха затворени. После се отвориха, пълни със смелост и коварство.

— Ние имаме нещо, което те искат. Те имат нещо, което ние искаме. Просто. Ще постъпим така, както ветровиците винаги са постъпвали — обяви тя. — Ще сключим сделка. — Изправи се. Корабният съвет беше приключил. — Мистър Синг, тази вечер отнеси скоковия пистолет в каютата си. Напъхай го там, където тийнейджърите крият разни работи, които не искат другите да открият. Пази го добре. Мистър Макхинлит, мистър Шарки, ако обичате, удвоете вниманието си на пост, макар че, мистър Шарки, бих желала страховитите ви умения в преговорите утре да бъдат на най-високо ниво. Ще трябва да им обясним, че чавитата са ги шпионирали, и ще се наложи да ги убедим да ни гласуват доверие с Инфундибулума.

— „Чрез въздържаност се склонява управител, и мек език троши кости“ — обади се Шарки.

— Няма нужда от счупени кости — каза капитан Анастейзия. — Ние сме търговци. Ще търгуваме.

После се понесе през офицерската столова сред дъх на политура за мебели.

— Също като последния път, когато имахме дивано — прошепна Сен на Еверет. — Приказки с часове, а накрая си решава каквото е наумила.

Капитан Анастейзия се обърна на вратата за витата стълба и погледна гръмотевично осиновената си дъщеря.

— Мис Сикссмит, в каютата ви! Утре летим за Лондон и искам да сте добре отпочинала. Предвиждам гостуване от военните. И, по дяволите, ще изглеждаме хакни-тип-топ и в изправност.

На масата остана пълна кана и половина с кафе.

Над Източен Лондон се появи кръг светлина. Беше ярък като ново слънце в утринния здрач. Птици и неща, които приличаха на птици, литнаха от покриви и первази, докоснати от тази чуждоземна светлина. После светлината изчезна. От дупката в небето изпаднаха две фигури. Едната беше Еверет М. Синг, увиснал в летателния хамут на бял бръснач. Другата принадлежеше на малка старица, цялата сива. Ръцете й бяха скрити в широките ръкави на простичката дълга рокля. Тя летеше под втория, ремонтиран бръснач.

Еверет М избърса жилещата снежна прах от пилотските си очила и натисна ръчката за управление напред. Бръсначът реагира. Еверет М ликуваше мълчаливо, със замръзнали от вятъра думи в гърлото и се втурна на запад-югозапад към величавите, красиви и мъртви кули на пустия Лондон. За момент, с насълзени очи от въздушната струя под ръбовете на очилата му, се наслади на чистата радост от полета и скоростта. Можеше да забрави, че онези хиляди стъклени прозорци са мъртви очи. Без нищо зад тях.

— Умни машинки са — беше казал Чарлз Вилие, когато бръсначите — единият цял, а другият наполовина разрушен от удара на наноракетата, минаха през портала от З_10. — Онези типове от З_3 явно не се занимават само с месинг и хелий.

Полицията беше намерила втората летателна машина, скрита зад стария параклис в центъра на Гробищния парк „Абни“. На разпитите в градската полиция Шарлът Вилие беше дала стандартните отговори: разузнавателни служби, национална сигурност. Сержант Мустак и Лили бяха започнали да стават подозрителни.

— Какво са? — бяха попитали.

— Експериментални военни дронове — бе обяснила тя.

— В „Абни“?

Сухият, леден поглед на Шарлът Вилие ги бе смълчал, но напоследък тя изпитваше все по-големи затруднения, когато й се налагаше да успокоява подозренията им.

Обратно по магистрала M2 до терминала при Тунела под Ламанша, до Портала на Хайзенберг, скрит в секретния проход до главния тунел. През бялата нощ и в още по-белия блясък и леката като перце гравитация на Луната.

— Да, можем да ги преработим — каза Чарлз Вилие, като заобикаляше разбития бръснач и оглеждаше внимателно всяка подпора, тръба и перка по него. — Как смятате?

— Би било съвсем лесно — отговори Мадам Луна.

Както винаги Еверет М не бе забелязал появата на Мадам Луна. Дали не генерира свои собствени портали? — зачуди се момчето.

Той погледна към фигурата, която летеше редом с него. Висеше под машината като ангел, изправена и със скръстени ръце. Дългата й рокля пърхаше по вятъра.

— И това е специалният ми защитен костюм? — бе извикал Еверет. Чарлз Вилие го бе отвел през друга врата-която-беше-нещо-повече-от-врата до поредната мъртвешки бяла, безинтересна зала на Трин. От ехото в стъпките си Еверет М бе отгатнал, че празното бяло пространство всъщност е огромно. Застанала там, беше все същата малка старица, цялата сива, със същата малка, мека усмивка на лицето. — И ще попречи на Наан да ме изядат отвътре навън?

— Какво ти каза моето копие за мястото, където те изпращаме? — попита Чарлз Вилие, докато с Мадам Луна — различна Мадам Луна, защото, макар всичките да изглеждаха еднакво, бяха различни, ескортираше Еверет М след пристигането му през Портала на Хайзенберг на Земя 10.

— Каза ми, че каквито и градски легенди да разпространяват съучениците ми с прекалено развинтено въображение от последните класове из коридорите на „Борн Грийн“, са много далеч от истината — отговори Еверет.

— Така е — съгласи се Чарлз Вилие. — Истината е далеч по-ужасна. — И му разказа.

В подобната на пещера бяла зала дълбоко под лунната повърхност сивата дама се усмихна и показа на Еверет какво точно беше способна да направи технологията на Трин срещу Наан.

— Защо не изпратите нея? — попита Еверет М.

— Помниш ли, Еверет, когато ти казах, че Разумът на Трин всъщност не е разумен? От това следва, че на Трин им липсва амбиция. Просто не виждат нуждата. Инфундибулумът за тях е нещо толкова тривиално, колкото и футболните резултати. Хората могат да бъдат мотивирани далеч по-лесно. Освен това хората имат концепция за дълг. Заради онова, което сме ти дали, Еверет, Множеството очаква възвръщаемост.

— Множеството — бе попитал Еверет — или Орденът?

Дори и пуст, от този Лондон ти секваше дъхът. Лондон от света на Еверет М имаше своите по-високи кули — технологията на Трин си бе проправила път по-рано в архитектурата му, — но в тези сгради имаше дързост, смелост и въображение на култура, изпитваща увереност в постиженията си. Върховете на кулите се разтваряха като цветя или литнали птичи ята: покривите се носеха във въздуха, таваните се извиваха като мидени черупки, сградите се накланяха под ужасяващи ъгли или надвисваха над улиците под себе си. Нищо не беше солидно и тежко; всичко беше леко, живо, пълно с намерение и енергия. Градът приличаше на замръзнало балетно изпълнение. Катедралата „Свети Павел“ бе заобиколена от почетната стража на небостъргачи, тънки и елегантни, които се извиваха към голямата църква като оръжия за почест. Флийт Стрийт приличаше на карнавал от зашеметяващи геометрични загадки: фантастични постройки, които напомняха на риби, облаци, дъждовни гори или редки и деликатни минерални формации, дошли от километри дълбочина, приведени над по-старата архитектура на отминалите векове, без да я задушават. Части от градския пейзаж бяха познати на Еверет М, но цели улици и квартали бяха съвсем нови и странни — този виадукт никога не се бе появявал над „Странд“, а онова там на „Чаринг Крос“ бе нова викторианска железопътна гара, съвсем нова, от стъкло и ребра от ковано желязо. Откъде се бе появила голямата опера от осемнайсети век? Ами покритият пазар зад Риджънт Стрийт или полумесеците и кръговете на градските къщи от джорджианската епоха? С всяко свое кътче този Лондон демонстрираше грация, равновесие и лицето на град, построен за своите жители.

Като пикира ниско, Еверет М огледа лицата на ръждясващите превозни средства, купищата изоставени лични вещи, превърнати в каша от годините дъждове, шубраците, израснали по канавките, бурените из пукнатините. Всеки прозорец беше ням, всяка сграда — празна, всяка улица — изоставена. Тишината бе пълна и ужасяваща. Единствените звуци идваха от тихото бръмчене на пропелерните двигатели и шепота на вятъра през архитектурата на мъртвия Лондон.

Еверет М хвърли поглед през рамо. Тъмната кула над Доклендс доминираше над източния хоризонт — нож, забит в сърцето на града. Курсът му през Лондон я позиционираше откъм гърба му, но не можеше да се въздържи от време на време да поглежда назад към нея. Привличаше очите, дори и да отвращаваше сърцето. Караше кожата на гърба му да настръхва, топките му да се свиват от ужас. Беше неприятно секси.

Прелетя над високите комини и балкони на Мейфеър. Пред него се откри Хайд Парк. Езерото „Сърпентайн“ беше непроходимо блато от тръстики, трева и убити от зимата водни лилии. Широките ивици от открити морави в Хайд Парк, с които бе свикнал Еверет М, в този свят не бяха нищо повече от трънясали, прекомерно обрасли пущинаци, задушени от храсти и будлея и високите кафяви пръчки на изсъхнали върбици. Еверет М направи обход, като търсеше къде да се приземи. Полетът до Оксфорд щеше да е дълъг, отвъд обхвата на бръснача. Мадам Луна носеше резервни акумулатори. Къде ги държеше и как ги зареждаше, си оставаше мистерия на Трин. Хайд Парк бе открито пространство с възможност да наблюдаваш района и да се изтеглиш лесно по въздух — добро място за временна спирка.

— Оксфорд? — беше попитал той Чарлз Вилие.

— Агистратурата е разположила изследователски аванпост сред колежите в града. Това е най-логичното място, където биха отишли. Ако оцелеят достатъчно дълго.

— Можете просто да ме изпратите през техния Портал на Хайзенберг.

— Заключили са порталите си.

— Можете да ги отключите. Вие сте Орденът.

Дългият, твърд и мълчалив поглед на Чарлз Вилие успя да смрази дори студеното местенце в сърцето на Еверет М. В този поглед се фокусираше цялата амбиция на неговото копие. Бяха една душа в две тела.

— Някои неща са невъзможни дори за Ордена. Порталите на Хайзенберг на Земя 1 имат автоматични защити. В която и посока да се опиташ да преминеш, ще бъдеш пренасочен към сърцето на слънцето.

Сега Еверет М запази студено мълчание.

— От Тотнъм ще се оправя и сам.

— Така си и помислих. А сега искам пак да тестваме анти-Наан въоръжението ти.

20.

Еверет М докосна земята леко като създание от сънищата. Бутна нагоре пилотските си очила, удари ключалката на хамута и завлече бръснача до един осветителен стълб, наполовина скрит сред избуяла трева и пълзящи растения. Отвсякъде се издигаха кулите на Лондон. Еверет М бе съвсем сам. Той протегна ръце и се завъртя на триста и шейсет градуса. Извика силно, просто за да докаже съществуването си:

— Аз съм! В този мъртъв град съм! Еверет Синг!

От дърветата избухнаха птици. Дъхът на Еверет М се носеше на облаци.

Мадам Луна се приземи до него. Под нея сякаш не се огъна дори една тревичка. Не реагира на крясъците на Еверет. Не реагираше на каквото и да е.

Птиците направиха завой и бавно започнаха да кацат обратно по предишните си места. Ако наистина бяха птици. Наан можеха да приемат много и различни форми, можеха да носят чуждото тяло като костюм. На нищо в този свят не можеше да се има доверие. Копията Вилие бяха прави. Истината бе далеч по-ужасна от която и да е от легендите, раздухвани из общинското училище „Борн Грийн“.

Тъмната кула бе съставена от лицата на хората, асимилирани от нея. Еверет М нямаше нужда да ги вижда, за да е сигурен, че лицата ще го посещават още дълго в сънищата му. В миг на страх и съмнение беше загърбил ролята на Крал на Лондон, за да се превъплъти в самотен, изплашен и много, много премръзнал човек.

— Готови ли са акумулаторните батерии? — попита той. — Дай ми ги. Искам да се махна оттук.

Мадам Луна не помръдна. Еверет М се канеше да я попита втори път, нетърпеливо, когато главата й трепна, леко движение, завъртане на врата като на птица.

— Идват.

Еверет М се почувства много, много малък и много, много сам.

— Кой? Какво?

— Въздушният кораб. Наблюдавам го на далекообхватните сензори. Странно. Изпитвам затруднения да установя точното му местоположение. Сякаш нещо внася смущения в приемателите ми. Като облак между мен и въздушния кораб. Движещ се облак. Но не точно облак, а по-скоро… сняг. Частици. Насекоми. Не. Не насекоми. Еверет Синг! Еверет Синг! Защитавай се. Наан идват.

Спорът можеше да се чуе още от мостика. Не думи, а два ясно отличими гласа, които крещяха. Единият принадлежеше на жена, висок, но твърд. Другият пък бе нисък и натежал от глазгоуско ръмжене. Макхинлит.

Еверет вървеше по петите на капитан Анастейзия, докато тя се отдалечаваше от мостика. Сен бе на една стъпка до него.

— Бона! Тупалки!

— Макхинлит има, както ги наричаме ние, проблеми с овладяването на гнева — произнесе Еверет.

— Макхинлит има, както го наричаме ние, нещо от нашите — каза Сен.

От централната пътека Еверет можеше да види обръча от войници на товарната палуба и двете фигури в центъра му. Едната бе облечена в плътно прилепналото облекло на войник от Агистратурата. По повърхността му се преливаха камуфлажни шарки. Другата носеше кожено пилотско яке върху яркооранжеви работни дрехи. Гледаха се лице в лице, очи в очи. На онзи вид разстояние, от което можеш да вкусиш дъха на опонента си. На шията и челото на Макхинлит се бяха издули вени. Елена Кастинидис стоеше като скулптура от лед, студена, без да помръдва. Очите й гледаха Макхинлит, без да мигнат. Ръцете й бяха стиснати в юмруци.

Когато капитан Анастейзия се спусна с дрънчене по витата стълба до товарната палуба, се обърнаха глави.

— Мистър Макхинлит, какво означава всичко това?

Войниците отстъпиха, когато капитанът пресече обръча им. Токове на ботушите й отекваха като пистолетни изстрели. Еверет можеше да си представи колко разширени и вбесени са очите й. Тя спря толкова близо до инженера и лейтенанта, колкото бяха и те двамата помежду си. Дъхът им излизаше на пара. Макхинлит не отдели поглед от лейтенанта.

— Това момиченце ми краде електричеството.

— Мадам, моите уважения, но вашият член на екипажа прекъсна захранването към бойните ни костюми по средата на зареждането им — обясни лейтенант Кастинидис.

— Ето две неща, които трябва да знаеш, момиченце — заяви Макхинлит. — Първо, не съм член на екипажа, а машинен инженер. Машинен инженер първи клас, и съм си отслужил на борда на военновъздушния кораб на Негово Величество Кралски дъб. И второто е подобно: аз съм член на екипажа. А вие сте пасажери на моя кораб.

Еверет почувства потупване по рамото. Той се огледа. До него стоеше Шарки.

— Забрави нещо. — Шарки измъкна Доктор Квантум от полите на шлифера си. — „Ще дойда като крадец; и няма да знаеш в кой час ще дойда върху тебе.“ След всички неприятности, които си имах, за да го измъкна от онова приятелче, ми е неприятно да откривам, че го оставяш да се търкаля наоколо.

— Всичко е наред, баща ми…

— Само че не е баща ти. И не бих отхвърлил идеята, че са способни да създадат малко отвличане на вниманието.

— Все още се нуждаят от мен заради паролата.

— Сигурен съм, че тези джентълмени са напълно способни да подпъхнат нещо в комптатора ти, за да засекат паролата — каза мрачно Шарки.

— Биха ли го направили?

— Аз бих.

Еверет пъхна таблета под мишница, притисна го плътно до себе си.

— Капитане! — избумтя парадният глас на генерала от горната пътека. — Имам двайсет войници, които трябва да заредят и приведат в бойна готовност снаряжението си, преди да сме достигнали Лондон.

— Мразя го този оми — изсъска Сен на Еверет. — Бих му забила ножа, ако можех.

Изтънялата, чиста омраза в гласа й беше достатъчно убедителна за Еверет, за да реши, че е напълно способна на това, стига да й се откриеше възможност. Страстите и омразите й му се струваха необичайни и тревожни. Идваха много по-отдалеч от образованата средна класа на възпитаното семейство Синг-Брейдън. Припомни си злорадството, с което Сен бе наблюдавала юмручния бой пред кръчмата „Рицарите на вятъра“, когато Макхинлит и Шарки се бяха изправили срещу братята Бромли. Беше крещяла за кръв.

— Да де, да заредят с нашето електричество — изплю се Макхинлит. — Електричество, което ми е необходимо за работата на кораба.

— Електричество, което взехте от нас — заяви лейтенантът.

— Електричество, което ни дадохте. Ха, давате с едната ръка и вземате с другата.

Еверет не виждаше лицето на капитана, но много добре си представяше потиснатата ярост и унижението зад стиснатата й челюст, разширените ноздри и очи, напрегнатите рамене. И преди беше усещал острието на гнева й — когато бе поставил под въпрос авторитета й, след като тя бе насочила Евърнес към отколешните полета, където ветровиците провеждаха своите дуели. Караха я да изглежда като аматьор на собствената й товарна палуба.

— Ето нещо, което и вие трябва да знаете, мистър Макхинлит — каза капитан Анастейзия. — Това е моят кораб. Лейтенант Кастинидис, вие и вашият отряд сте добре дошли на борда на Евърнес. Вземете каквото ви е необходимо и се оборудвайте. Моят главен инженер ще ви съдейства. Гостоприемството към непознатите и хората в нужда е нашият начин.

Еверет се усмихна на лекото заяждане. Отряд 27 разполагаше с електромагнитни пушки, нанотек скенери, както и умна броня, която можеше да се слива с околността и дори да осигурява невидимост пред сензорите на Наан, но не разполагаха с въздушен транспорт. Бяха товар. Агистратурата се придържаше към остатъците от някога могъща технология, преправяха, ремонтираха, чупеха я, когато се развали или искаха да върши нещо различно, но основите на тази технология бяха подкопани от враговете им. Имаше прекалено малко хора. Нямаше нови идеи. Бойните костюми, блестящи и златисти като на бронзови самураи, бяха кърпени и белязани с драскулки, заварки и допълнително инсталирани резервни части. Доктор Синг беше евакуиран с реактивен самолет, но за такива летателни апарати се нуждаеха от машинни инженери, хора по поддръжката и течно гориво. Не им достигаше обслужващ персонал. Бяха пръснати. Бяха прогонени надалеч, из своите острови и плата.

Спорът не беше заради електричество или защото някой не е поискал разрешение. А за страх. Войниците бяха изплашени. Макхинлит беше изплашен. Еверет беше изплашен. Дори капитан Анастейзия беше изплашена. С всяка следваща секунда Евърнес приближаваше все повече сърцето на обсебения от Наан Лондон.

Макхинлит и лейтенантът останаха още миг изправени лице в лице, след което отстъпиха. Стиснати челюсти, разширени ноздри.

— Мистър Макхинлит, след мен — нареди капитан Анастейзия. — Екипаж, всички в офицерската столова. Дивано.

Еверет М замръзна. Студът в него се протегна и го парализира. Не можеше да помръдне. Мускулите му се бяха сковали. Тялото му не реагираше и той не знаеше какво да прави. Наан идваха.

Беше ли чул страх в гласа на Мадам Луна?

Не замръзвай. Никога не замръзвай. Замръзнеш ли, ще се окажеш поредното лице в кулата от пищящи души. Свърши онова, за което са те обучили. Еверет М си свали ръкавиците, хвърли пухкавото пилотско яке, изрита пилотските ботуши, изплъзна се от топлите панталони. Последни бяха шапката, очилата. Костюмът кожа отдолу беше точно това, което се съдържаше в името му. Беше тънък, прилепнал по тялото и покрит с нещо, което приличаше на татуирани електронни схеми.

— Не възнамерявам да облека това — беше заявил в залата за съвещания на тъмната страна на Луната.

В този момент търпението на Чарлз Вилие почти се бе изчерпало.

— По дяволите, просто си го сложи!

Веднъж облечен, донякъде наподобяваше на контактните костюми от анимирания сериал Неон Генезис Евангелион. Изложена на студения вятър и снежните вихрушки из Хайд Парк, тъканта му бе по-топла, отколкото би предположил на пръв поглед — Трин бяха също толкова изобретателни в текстила, колкото и при другите си технологии, — но стопеният сняг се просмукваше през стъпалата му.

— Помогнете ми, Мадам Луна.

Мадам Луна се разпадна.

Разцепи се по централната си част. От горната част на главата до най-ниската точка на торса й. По дланите и вътрешната част на ръцете й се появиха тъмни линии. От тях бликна светлина. Мадам Луна потръпна в спазъм и се разгъна. Чертите й се разтопиха и потекоха, като я промениха от старица с меко изражение до чиста аниме бойна броня. Вътрешността й стана куха, докато машинните елементи на Трин се пренареждаха, отваряха пространство с размерите на човек. С размерите на Еверет М. Вече нямаше Мадам Луна. На посипаната със снежен прашец трева в Хайд Парк стоеше боен костюм, по-бял от бялата земя. Бронираният костюм се разтвори като черупката на някакво подводно създание. Електрическите схеми на Трин грееха от енергия. Принтираните шарки по трикото на Еверет М започнаха да греят в отговор. Но се поколеба да пристъпи в него и да се отдаде на костюма. На Луната беше страхотна манга. Тук обаче бяха само двамата — момчето и неговото извънземно. Мадам Луна използваше същата технология — нанотехнология — и беше направена от същия материал като Наан. Нищо друго не можеше да накара машината да се разтече като вода, да промени формите и предназначението си, да промени дизайна си от този на старица до убийствен боен бот. Щом пъхнеше глава в шлема и той се сключеше около него, щеше ли да остане някаква разлика между неговото лице в тази безлична маска и лицето му, уловено в капана на лъскавата повърхност на Кулата на душите? Трин не те изяждаха отвътре навън. Така твърдяха. Това е наша нанотехнология. Но беше ли така? Той и Мадам Луна бяха единственото нещо от Земя 4. И за двама им това бе цял един нов свят. Кой изобщо знаеше нещо конкретно за Трин? Всички знаеха, че Трин опазваха тайните си на обратната страна на Луната. Цялостното въздействие на технологията им би разрушило земната цивилизация. Твърде много, твърде бързо. Лъжеха ли освен това? Дали теорията, че Разумът на Трин в действителност не осъзнава себе си, че е просто една великолепна машина, не беше още един техен конструкт? Достатъчно умни ли бяха, за да се преструват, че не са разумни?

Чарлз Вилие бе наситил с технологията им всяка частица от тялото му — как тогава Еверет М можеше да се доверява на собствените си мисли, откъде да знае дали вместо негови не са на Трин? Бяха му дали дума, която можеше да му осигури пълен контрол над програмния код на костюма, да изключи въоръжението му, да отключи бронята и да му позволи да излезе на свобода. Ако шлемът се затвореше, дали нямаше да го накара да забрави думата? Щеше ли някога да се отвори отново?

Контакт с Наан след три минути.

Еверет М виждаше очертанията на нанотехнологичния облак като буреносен фронт, който нахлуваше от северозапад през парка. Само с една мисъл можеше да приближи изображението на усиленото си зрение. Не искаше да го прави.

Сега си съвсем сам срещу перфектната буря от смъртоносна, излязла от контрол нанотехнология и единственият ти съюзник е чуждоземен боен робот, който може да променя формата си.

Формулирано по този начин, решението не беше толкова трудно за вземане. Той пристъпи в Мадам Луна. Тя се сключи около него — внимателно, но напълно. Еверет М беше виждал венерини мухоловки в лабораторията по биология и подобно на всеки младеж бе очарован от техния бавен ужас. Бойната броня на Трин се затвори около тялото му точно като онези растения. Ботушите се заключиха по местата си и запечатаха прасците му. Шевът на плаката на корема му се стопи и изчезна. Еверет изохка от неочаквана болка, когато трикото се свърза с бронята и имплантите му. Краищата на пръстите му нараснаха и се сляха с върховете на ръкавиците. Ракетните портове по ръцете на бронята се сляха с портовете в кожата му. Костюмът беше в него. Той беше костюмът. Надмогна мигновената паника, щом шлемът обгърна лицето му като стиснат юмрук. За момент остана сляп и глух, след което сензорите се свързаха със схемите на Трин в нервната му система и вече можеше да вижда и чува също толкова ясно и свободно, както и през собствената си кожа. През нервните пътища и мускулите му премина горящо могъщество. Само с една мисъл можеше да подскочи чак до онези дървета. Със следващата — да изравни цялата Парк Лейн.

Краката му все още бяха мокри.

Източното небе бе почерняло от летяща нанотехнология. Еверет М не се нуждаеше от зрението си на Трин, за да види птиците, нещата, които приличаха на птици, нещата, които променяха външността си от птици на неща, които не трябваше, не можеха да съществуват, какво остава да летят. Еверет М разтвори ръце към връхлитащата буря от Наан.

— Елате ми!

— Дивано на два пъти в един и същи ден — каза Еверет, докато заемаше мястото на масата за конференции, за което вече мислеше като за свое. — Трябва да е нов рекорд за кораба.

Студените погледи успяха да смразят следващите му остроумни реплики. Нямаше правото да се шегува с историята на кораба и традициите му. Беше екипаж, а не пътник, но все още не беше от нашите. Може би никога нямаше да бъде от нашите.

— Сен, картите — нареди капитан Анастейзия.

Ето защо бе свикала дивано. Беше ритуал за Евърнес, пасажерите не можеха да станат свидетели на случващото се. Не и пред очите на умните хора от Оксфорд, рационалните учени, които можеха да се надсмеят над видяното и да го сметнат за варварско суеверие.

Сен извади съвсем бавно картите таро „Евърнес“ от мястото им до сърцето си. Целуна тестето. Прошепна на картите нещо, което Еверет не можа да чуе, размеси ги с една ръка и ги остави на масата пред капитан Анастейзия. Капитанът поклати глава и плъзна тестето през конферентната маса до Еверет.

Внезапно Еверет се почувства наистина изплашен. А беше един от онези рационални учени. Не беше длъжен да взема картите таро „Евърнес“. Не вярваше в магия. Но вярваше в силата им.

Беше изплашен, но в него се надигна гордост. Бяха му дали картата таро „Евърнес“. Не беше потомствен ветровик, нито отраснал сред ветровици, но вече не беше сухоземно, просто товар в трюма. Беше от два свята. Беше беглецът по равнини. Беше от нашите. Знаеше правилата и традициите при картите. Цепиш три пъти. Подреждаш горните шест карти на кръст. Слагаш последната карта в центъра на кръста. Картите бяха с лице към полирания нановъглерод.

— Това не е магия — беше казала Сен още първия път, по време на пътуването им с вечерния влак за Хакни Грейт Порт, когато бе използвала картите в опит да му отнеме Доктор Квантум.

Гледането на тези карти беше взиране малко нагоре, малко надолу, малко встрани. Състоеше се в това да прозреш какви са нещата в действителност, в дълбочина, под всичко останало. Независимо от това, когато обърна първата карта, Еверет затаи дъх.

Борещ се мъж, заключен в скалите, с ръце над главата, който си проправяше силом път през Земята. До повърхността му оставаха или километри, или милиметри. Мъжът, попаднал в капан под земята, нямаше начин да знае със сигурност.

— Земните шупли — каза Сен. — Приближават врагове и няма ясен път към победата. Нещо се ражда или преражда. Сляпа надежда. Следващата карта.

Небостъргач в класическия манхатънски стил Емпайър Стейт, който се издигаше стъпаловидно, равнище по равнище, до изострен връх. Забодено на този връх — едно-единствено око, оградено с пламъци, в триъгълник. Доста наподобяваше Окото на Саурон на Толкин.

— Височините на Андромеда. — Сен не разясни възможните значения на картата. Образът бе прекалено пресен в спомените им. Тъмната кула, пълна с очи и лица. Безкрайният писък на кулата над Кучешкия остров.

Еверет познаваше тези карти. Беше ги обръщал и преди — върху омазнената тапицерия на елвлака от мрежата на „Лондон Транспортейшън“, докато заобикаляха катедралата „Свети Павел“. Едни и същи карти неминуемо се появяваха във всяко тесте, но дали вярваше на магията, която се случваше точно сега? Сен я биваше с картите — беше я виждал как размесва. Дали тя не ги подреждаше? Дали поредността им не отразяваше собствените й надежди и страхове? Дали нейните емоции не оформяха картите, а картите на свой ред оформяха емоциите на хората около нея? Дали вместо магьосница не беше фокусница?

Следващата карта. Ето нещо, което досега не беше виждал. Мъж, седнал на покрива на влак. Гледаше някъде извън картата и се усмихваше широко. В едната му ръка имаше високо вдигната за наздравица чаша, а в другата — цял бут шунка. Онова, което мъжът не виждаше през рамо, бе, че влакът навлиза в тъмен тунел.

— Човекът на излет — каза Сен. — Бона времената няма да продължат вечно. Но и тези мийзи времена. Знаеш ли накъде отиваш? Другата карта, Еверет Синг.

Бебета, увиснали в пашкули като плодове в овощна градина. Жени в рокли от осемнайсети век, които беряха бебетата и ги събираха в кошове на гърбовете си. Като се загледа по-внимателно, Еверет установи, че пашкулите са изплетени от паяжина, а бебетата имат очи на насекоми и малки нокти — осем малки нокътя, — които си пробиваха път през обвивките.

Сен възкликна тихичко.

— Паячетата. На кого можеш да се довериш? Любовта се превръща в нещо извратено. Бижу семената покълват и израстват до странно деяние.

Бяха останали само две карти, онези, които лежаха една върху друга в центъра на кръста.

Бурно море и самотна птица, която излиташе от разбиваща се вълна. Краката й бяха в буреносните пръски. Над хоризонта се разширяваше светлинен лъч, толкова ярък, че сякаш грееше със собствена светлина от тъмната, издраскана рисунка. Беше бяла бездна. Картата не показваше откъде се излъчва тази светлина — маяк, слънцето, нещо по-голямо и по-мощно в сравнение с изброеното, — но птицата я следваше към дома.

— Светлата пътека. Пътят е открит, но крайната цел е невидима. Знаеш ли накъде си тръгнал? Слънцето ни заслепява.

Сен се пресегна през масата и плъзна Светлата пътека встрани от последната карта. Еверет бързо я обърна с лицето нагоре.

Вълчият сезон.

По чист инстинкт момчето протегна ръка, за я обърне отново с лице надолу. Ръката на капитан Анастейзия уловиха пръстите му.

Слънцето, планетите в челюстите на всепоглъщащия вълк. Унищожителят на светове. Сезонът на мрака се спуска. Лошите побеждават. Беше виждал тази карта и преди. Капитан Анастейзия беше обърнала същата карта, когато поиска от Сен да хвърли картите преди битката при Гудуин Сендс. Лошите тогава не бяха семейство Бромли, така че не те бяха спечелили. Шарлът Вилие и Орденът — те бяха лошите в крайна сметка. И бяха изстреляли Теджендра — истинския Теджендра, бащата на Еверет — в случайна паралелна вселена, и бяха превърнали Еверет и екипажа на Евърнес в изгнаници, бежанци, преследвани през алтернативните вселени. И сезонът на мрака все още владееше. Но светлината щеше да дойде. Това бе обещанието на Светлата пътека. Птицата сред буря бе като Евърнес. Светлината щеше да дойде и пак тя щеше да ги отведе у дома.

Сен не бе дала интерпретацията, осъзна той. Беше дала имената на картите и индивидуалните значения, но така и не бе разяснила пасианса. Картите бяха думите, но тя не ги бе съединила в изречения. Това е задачата на всеки един от нас, помисли си Еверет. Всеки от нас открива своите значения и бъдеще в комбинациите на подреждането.

И какво е твоето значение, Еверет Синг? Не го прави, Еверет. Също като малка вълна на плажа е. Вълната подкопава ръбовете на фантастичен пясъчен замък и след това цялата постройка рухва. Но онова, което вярвам за реалността, не е построено от пясък. Моите вярвания се поставят на изпитание от реалността на всяка крачка и там, където са слаби, там, където могат да бъдат подкопани, изпитанието ги прави по-силни. Вселената е рационална дори когато изглежда, че не е. Съществуват правила. И все пак, помисли си Еверет, съществуват хора. Хората не се подчиняват на правилата. И различните видове бъдеще, скрито в картите, се сбъдваха по начини, които сякаш никой не можеше да предвиди.

— Виждаш онова, което искаш да видиш. Сами намираме късмета си. — Нещо подобно бе казала капитан Анастейзия и когато тръгваха на бой срещу Ма Бромли и нейния флагмански кораб.

Земните шупли. Височините на Андромеда. Човекът на излет. Паячетата. Светлата пътека. Вълчият сезон. Картите останаха на масата за един дълъг миг. Всеки член на екипажа прочете в тях нейното или неговото бъдеще. След това Еверет събра картите и подравни тестето. Сен го върна грижливо до сърцето си.

— Намираме се над Западен Лондон — каза капитан Анастейзия. — По местата. Готови за действие.

— Капитане.

Капитан Анастейзия се задържа за момент, докато останалите от екипажа слизаха по витата стълба по посока на мостика и машинното.

— Може ли да ви попитам нещо?

— Можеш да ме попиташ всичко, Еверет.

Еверет притисна ръце и чело към студения прозорец. Дъхът му образува замъглен кръг от разтичаща се кондензация. Покрайнините на мъртвия Лондон лежаха под воал от лек снежец. Редуцирани до бяло и черно, линиите и формите, които хората бяха оставили по ландшафта, се открояваха ясно: шосетата, изоставените железопътни линии, редиците къщи, границите на градините, които се превръщаха в джунгли. Почти можеше да повярва, че градът все още е в притежание на хората.

— Капитане, когато предизвикахте Ма Бромли…

— Правото на лично удовлетворение.

Капитан Анастейзия така и не бе обяснила какво се е случило от момента, когато бе преминала по въздушната пътека до Артър П, до времето, когато Еверет я бе забелязал да се катери по кулата на преобърнатия въздушен кораб. Натъртванията бяха избледнели; беше зашила разкъсаното си ухо и за да има някакъв баланс, бе окачила още обеци на другото. Така и не бе заменила изгубеното си палто. И никога не бе разказвала какво е правила на борда на Артър П с всички онези врагове около себе си.

— Да. Когато отидохте там сама, изправена пред цялото семейство Бромли… бяхте ли изплашена?

Капитан Анастейзия отговори без колебание:

— Да, бях. Много изплашена. Не за себе си. А за кораба, за всички вас. Боях се какво може да ви се случи.

Еверет погледна към черно-белия градски пейзаж, подобен на рисунка с молив. Изплъзваше се под корпуса.

— Трябва да отида.

— Не отивай, Еверет.

— Трябва да го видя.

— Твоят ба… доктор Синг… ще знае какво да търси.

— Трябва да знам дали ще работи с Инфундибулума.

Ако може, ще разбера. Той не познава добре Инфундибулума. Трябва да бъда там.

Лейтенант Кастинидис бе инструктирала екипажа какво може да очаква, когато влязат в Импириъл Юнивърсити. Въпросът не беше дали Наан ще дойдат, а кога.

— Искам да кажа, че когато се сражавахме срещу семейство Бромли, не бях изплашен, не и истински. Беше вълнуващо. Наистина. А когато отидохме да спасим баща ми, след като Шарлът Вилие ни връхлетя, стана прекалено неочаквано, бързо, случваха се твърде много неща, за да се изплаша. Дори когато се биех срещу другото си „аз“ в гробището, все едно участвах във футболен мач; всичко опираше до наблюдение, разбиране, реакция, просто така, бум-бум-бум, без време да обмисляш, без да ти остава време да се изплашиш. Но сега виждам как се задава. Виждах го още от Оксфорд, и ето че сме тук, и е само на няколко минути пред мен, и не мога да обърна кораба, и не мога да го спра, и те ще дойдат, Наан, те ще дойдат. Доктор Синг ми разказа за тях. Очите изчезват последни. Виждам го. Представям си го. Мисля какво ли е. Понякога не е хубаво да се мисли толкова много. Когато мислиш… тогава започваш да се боиш. И сега се боя, капитане.

— Разбира се, че се боиш. Само глупак не би се страхувал. Да бъдеш храбър, не опира до това никога да не се страхуваш. А какво правиш със страха си. Ето защо не е лошо да се мисли. Мисленето невинаги ти вдъхва страх. Мисленето е единственият начин да преодолееш страха.

— Да. И аз реших, че трябва да е нещо подобно. Благодаря ви, капитане.

— Ани. Ще разбереш кога ти е разрешено да ме наричаш така. — Тя отвори вратата на офицерската столова към витото стълбище. — Заемете поста си, мистър Синг. Евърнес има нужда от всеки член на екипажа.

— Да, мадам.

Бурята от Наан го връхлетя. Преобърна се над върховете на дърветата като вълна и се разби като плетеница от тъмни, пищящи крилати неща.

Еверет М насочи мисълта си към оръжейните системи. Схемите на бойния костюм на Трин се свързаха със схемите на Трин във вътрешността на тялото му. И ръцете му се разтвориха. Сега беше едно с бойния костюм, трикото, системите под кожата си. Чак до сърцевината на онова, което бяха инсталирали в него. Ракетните установки се позиционираха. Всеки гребен съдържаше по десет наноракети.

— Давай — прошепна Еверет М.

Ракетите бяха изстреляни. Откатът разтърси ръцете му назад и нагоре, но ракетите разполагаха със собствени системи за проследяване на целта. Видя как следите от двигателите им се разтвориха като ветрило пред лицето на вълната от Наан.

Сега.

Еверет събра ръце и бронята им се удари звучно.

За момент електромагнитният импулс го заслепи. Радиописъкът прониза тъпанчетата му толкова пронизително и силно, че за миг си помисли, че вътрешността на шлема му е оплискана с кръв.

Конвенционалните експлозивни ракети са безполезни срещу Наан, беше обяснил Чарлз Вилие. Наан просто щяха да се препрограмират в нова формация. Електромагнитният импулс обаче щеше да извади от строя софтуера им.

— Ами бойният костюм? — попита Еверет М. — Той няма ли софтуер? Не се ли движи всяка негова част — включително и в мен — от софтуер?

— За това се доверяваме на Мадам Луна — отговори Чарлз Вилие.

Бойният костюм стоеше на ръба на опръсканото с черни петънца заснежено поле. Наан бяха изпопадали в рязко очертана линия, фиксираща зоната, където масираният електромагнитен импулс от шейсет наноракети беше задействан от едновременната им детонация, за да ги съборят от небето. Черен сняг. Простираше се надалеч вляво и вдясно. Плътността му намаляваше с постепенното отдалечаване от фронта на изпопадалите Наан. Небето бе ясно. Унищожението — абсолютно. Еверет М огледа резултата от работата си. Направи крачка напред, за да премаже тялото на най-близкия Наан — четирикрила безглава птица с две мънички човешки ръце — под белия си ботуш.

В полезрението му се появиха прицелни кръгове. Еверет М не искаше да се замисля много за начина, по който Мадам Луна се е включила в очните му ябълки, но контролните дисплеи бяха като въртящи се кръгове, като във видеоигра, шутър от първо лице, където графиките изобразяват кой от героите трябва да наблюдаваш. Пет контакта, ниско и бързо. Там. Сред дърветата. Задаваха се.

Еверет М задейства пръстовите си лазери с една-единствена мисъл. Върховете на пръстите му се бяха споили с ръкавиците. И за това не му се искаше да се замисля особено.

Пет хрътки от ада. Имаха прекалено много крака. Черни като земно масло, с бели като смърт зъби. Пет помръдвания на пръстите. Петте Наан хрътки паднаха, нарязани на парчета. Нямаше кръв; нямаше кости; никакви меки, подути вътрешности. Асемблерите на Наан вече се раздвижваха и протичаха към ново единство.

Чарлз Вилие го беше предупредил, че ще се случи. Еверет М протегна напред длани. На всяка длан се отвориха кръгли портове. На електромагнитните пулсатори трябваха няколко секунди, за да заредят. Лазерите ги бяха свалили. Пулсаторите ги довършиха. Нямаше нищо за гледане, не се чу дори някакъв звуков ефект като от видеоигра. Просто обърна длан към дращещите половин хрътки и те мигновено се разпаднаха на черна течност.

Еверет М стисна юмруци, за да затвори портовете на пулсаторите и остави схемите им да се презаредят. Чувстваше се като Айрънмен. Тони Старк, милиардерът изследовател на Космоса, чиято частно построена ракета се бе разбила на Луната. Тони Старк беше построен наново от Трин, за да се превърне в супергерой в боен костюм — Железния човек, — който се сражаваше със силите на злото. Трин сетивата на Еверет М заискриха от множество контакти. Бяха го обкръжили. Бойният костюм се движеше също толкова лесно и леко, колкото и собствената му кожа. Еверет М се завъртя, изстрелвайки два откоса от лазерни лъчи. Димящите парчета от адските хрътки се преметнаха презглава във въздуха. Контролният панел на Еверет М издаде звън. Пулсаторите заредени. Беше като красиво бойно изкуство: обърни се, вземи на прицел, вдигни едната си ръка и стреляй, докато другата проследява следващата хрътка на Наан, която се надига от отъпкания сняг. А после всички бяха свалени и Еверет М стоеше в центъра на кръг от черни разплискани петна, подобни на мастило върху хартия.

Контакти. Още и още. Кръг отвъд първия кръг, а отвъд него трети, до един устремени към него. Откъде идваха? Колко подкрепления можеха да хвърлят Наан срещу него? Първата вълна експлодира в ураган от лазерен огън и електромагнитни удари. Втората се разби в него. В последния момент визуалният контролен панел иззвъня: пулсатори на линия. Но отвъд нея беше третата, най-голямата. Ето ги и тях, препускаха на шестте си крака през разплисканите останки на своите колеги. Един повален, три, пет. По-близо от преди. Еверет М отнесе две създания насред скок, всяко едно с по един електромагнитен импулс на пълна мощност. Пулсаторите не са на линия, премигна контролният му панел. Един последен контакт, точно зад него. Божичко, бързо се движеше. Еверет М се завъртя като вихър. Адската хрътка беше в най-високата точка на скока си. Прекалено бързо, за да рискува с лазерите. Челюстите й се разтвориха и зъбите й се забиха в лицевата пластина на Еверет М, след което го удари силно, превърна се в течност и се разплиска по гръдната му броня. Веществото на Наан пропълзя по него, като опитваше да намери някаква вдлъбнатина, някакъв недостатък в технологията на Трин. Еверет М улови края на платнището от Наан вещество и го обели от себе си. Наан се изви и нави, опитвайки да обхване ръката му. Еверет М замахна с ръка и го отхвърли надалеч. Нещото се превъртя във въздуха, за да започне да се преобразява наново в адска хрътка. Еверет М насочи рязко лявата си ръка към него и го пулверизира с един електромагнитен удар. На контролния панел заблещукаха нови контакти. Наан. Десетки.

— Колко още, докато въздушният кораб стигне дотук?

Приблизително четирийсет минути. Думите на бойния костюм се бяха оформили във вътрешността на главата му. На Еверет М не му се понрави, че са там. Бяха прекалено близо. Поне костюмът не говореше със спокойния, вразумяващ, влудяващ глас на Мадам Луна.

— В небето ще съм в по-голяма безопасност.

Можеше да се скрие сред покривите, сред комините, въздуховодите, климатиците и водните кули на Мейфеър, а после да пикира незабелязано откъм гърба на въздушния кораб и да се прилепи на него като бълха на слон, докато инсталираше проследяващото устройство.

А веднъж щом проследяващото устройство бъдеше инсталирано, Чарлз Вилие можеше да го засече, да отвори Портал на Хайзенберг и да го извлече от този уродлив свят.

Бръсначът му подскачаше в края на въжето, завързано за стълба. Можеше да се добере до него с двайсетина крачки. Нещо бутна Еверет М по десния крак. Той погледна надолу. От земята бяха избухнали черни пипала и се увиваха около ботуша му. Еверет М подръпна крака си. Пипалата се разтегнаха. Той насочи още мощност в бойния костюм и залюля десния крак напред. Пипалата се скъсаха, паднаха на снега и се просмукаха обратно в земята.

После уловиха левия му крак. Черни, лъскави пипала, които го облепиха до прасеца. Той се подръпна. Пипалата задърпаха на обратно. От земята изригнаха нови пипала и се увиха около коленете му. Само за секунди бе оплетен чак до бедрата. Еверет М захрани бойния костюм на пълна мощност и закрачи напред. Пипалата се напрегнаха, обтегнаха, скъсаха. Едва не падна по лице. Седемнайсет стъпки. Сега обаче левият му крак отново беше в плен, след като от земята изникнаха още пипала и се затегнаха като змии около него. Еверет М протегна ръце и отвори пулсаторите в дланите си. Но адските хрътки приближаваха, неумолимо и много, много бързо. После и десният му крак беше впримчен отново. Еверет М се задърпа. Пипалата се разтегнаха, но не поддадоха. Той отново дръпна. Пипалата дръпнаха в обратната посока. Върнаха крака му на земята и го задържаха там. Земята експлодира. Още пипала плъзнаха нагоре по краката му. Само за миг бе омотан до кръста. Бръсначът висеше в края на въжето си, само на седемнайсет крачки. Седемнайсет крачки, които никога нямаше да успее да направи.

Пулсатори на линия, съобщи контролният панел. Еверет М се прицели с длани в краката си. Изпържете се, зли, мъртвешки пипала. Но какво щеше да се случи със схемите на бойния му костюм при изстрел от упор? Той затвори пулсаторите и сграбчи чернотата. Пипалата се увиха по-здраво около бедрата му. Еверет раздвижи мускулите на бойния си костюм. Пипалата се разтегнаха, а после се разкъсаха. Но ето че се задаваха още, излизаха от дърветата: адските хрътки. Цяла стена от тях. Толкова много и толкова бързи. Еверет М направи на слуз първата вълна с контролирани откоси на пулсаторите. Втората вълна се разби в него. Три от хрътките наряза на димящи късове с лазерите, две превърна в летящи петна от Наан вещество, третото улови и разкъса на части. Пулсаторите презаредени. Еверет М се прицели в краката си. Трябваше да направи тези седемнайсет крачки, да остави бръснача да го издигне над всичко това. Залитна от силен удар в гърба.

Директно попадение от Наан единица, докладва бойният костюм.

Пипалата вече затягаха хватката около кръста му. И тогава връхлетя третата вълна от демони. Лазерите подпалиха въздуха, пулсаторите разплискаха мъртво Наан вещество по снега. Но бяха прекалено много и се движеха ужасно бързо. Около лицето на Еверет М се сключиха бели зъби и отново го покриха с пълзящо Наан вещество, и отново, и отново. Пипалата се извиваха все по-високо, до кръста, до гърдите, над раменете, обхващаха раменете му. Не можеше да се прицели. Не можеше да улучи каквото и да е. Чернотата се плискаше във визьора му като разлято мастило. Плисък след плисък, плясък след плясък, Наан технологията прекъсваше достъпа му до светлина. Не можеше да вижда. Беше сляп, оглушал, парализиран.

Сензорните мрежи са компрометирани, информира го бойният костюм. Останал съвсем сам в тъмното, Еверет чувстваше леките удари на още и още Наан демони, които се плискаха по цялото му тяло. Обвити сме в Наан субстрат с дебелина приблизително един метър.

Погребан жив в излязла извън контрол нанотехнология. Отвън сигурно изглеждаше като един от саркофазите за мумии, които беше виждал в Британския музей, заоблен ковчег с глава. Черен. Лъскавочерен. С още и още Наан, които не спират да се трупат върху него.

Софтуерната сигурност не е компрометирана, каза костюмът.

— Което означава? — попита Еверет.

Мога да поддържам основни жизнени показатели.

— Докога?

Докато не се изтощят батериите.

— Докога?

В текущото състояние няколко месеца.

Чак тогава Еверет М запищя. Пищя дълго, силно, пищя, докато гърлото му не прегракна. Чернотата отне писъците му, без да му върне нищо. Опита да се движи, да рита, да удря с юмруци, да помръдне само пръста на крака си. Мускулите му бяха напрегнати до крайност. Фокусира мощността върху Трин силата си, докато не почувства, че мускулите му всеки момент щяха да изскубнат сухожилия от костите му. Нищо. Не можеше да се движи, да вижда и чуваше единствено гласа на костюма, собствения си дъх, пулса си. Попаднал в капан във вътрешността на Мадам Луна. Ковчег от метал и пластмаса.

— Еверет?

Глас. Но не гласът на костюма. Не неговият глас. Не: неговият глас. Неговият глас от някъде другаде.

— Какво чувам?

Засичам поредица от вибрации през Наан материала и ги преобразувам в аудиосигнал.

— Звучи като глас. Моя глас.

Така е, Еверет Синг.

Чернотата просветля. Зрението на Еверет М посивя.

Наан материалът се очиства от визьора на шлема, каза костюмът, докато черните пипала се оттегляха от зрителното поле.

Еверет М премигна в белотата. Очертания, между него и светлината. Овална форма, която изпълваше по-голямата част от погледа му и закриваше светлината от зимното небе. Бавно започна да различава нещо. Петната и меките изблици като от глухарчета в очите му избледняха. Взираше се в лице.

Неговото лице.

— Здравей, Еверет — произнесе неговото лице.

21.

Той. Беше той. Стоеше там, на снега, сред мъртвите Наан неща, облечен в същия боен костюм. Същата височина, същото тегло, същите крака, ръце и тяло. Същите длани и стъпала. Същото лице. Очите. При тях всичко се разпадаше. Очите не бяха неговите. Бяха съставени от десетки миниатюрни, черни клетки, като очите на насекомо. Улавяха светлината и я отразяваха в цветовете на дъгата, като на водно конче.

— Може ли да ме чуе отвън? — въпросът бе зададен на бойния костюм.

Да. Сега.

— Кой си ти? — попита Еверет М.

Двойникът му се усмихна притеснено, като обърна глава настрани. Еверет М би направил същото. Колко още му беше известно?

— В известен смисъл аз съм ти… но можеш да изпиташ силно безпокойство, ако разговаряш със своя двойник, така че няма да наричам себе си Еверет.

Само че съм се срещал със своя двойник, помисли си Еверет М. И тогава не изпитах силно безпокойство. Бях хладнокръвен, спокоен и напълно рационален. Но ти не го знаеш. И това е едно малко преимущество в моя полза.

— Наричай ме това, което съм — каза двойникът на Еверет М. — Наричай ме Наан.

— Приличаш на мен.

— Не е само до приликата, Еверет. В съвсем реален смисъл аз съм ти. Открихме твоята ДНК в базата ни от данни и я използвахме, за да построим този аватар. Смятаме, че може да не си толкова враждебно настроен към нещо, което прилича и се държи — и звучи — като теб. Имаме твоята ДНК, и все пак ето те пред нас. Това ни обърква.

— Изчисти тази кал от мен. — Еверет излъчи мисълта движи се към бойната броня. Механизмът на Трин се напрегна, но Наан веществото бе залепнало здраво около него.

— Не, не мисля, Еверет. Вече видях на какво са способни тези Трин пулсатори… и го почувствах. Каквото и да бъде сторено на мен или на която и да е част от мен… всички го чувстваме. Аз го чувствам. Имаш ли представа какво е? Все едно да изтръгнат част от теб. Отново и отново, и отново. Гори, Еверет. Гори.

— Какво искаш от мен?

Наан двойникът сви рамене:

— Озадачаваш ни. Твоята технология ни се съпротивлява. Всичко минава през теб. Не можем да го асимилираме. Мислехме, че разбираме вашата технология. Вие разработвате технология, с която да ни изтребите, ние използваме събраното знание, за да я заобиколим. Това е нещо, което досега не сме виждали. В общото ни съзнание няма нищо по този въпрос. Кой си ти? Откъде си?

Още веднъж леко преимущество. То не знае за Трин. Не знае за Земя 4. Не знае, че изобщо не съм от този свят. Но може да почака, докато размисля върху всичко това, а аз умирам от глад. Трябва да поема риск.

— Казвам се Еверет М Синг. Не съм от този свят. Идвам от Земя 4.

Наан двойникът мигна два пъти с насекомоподобните си очи.

— Изпращам тази комуникация до Съзнанието на Наан. Земя 4. Да. Имаме спомен за нея. Разполагам с колективните спомени на шестте милиарда човеци, които сме асимилирали, но все още има много познания, които предстои да интегрираме. А, да. Паралелни вселени. Един момент. — Наан двойникът наклони глава леко, сякаш опитваше да чуе по-добре през стаята интересен разговор. — Разумът на Трин. Това не е човешка биология. Ето защо не можем да я асимилираме.

Да асимилирате мен, помисли си Еверет. Да претопите мен в шест милиарда други. Да дадете на мен злокобни очи на насекомо. И ето го третото ми преимущество: от друга вселена съм.

Наан двойникът го изучаваше. Еверет М можеше да отвърне на погледа му без ужас и да забележи разликите, детайлите, в които двойникът не е напълно съвършен. Разбира се, очите. И бойният му костюм очевидно бе част от кожата на двойника: краката бяха боядисани в сиво, вместо посивели от топящия се сняг. Косата не се движеше съвсем правилно. Приличаше на косите на рисуваните триизмерни персонажи по филмите, сякаш се движеше под вода. Също както той бе сканирал Наан със собствените си сензори, така и те трябваше да са сканирали него отвън навътре. Още веднъж опита да задвижи бойния костюм със силата на волята си. Не. Но откъде знаеха каква е неговата ДНК? Освен ако…

Този път Еверет М потисна вика си. И осъзна едно нещо за храбростта. Храбростта се нуждае от публика. Тя е за останалите. Когато си сам, на чужд свят, в компанията на натрупана нанотек маса и познанията на шест милиарда някогашни живи хора — които по един или друг начин са били ти, — няма храброст. Има изобретателност. И има оцеляване. И докато Еверет М го осъзнаваше, разбра, че и със страха е същото. Страхът също се нуждае от публика. Никой, който е сам, не може да се страхува.

Въздушният кораб е на десет минути от нас, каза бойният костюм.

— Може би ще ти е интересно да знаеш, че току-що получих прогнозата колко време ще ни е нужно, за да асимилираме технологията на Трин — каза Наан двойникът. — Някъде в рамките на шест месеца.

— Имам по-добра идея — каза Еверет М.

— Бихме желали да я чуем.

— Трябва първо да освободите костюма.

Наан Еверет М отново наклони леко глава като любопитна птица.

— Съзнанието…

— Има шест милиарда като теб! И само един като мен!

Наан клонингът мигна два пъти. Еверет М почувства, че шията му внезапно отново можеше да се движи, а така също и раменете, ръцете му. Погледна надолу и видя как Наан веществото се отлива от него като черно наводнение. Торс, бедра, крака. Наан се оттекоха и го оставиха застанал в кръг от отъпкан сняг и бурени.

Вече не сме ограничени, каза бойният костюм.

— Да — каза Еверет М. — Превключи на вътрешна разговорна.

Вече сме на вътрешна, прошепна бойният костюм. Въздушният кораб ще пристигне след седем минути.

— Което ми дава времето да направя следното — обяви Еверет по вътрешната разговорна система: — Синьо, ламбда, орикс, лютиче.

Четирите кодови думи му даваха пълен достъп. Чарлз Вилие му ги бе повтарял пак и пак, и пак, чак до рампата за Портала на Хайзенберг, който бе изпратил на Земя 1 него и Мадам Луна/бойния костюм.

Без нито дума бойният костюм на Трин се разцепи по един шев от челото до слабините му. Панелите се оттеглиха и костюмът се отвори. Еверет М пристъпи невъоръжен, незащитен и съвсем сам по бойното поле, сред мъртвите Наан. Погледна своя двойник право в насекомоподобните нанотек очи.

— Да сключим сделка.

Сен отведе мълчаливо Евърнес, като призрак, над Хайд Парк, над развалините на Албърт Хол, през мъртвите факултетни постройки, библиотеки, лаборатории и аудитории на Импириъл Юнивърсити, след което го накара да спре напълно, опрял нос във върха на камбанарията, която се издигаше в сърцето на кампуса. Дръпна лостовете за ускорението и позиционира пропелерите така, че единствено да поддържат височината им.

На Еверет му се струваше, че Земя 1 е собственият му свят — Земя 10, но с усилен докрай звук. Големите сгради в този мъртъв Лондон бяха по-високи, по-големи и по-дръзки. Колежите на силно укрепения Оксфорд бяха по-средновековни, галериите им — по-мрачни, гаргойлите — по-приведени и заплашителни. В този Импириъл Колидж — Импириъл Юнивърсити, не спираше да си напомня той — кулата, която се издигаше в центъра на заснежената морава „Куинс Лоун“, беше като викторианско готическо чудовище, по-висока дори от Биг Бен в Лондон на Земя 10. В неговия свят Куинс Тауър нямаше четири огромни каменни лъва, приклекнали в основата й, или четири ангела, всеки от които носеше по един от различните символи на образованието — книга, триъгълник, телескоп, чифт везни — на мястото, където кулата завършваше с купол. И този купол не беше толкова висок, нито някога бе украсяван с летящ ангел, който се спускаше от рая, надул златна тръба, с вдигнати криле и единия крак леко докосващ най-високата точка на купола. Същото, но различно. Много, много различно.

— Въпросът е не дали, а кога ще дойдат Наан — бе казала лейтенант Кастинидис.

Войниците й бяха горе на външния док, въоръжени и заредени. Бригадният генерал бе установил командния си пост на мостика. Щеше да контролира мисията от разстояние.

— Ама че командир, щом не влиза в сражение заедно с шарпите си — измърмори Шарки на Еверет, докато Сен работеше внимателно с управлението, за да овладее Евърнес срещу снежните вихрушки, които се извиваха около Куинс Тауър.

— Сближи ни за прехвърляне — обади се капитан Анастейзия. Още едно леко побутване на лостовете застави огромния въздушен кораб да влезе в обхвата на въздушната пътека. — Пълен стоп. — Евърнес увисна неподвижно над руините на големия университет. Агистратът на Каяфас Колидж кимна одобрително. Заради положението й, но и нещо повече, помисли си Еверет, заради възхищението й от кораба и екипажа, който го обслужваше, капитан Анастейзия й бе позволила да заеме почетното място до големия наблюдателен прозорец. — Мистър Макхинлит, изкарайте рампата.

Мостикът потрепери, когато машините заработиха и външният док се пробуди с механичен грохот.

— Готови ли сте, доктор Синг? — попита агистратът.

Теджендра кимна. Еверет видя страх по лицето му, и още нещо: примирение и умиротворение. Теджендра Синг винаги беше знаел, че един ден ще трябва да се изправи срещу Наан.

— А вие, мистър Синг? — попита капитан Анастейзия.

Еверет си пое дълбоко дъх:

— Бона.

— Един момент, по дяволите — избумтя гласът на Шарки през мостика. — „Да! И в долината на мрачната сянка ако ходя, няма да се уплаша от зло; защото Ти си с мене; Твоят жезъл и Твоята тояга, те ме утешават.“ — Той измъкна една пушка от шлифера си и я подхвърли на Еверет. — Накрая всички стигат до псалм 23. Ето ти и малко патрони.

Еверет улови пушката и мунициите, които също му бяха подхвърлени. Вече беше облякъл собственото си яке „Норт Фейс“ със зашитите по него светещи стикове. Видимостта щеше да бъде важна в неосветените зали и коридори. Беше готов.

— „Крачи напред, крачи с надежда във сърцето и никога не ще пристъпваш сам… не ще пристъпваш сам“ — изрецитира той.

— Не разпознавам този стих, сър, а съм изучавал внимателно словото Му, от Стария и Новия завет.

— От една песен е. В моя свят е нещо като химн на футболен тим. „Ливърпул“.

— В някои от тези светски песни има мъдрост — констатира Шарки, килна шапка с дулото на пушката си, отдавайки чест на генерала, след което напусна мостика. Лафайет Шарки не се боеше да пристъпи в долината на мрачната сянка и смъртта заедно със своя другар от екипажа.

— Бона ветрове, мистър Синг — пожела капитан Анастейзия.

— Капитане, може ли няколко думи насаме със Сен?

— И побързайте, мистър Синг.

В основата на стълбището беше опустяло. Всички бяха на външния док и се подготвяха. Сен се хвърли към Еверет като обзето от страст животно, цялата коса и крайници. Той едва не се катурна през парапета към палубата със захранващите блокове ниско долу. Тя притисна силно глава в гърдите му. Странният й, топъл, мускусен парфюм беше силен. Ароматът сгря сърцето на Еверет.

— Еверет Синг, Еверет Синг, не ходи, не ходи! — Тя блъскаше главата си в гърдите му.

— Трябва. Аз съм единственият, който може да каже дали ще намерят необходимото.

— Еверет Синг, не. Не отново. „Сен, пази бръснача. Сен, пази кораба.“ Сен все я оставят да чака, но Сен спасява гозбата ти, Еверет Синг, отново и отново, и отново. Ти винаги си бягал, а за Сен е все: „Сен, ти си пилотът, Сен, сега ти си капитан“. Не ходи. Този път няма да мога да те спася.

Сен беше жилава като куче, но в прегръдката й се усещаше силата на стоманени буксирни въжета. Имаше физиката на Евърнес: лека, но по-силна от всяка буря.

— Сен, аз… държа пушка в едната си ръка.

— Ами дай да ти помогна тогава.

Пръстите й бяха толкова бързи. Измъкна пушката от Еверет със същото ловко движение, с което бе направила опит да му открадне Доктор Квантум във вечерния влак за Хакни Грейт Порт, когато се бяха запознали. Съпротивата беше безполезна.

Тя го целуна. Целуна го така, както го бе направила и последния път, когато той отиде да се сражава отчаяно срещу своето копие от друга вселена. Беше истинска, невъздържана целувка. И далеч по-напрегната от онези, които момичетата на нейната възраст следваше да раздават. Цялата бе енергия, страст и противоречия. Изправи се на пръсти. Пушката падна от ръцете й.

— Сен, парламо палари.

— Разбира се, оми.

— Онзи мийзи шарпи…

— Онзи код смешник в наф шарпи партакеши.

— Лелинели, но не бръщолеви палари. Сен, ако не тролна обратно от тези тупалки.

— Нанте парламо така, Еверет Синг. Нанте.

— Сен, трябва ми една благост.

— Благувай каквото поискаш, Еверет Синг.

— Благувам за амрия.

— О, Еверет Синг, амрията е голяма благост.

— Бижу молба е. Комптаторът. Жужирал съм един програмен код. Ако нанте тролна обратно, жужни го. Ще ви скарпира отново у дома. А после, Сен, направи следното. Помниш ли как ми разправяше за кралицата на полоните, когато тролирала мешката до Дойчланд за Идлър, когато дошли куките? Как изсипала мешката в голямото синьо буваре и скарпирала? Саби?

— Саби, Еверет Синг.

— Ако аз нанте комптатор, нанте който и да е. И Дона Вилие, тя няма причини да се пули за тебе, не и без комптатора. Скок, изсипваш, Сен. Саби?

Сен вдигна дясната длан на Еверет до устните си и целуна кокалчетата на пръстите й.

— Аз обещава, Еверет Синг. Амрия беше дадена.

— Бонару, Сен. Фантабулоза.

Наполовина беше стигнал до външния док, когато Сен извика името му:

— Хей. Стрелецо. — Тя му подхвърли пушката. Той я улови и я окачи на рамото си. — Хей, Еверет Синг! Аламо!

Еверет М пристъпи извън разтворената бойна броня. Погледна Наан двойника право в очите на насекомо.

— Какво би могъл да ни предложиш? — попита Наан Еверет.

— Изход.

Наан двойникът остана неподвижен и мълчалив достатъчно дълго, за да се просмучат студът и мокрото чак до студа в сърцето на Еверет. Вятърът го прерязваше през единствения тънък пласт на трикото по технология на Трин. Еверет М потрепери, уви ръце около себе си и се разтри за поне малко топлина. Последният път, когато му беше толкова студено, бе по време на футболния мач в края на училищния срок на игрището на „Борн Грийн“. Сутринта, когато всичко се бе променило.

— Съзнанието на Наан ще изслуша предложението ти — каза двойникът. Той не чувстваше студ. Не чувстваше каквото и да е.

— Имам мисия — обясни Еверет М. — Работя за Множеството.

— Така нареченото правителство на Познатите светове — отвърна Наан Еверет. — Известно ни е за него. Ще бъде асимилирано в по-ефикасна форма.

— Насам идва въздушен кораб — продължи Еверет М.

— И това ни е известно.

— Четири минути — произнесе бойната броня в слушалката на Еверет М.

— Идва от Оксфорд — допълни Наан двойникът. — Агистратурата има аванпост там. Наблюдаваме го. С времето той също ще бъде асимилиран.

— Трябва да инсталирам проследяващо устройство на кораба — уведоми го Еверет М. — Заради това е всичко. Инсталирам устройството, след това отварят Портал на Хайзенберг и се прибирам обратно у дома.

— Квантовите портали от тази вселена са запечатани. Настроени са да транспортират всичко, което ги използва, в сърцето на слънцето в друга вселена. Ефикасна карантина е.

Звучиш като учител по математика, помисли си Еверет М и едва не се разсмя. Беше толкова глупаво и неуместно, и все пак правилно.

— Аз съм тук, нали?

— Това не може да се отрече, Еверет — съгласи се Наан двойникът.

— Ето каква е сделката. Аз съм начинът ви да се измъкнете от този свят. Позволявате ми да инсталирам проследяващото устройство. Викам Портала на Хайзенберг. Когато потегля обратно, ще взема част от вас с мен. Съвсем мъничко количество… нищо, което може да бъде регистрирано. Аз съм в безопасност, защото не можете да докоснете моя Трин-тек, а вие отивате… някъде другаде.

Наан Еверет отново замръзна в мълчание. Еверет М вече виждаше въздушния кораб; задаваше се от северозапад, летеше в покрайнините на снега. Господи, голям е. По-голям, отколкото някога си бе представял. Беше като облак, буря или като природно бедствие. А той беше голяма и примамлива мишена тук на открито: в идеалния център от пръстените Наан вещество. Хайде де, трябва ви разрешението на всеки от шестте милиарда, които сте асимилирали?

— Трябва да го направим така, че да ти е трудно да ни премахнеш. Щом веднъж се озовеш обратно в родната си вселена, какво би ти попречило да ни обезвредиш с електромагнитен импулс? Всеки опит да ни премахнеш или унищожиш трябва да завършва с катастрофални поражения за теб.

— Но ще напуснете тялото ми — каза Еверет М.

— Разбира се.

— Мога да се съглася с това.

Той хвърли поглед към небето. Въздушният кораб маневрираше над парка „Кенсингтън Гардънс“. Виждаше как совалките на пропелерите и елероните му се въртят и извиват. Ти си там, отправи мисъл към своето копие. Но не знаеш, че аз съм тук. Разполагаше само с няколко мига, за да сключи сделката. Беше ужасна сделка. Пускаше на свобода Наан из Множеството. По-лошо от най-лошата зараза. Вирус, чиято мисия бе да се възцари над вселената. Някой някога беше ли обмислял по-злонамерено деяние? Но това бе единственият начин, по който можеше да спаси живота си.

— Имаме сделка — каза Наан Еверет. Той вдигна десния си показалец. Върхът му се разгърна и сгъна в миниатюрна черна пеперуда. — Може да почувстваш леко ужилване.

— Какво…

Пеперудата имаше прекалено много криле. Изпърха в лицето на Еверет М, след което го заобиколи откъм врата. Той обърна глава и усети кратка, остра болка в основата на косата. Когато докосна мястото, не почувства нищо на него. Вътре. Нямаше нужда от усилените си Трин сетива, за да му кажат къде е. Чувстваше го като малка, добре навита топка зло, което си свиваше гнездо до гръбнака му. Какво направих? — ужаси се Еверет М. Направи каквото трябва. Сключи сделка, за да оцелееш, напомни си.

Въздушният кораб висеше над мемориала „Албърт“ и Албърт Хол, забил нос в Импириъл Колидж Тауър. Сградата Куинс Тауър беше по-голяма и по-готическа в тази вселена от онази във вселената на Еверет М. Но там имаше Куинс Тауър и Импириъл, и трябваше да има — или беше имало — Теджендра Синг, който също работеше там и бе открил нещо, което издърпваше хората през паралелните вселени. Едни и същи хора, на едни и същи места като ехо през вселените. Беше част от това. Не бе изявявал изрично желание да бъде. Нямаше такова желание. Беше леко саможиво дете в училище, което можеше да спре почти всеки шут към вратата. Други животи в други светове го бяха въвлекли в конспирация с мащабите на мултивселената. Бяха го принудили да вземе това ужасяващо решение — да спаси живота си, като предаде човечеството.

Чувстваше как Наан драска през плътта му, как забива куки в гръбначния му стълб. Искаше да повърне.

— В мен е.

Наан Еверет не проговори. Лицето му омекна като разтопен сладолед; очите, устата, носът и бузите му се отпуснаха и потекоха. За момент запазиха спомена за лицето на Еверет М, след което рухнаха на купчина Наан вещество и се сляха с масата от Наан, която бе обградила Еверет. Като подранил сняг, който се разтопява под слънцето, Наан веществото се просмука в земята. И изчезна. Отново бе сам.

Ето я раницата му с релето, дрехите му, бръснача, все така привързан за осветителния стълб. Още нещо. Наан Еверет беше казал, че с времето могат да хакнат технологията на Трин.

— Чуваш ли ме още? — отправи въпрос към бойния костюм Еверет М.

Получавам сигнала ти.

Пред Портала на Хайзенберг Чарлз Вилие бе набил в главата на Еверет М друга поредица от инструкции: кодът за самоунищожение.

— Моли се да не ти се наложи да го използваш — беше казал накрая.

— Настрой таймера за един час. Сокол, скитник, фенер, ултрамарин, арфа.

Много добре, Еверет М Синг.

Беше просто празен костюм на една бойна броня, но Еверет М имаше чувството, че предава приятел. Ако все още беше във формата на Мадам Луна, не беше сигурен дали би имал силите да произнесе петте думи на кода за самоунищожение.

Еверет М придърпа надолу единия бръснач от мястото, на което се носеше във въздуха. Другият щеше да си остане там, подскачащ, привързан за въжето, докато батериите му се изтощят и падне на земята. Еверет М метна раницата на гръб. Дрехите биха му предложили малко топлина, но щеше да му отнеме прекалено дълго време да ги облече, така че ги остави на снега. Не. Пилотските очила. Трябваше да вземе пилотските очила. Еверет М ги нахлузи и се привърза за амуницията на бръснача. Лостът за управление беше толкова студен. Имаше чувството, че ще прогори пръстите му. Едва успя да обвие ръка около него. Пропелерите се завъртяха, една стъпка, втора — и Еверет М полетя в небето, понесъл една заплаха в раницата си и друга, увита около гръбначния му стълб.

22.

Един ритник от бойната броня на лейтенант Кастинидис разтроши прогнилата врата на панорамната тераса. Войниците на агистратурата се бяха строили в редица на тясната пътека. Еверет си проправи път между воините в обемисти брони и каменния парапет, за да заеме позиция в редицата. Редът беше важен: отряд 27 можеше да включи цивилните в своите Наан дезориентиращи полета, но обхватът беше ограничен. Ако човек се отдалечеше на повече от три метра от златистата броня на костюма, щеше да блесне като маяк на хипотетичните сензори, които Наан използваха, за да надушват биологична материя. И дезориентиращите полета имаха ограничен живот на работа. Също както отбранителната мрежа на Оксфорд постоянно променяше честотата си в отговор на постоянната еволюция в атаката на Наан, така и Наан намираха начини да виждат през дезориентацията и да локализират безценната човешка плът, скрита в сърцевината й. Дървените дъски бяха покрити с коварен скреж под тежките подметки на Еверет, който се приземи тежко от рампата на въздушния кораб, подхлъзна се, улови се за парапета и изкрещя, когато парче варовик се откърти и се разби на моравата долу. На кораба никога не бе изпитвал страх от височини, но тук всичко беше разклатено, разнебитено и прогнило. Ако е безопасно за отряд войници в бойни брони, вероятно е безопасно и за мен, каза си той.

— Един съвет, сър — обади се Шарки, докато Еверет се провираше покрай него. — Убивай само онова, което трябва да бъде убито.

— Вашите оръжия не могат да убият Наан — извика лейтенант Кастинидис някъде от началото на редицата.

Високоговорителите на шлема придаваха механичен и анонимен тон на гласа й, но можеше да бъде разпозната по името, изписано на гърба й, двете звезди на раменните й щитове и горгоната с коси от змии на шлема. Нарисувала си я сама, помисли си Еверет. За какво ти напомня? Гръцкия дом, гръцките родители? Погледът на горгоната те вкаменявал. Погледът на Наан нанася по-лоши поражения. Погледът, очите. Последни изчезват очите. Престани да си го мислиш. Престани да го виждаш във въображението си.

— Не, мадам, но могат да забавят сатанинските изчадия — каза Шарки. — И надявам се, да ги наранят. Да ги наранят лошо.

Отрядът беше във формация. Първи тръгнаха двама войници, следвани от Теджендра и Еверет с лейтенанта помежду им, после още двама войници, след тях Шарки и ариергардът от още двама. На Еверет Теджендра му изглеждаше ужасно смален и уязвим. Искаше му се да има какво да му даде, за да го накара да се почувства по-силен, да го увери, че всичко е под негов контрол. Не пистолет. Оръжието не ти вдъхва такава увереност. Човек използва оръжие, когато е изчерпал всички останали възможности.

— Влизаме — нареди лейтенант Кастинидис. — Цивилни: ще атакувате врага само по изрична моя заповед. По всяко време ще изпълнявате нарежданията ми автоматично и моментално, без забавяне или въпроси. По всяко време.

Еверет забеляза беглата усмивка на Теджендра зад приведения гръб на лейтенанта. Изражението на очите също му беше познато: пенджабската неуважителност към авторитета. Военни глупости.

Дървеното стълбище се виеше надолу покрай стените на кулата. Централната й част бе заета от тежко скеле от греди, на което висяха комплект камбани. И в неговата Куинс Тауър беше същото, припомни си той. Беше ги чувал да бият в дните на дипломиране. Дървените стъпала скърцаха тревожно под тежестта на бойните брони на войниците. Еверет реши, че не е добра идея да се предоверява на парапета. Едно предупреждение беше достатъчно.

Малко по-нагоре по стълбите се чу вик. Високоговорителите на шлемовете правеха гласовете им едни и същи:

— Ей, вижте. Прилепи в камбанарията.

От гредите, които носеха камбаните на Импириъл Юнивърсити, висяха тъмни сенки като мъртви есенни листа, редове и редове от тях, увити в черни кожени криле. Еверет спря и се вгледа по-внимателно. Нещо не беше наред. Не съвсем като при бозайници. Бронираните леви ръце на войниците прихванаха целта. Тялото на Еверет се изпълни с болка, когато електромагнитните оръжия започнаха да се зареждат за изстрел.

— Не стреляйте — изкомандва лейтенант Кастинидис. — Веднага щом стреляме, ще разберат, че сме тук. Уинкълман, сканирай в долния обхват.

Войникът най-долу — другата жена в отряда, както бе разбрал Еверет, докато чакаше на външния док войниците да херметизират шлемовете си — вдигна скенера си. Прокара го бавно и методично през вътрешността на кулата. Електромагнитните ръкавици не се отделяха от целите си.

— Няма активност — обяви най-накрая редник Уинкълман.

— Не са мъртви.

— Но не са и живи.

— Продължавайте — нареди лейтенант Кастинидис.

Нито живи, нито мъртви. Еверет откри, че е затаил дъх и ходи на пръсти покрай шумолящите греди от спяща нанотехнология. Това ли беше останало от изследователите и студентите в Импириъл, онези, за които евакуационните самолети така и не бяха дошли? Замисли се за Колет Харт, на практика голямата му сестра, почти приятел, почти леля, от Импириъл на неговия свят. И в този свят ли беше работила с Теджендра Синг? Дали името й беше присъствало в списъка с гении за евакуация, или останките й бяха пръснати в стотиците прилепи на смъртта и Наан?

Едва дочака да достигнат дъното на кулата. Поредният ритник от лейтенанта накара вратата да отлети. В мрачната вътрешност на кулата нахлу светлина. Войниците закрачиха по поръсения със снежец двор — бронзово върху бяло. Евърнес изпълваше половината небе над главите им, прекалено голям, за да се приземи сред наблъсканите сгради с лекционни зали и изследователски комплекси.

Редник Уинкълман протегна ръка. Всички замръзнаха. Тя се завъртя в кръг, вдигнала високо скенера.

— Засичам Наан активност. — Еверет почувства как стомахът му се свива от страх. — От ниско ниво, малко над фоновото равнище. Получавам дребни, случайни пикове навсякъде около нас. Нищо сериозно. Има високо покачване в кривата на североизток, някъде около площад „Хайд Парк Корнър“.

— Променете честотите — нареди лейтенант Кастинидис. — Код 387. — Всички войници докоснаха левите си ръкавици. Потекоха цифри.

На една честота пред Наан, помисли си Еверет.

— Ще ми е доста по-спокойно без онзи голям, фантастичен въздушен кораб над главите ни. Сигурно грее като коледна елха на всички честоти — отбеляза лейтенантът и махна с ръка на отряда да продължи.

Стъпки от ботуши в снега.

Камерите. Внимавай за камерите. Камерите те наблюдават. Шарлът Вилие бе запознала накратко Еверет М с дизайна и метода на управление на въздушните кораби от Земя 3 още в колата на път за Земен порт 1. Имаха камери навсякъде по фюзелажа. Много камери. Дизайн на въздушния кораб, как да пилотира бръснача, основни инструкции по експлоатацията на бойния костюм на Трин, тайни пароли, кратка история на Земя 1 — толкова много за възприемане и запаметяване, но пък ако забравеше и най-малката подробност, можеше да се изложи на истинска опасност.

Въздушните кораби, беше казала Шарлът Вилие, разполагат с много камери по кила и по страничните бордове, за да имат видимост, когато влизат на док или се приземяват за товаро-разтоварна дейност. На горната им повърхност камерите са по-малко, защото не им се налага да гледат нагоре толкова, колкото надолу. И имат едно сляпо петно, точно зад горната задна опашка.

— Поддържай права линия и не се отклонявай от ъгъла на сближаване — инструктира го тя. — И се надявай вниманието им да е насочено към други неща и да не наблюдават внимателно мониторите си.

Еверет М отдалечи бръснача от Евърнес, описвайки широка дъга, като през цялото време се издигаше високо над Марбъл Арч и Падингтън. Вятърът блъскаше със стъклени остриета по повърхността на пилотските му очила, но след заразената земя въздухът му се струваше чист и ясен. Над Бейсуотър Еверет М натисна лоста за управление и направи завой, като се изравни с големите задни перки на въздушния кораб, подобни на огромна мишена. Какво търсеха там? Не му трябваше да знае. Трябваше единствено да се приближи незабелязано, да инсталира проследяващото устройство, да го използва, за да повика Портала на Хайзенберг, и да се измъкне. Бръсначът се устреми към „Кенсингтън Гардънс“, докато Еверет М използваше усиленото си Трин зрение, за да прихване горната опашна перка. През очната му ябълка премигваха цифри и графики. Дръж перката във вътрешността на тази окръжност, лети в този конус. Пет-шест минути работа — и всичко ще е приключило. Пет-шест минути — и щеше да напусне завинаги този свят.

Еверет Синг, идвам за теб.

Преди роякът на Наан да се блъсне в университета, последният излязъл беше заключил вратите на сградата „Хъксли“. За отряд 27 ключалката представляваше горе-долу същото препятствие, колкото и за Наан. Стъклата се пръснаха в блещукащ прах. Отрядът влезе в колона по един в преддверието и се разгърна, като покриваше коридорите и мецанина, а цивилните оставаха в центъра на обръча, все така в обхвата на прикриващите полета.

— Доктор Синг?

Теджендра се стресна. Оглеждаше района на рецепцията. Табелките, бюрата, автоматите за безалкохолни напитки, таблата за обявления, компютърните монитори, декоративното осветление на главното стълбище, кожените дивани, ниските маси и списанията отпреди петнайсет години си стояха там, където бяха оставени. Всичко беше покрито от дебел слой прах. По ъглите имаше паяжини — и между пречките на парапетите по протежение на стълбището, из пролуките на дизайнерския полилей, който някога вероятно бе изглеждал като водопад от светлина. Но нямаше олющена боя, подпухнала дървесина, изметнати подови дъски, счупени прозорци, мухъл и бурени, които изпълваха мъртвите градове. Мястото изглеждаше така, сякаш бе подминато от нанотек апокалипсиса отпреди петнайсет години.

Но миризмата накара Еверет да се закове на място. Не беше противна, на гнило или плесен. А ясна и определена. Миришеше на „Хъксли“, усилено по сто. Еверет знаеше, че всяка сграда има свой собствен мирис: съблекалните в „Борн Грийн“, кухнята на Райън, собственият му дом. Човек можеше да я почувства най-добре и най-ясно след дълго отсъствие или след продължителна ваканция. Паметта за миризми е кратка, но силна. Електричество, лъскава хартия, мастило от принтер, книги, преварено кафе, хартиени чаши, тоалетна хартия… мисъл. Мисълта имаше мирис, също като електричеството, но бе по-вълнуваща, по-опасна. Мисълта имаше мирис на буря, на лятна утрин, на неочакван снеговалеж. Еверет помириса всичко това, заключено в сградата „Хъксли“, и то незабавно го пренесе през световете до сградата „Хъксли“ в Импириъл, която той познаваше. Колет Харт, която сипваше с лъжичка нискокалорична захар в кафето си; Пол Маккейб, когато все още беше усмихнат дърдорко със северноирландски акцент; баща му.

— Същата е — прошепна Еверет.

— Не разбрах? — обади се Теджендра.

— Доктор Синг, в коя посока? — попита лейтенант Кастинидис.

— Дойдох към края на проекта… Бях просто докторант и обработвах данни. Когато прекратиха финансирането, се прехвърлих на собствените си проекти.

— Доктор Синг, знаете ли къде се намира устройството? — попита лейтенант Кастинидис.

— Мисля, че е на склад. Долу в мазето.

Еверет чу как Шарки измърмори високо думата „мисля“.

— На моя свят са построили там първия Портал на Хайзенберг — каза момчето.

Теджендра се усмихна.

— На моя също.

— Движение, доктор Синг — нареди лейтенантът. — След вас. Не избързвайте прекалено.

— Трябва му име — каза Еверет Синг на Теджендра, докато той водеше отряда по мрачния централен коридор, който все още миришеше на подова политура. — В нашето семейство винаги кръщаваме нещата, аз и баща ми.

— Има си име: Мултивселенски квантово оплитащ резонатор.

— Това прави, но не го описва. Трябва му по-готино име, като Инфундибулум.

Теджендра се поколеба при двойката врати на един противопожарен изход.

— Доктор Синг. — От гласа на лейтенант Кастинидис беше изчезнало всякакво търпение. — Намерете го, намерете го бързо и излизаме. Когато се върнем на кораба, ще имаме достатъчно време за игра на думи и измисляне на имена.

Наясно ли е изобщо тя защо търсим това безименно нещо? — помисли си Еверет.

— Трябва да е през тези врати и надолу по сервизните стълби — каза Теджендра. — Всичко ми се струва по-малко, отколкото го помня.

Редник Уинкълман отново сканираше бавно околността.

— Става нещо. Прилича на протичаща информация от Хайд Парк към Тъмната кула и обратно.

— Оценка? — попита лейтенантът.

— Не зная. Никога досега не съм виждала нещо подобно.

— „Господи, побързай да ми помогнеш“ — измърмори Шарки.

— Добре, спускаме се — нареди лейтенантът. — Прикривайте цивилните. Светлини.

От всяка страна на шлемовете на войниците грейнаха прожектори. Еверет си припомни за един стар клип в „Ютюб“, на който „Орбитъл“ свиреха на някакъв сет в Гластънбъри. И там членовете на бандата имаха фенерчета от двете страни на главите. Беше глупаво и тривиално нещо, за което да се сети човек. Точно каквото би си помислил, ако е много, много изплашен. Войникът в челото отвори противопожарните врати. Някъде дълбоко под сградата вятърът въздишаше. Там долу беше черно. Прожекторите на шлемовете хвърляха двойни езера от светлина по стените на стълбището. Надолу. Еверет мразеше тези отсечки из видеоигрите, когато му се налагаше да тича из тъмното в очакване лъчът на фенера му да докосне нещо уродливо.

Прожекторите се стрелкаха насам-натам по коридора, докато хората на лейтенанта проверяваха и обявяваха за чисто всяко складово помещение. Тук долу имаше следи от разруха: преобърнати етажерки, пръснати папки, разхвърляна хартия, съборени пластмасови кутии. Тези помещения бяха разчиствани. Всичко полезно във войната срещу Наан бе взето. Стая след стая след стая.

— Наан, мадам.

Всеки прожектор се насочи към складовото помещение. Вдигнаха се бронирани юмруци. Шарки насочи пушката си. От една черна кръпка на тавана висяха черни сталактити от черна слуз. Капките на пода бяха замръзнали на малки купчинки от Наан вещество. Уинкълман ги сканира.

— Неактивни — заяви тя. — Мъртви от дълго време.

— Какво съхранявахте тук? — попита лейтенантът.

— Това, което ме интересува повече, е кой ги е убил? — попита Шарки.

В следващото помещение прожекторите се отразиха в метал и електронни схеми.

— Какво е това? Осветете го — заповяда лейтенантът.

Прожекторите огряха дебел метален диск, широк три метра, покрит с кабели, охладителни помпи и радиаторни решетки. От него в мрака се губеше паяжина от жици. В центъра му имаше дупка с размерите на ръката на Еверет. Беше виждал тази дупка, този диск, и преди. Беше го виждал в .wmv файл в компютъра на Райън Спинети, но знаеше, че истинският стоеше в мазе като това под Импириъл Колидж, също както този стоеше в почти същото мазе под Импириъл Юнивърсити.

— Първият Портал на Хайзенберг.

— Лейтенант. — Гласът на Шарки прозвуча високо в тъмната, плесенясала, прашна стая. Произнесе думата с акцента на жител на Американската конфедерация.

— Стига археология, движение — нареди лейтенант Кастинидис.

— Лейтенант — настоя Шарки. — Ще ви изоставят.

— Нямаме време за това.

— Бригадният генерал и агистратът. Имат план, мадам.

— Достатъчно, мистър Шарки.

Но Еверет бе чул раздвижването на бойна броня и знаеше много добре какво означаваше този вой на двигатели и влаченето на крака. Отрядът бе разтревожен. И знаеше, че Шарки също е чул шума на недоволството.

— Веднъж щом в ръцете им попадне това устройство, знаете ли какво ще направят? Ще отворят портал и ще се ометат от този свят.

— Невъзможно. Слънцето…

— Ние дойдохме дотук. Сключиха сделка с нас. Вие ни помагате да открием устройството; те получават безплатен билет до която си поискат вселена. Но не чух да споменават вас.

— Лъжеш.

— „Господ да бъде истинен и верен свидетел между нас“ — каза Шарки. — Защо, мислите, се качиха на кораба? За генерала може би е ясно, но агистратът? Определено е жена с много роли, но никоя от тях, според мен, на военен. Съгласна ли сте с мен?

— Още една дума и ще те разстрелям. Казвам го съвсем искрено, сър.

Мракът бе дълбок, светлината несигурна, но на Еверет му се стори, че вижда лека усмивка на устните на Шарки. Нямаше нужда да казва и една дума повече. Беше казал достатъчно. Семената бяха посети.

— Приключваме мисията и се изтегляме. А сега, къде е това нещо, доктор Синг?

Подцених те, Майлс О’Рахили Лафайет Шарки, помисли си Еверет. Понякога нещата не опираха до избор между това да спасят Еверет и да спасят кораба. Понякога и двете бяха възможни по едно и също време.

Складовото помещение в самия край на коридора беше плашещ музей на мъртвата технология. Тук стояха десетина портала на Хайзенберг, изостанали от времето си, прашни врати към никъде. Еверет се стресна от отраженията на прожекторни светлини в криле на насекоми. А после се появиха още светлини и чак тогава отбеляза, че въпросният предмет е дрон. От двигателите на деликатните му криле висяха паяжини. Еверет бе видял подобно устройство да излиза и от Портала на Хайзенберг под Импириъл Колидж след фантастичния му полет над куполите и минаретата на Лондон на З_2. Подобно, но различно.

— Събира прах — обади се Теджендра. — От кралицата на науките до Пепеляшка, само за миг. Вече нанотехнологиите бяха на дневен ред. Нанотехнологиите щяха да разрешат всички проблеми. В нанотехнологиите имаше пари. Неща, които могат да бъдат направени и продадени. В мултивселената нямаше никакви пари. Насам.

Прожекторите накараха странни сенки да се протегнат от редица след редица стоманени стелажи. Кубове, кутии, правоъгълници, спретнато подредени. Всичко това изглеждаше напълно непознато за Еверет, но Теджендра ходеше бавно по редовете, като проверяваше всичко внимателно и докрай. Спря, сложи пръст върху една малка кутия с размерите и формата на старомодна хартиена книга.

— Мисля…

— Прилича на компютърен твърд диск — каза Еверет.

— Квантов компютърен харддиск. Трябва да го стартирам, за да видя дали все още функционира.

Сърцето на Еверет подскочи в гърдите му. Никога не се бе замислял, че картографското устройство, Паноптиконът, може да не проработи. Когато се нуждаеш толкова отчаяно от нещо, не можеш — не смееш — дори да си представиш провал.

Лейтенант Кастинидис пристъпи напред.

— Дай ми го. — Тя обърна няколко пъти малката кутия в ръкавиците си. — Прилича ми на стандартен цокъл. Не сме изобретили кой знае колко нови неща през последните петнайсет години.

— Не сме изобретили нищо — поправи я Теджендра.

Лейтенантът отвори един панел на лявата си китка и извади захранващ кабел.

— Стига това нещо да не консумира прекалено много енергия. Нуждая се от всеки ват.

Теджендра го включи в Паноптикона и прокара ръка по повърхността на устройството. В центъра на панела грейна една синя точка и продължи да свети през метала. След това стаята се изпълни с греещи звезди, които се въртяха бавно като огромно колело от галактики на милиарди години.

— О! — възкликна Еверет. — Еха!

— Паноптикон — каза Теджендра. — Това име вече си го бива, нали? Устройство, което може да вижда навсякъде. Ще приближа малко мащаба. — Теджендра прокара пръсти през металната повърхност и холографският дисплей се сви до размерите на маса. — Да, точно така си го спомням. — На светлината от Паноптикона Еверет виждаше как Теджендра се усмихва. — Всички тези звезди… са събития от Портали на Хайзенберг.

— Това е. Точно, точно това е — прошепна момчето.

— Лейтенант, засичам засилена Наан активност — обади се редник Уинкълман. — Увеличени енергийни нива на горещите точки. Има огромно покачване в кривата на пресечните линии при Хайд Парк и засичам следи от Наан програмен код, който протича тук. Може би са ни усетили.

— Трябва да установя дали това е цялото устройство — каза Еверет. — Може да липсва някой друг компонент от интерфейса. Ще трябва да се връщаме за него.

— Момент да видя дали ще си спомня как се влиза в системните файлове — каза Теджендра. Той посегна към Паноптикона.

Всички в тъмното складово помещение бяха заслепени от ярка светкавица. Когато Еверет отново прогледна, в холографското съзвездие грееше ярко нова звезда.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита лейтенант Кастинидис.

— Не знам — отговори Теджендра. — Нищо не съм пипал. Все още е в оперативно състояние…

— Аз знам — обяви Еверет. — Отваря се Портал на Хайзенберг. Точно тук, точно сега.

— Каквото и да е, Наан знаят, че сме тук — обади се редник Уинкълман. — Активността току-що надхвърли всички граници.

— Мистър Синг, целостта на устройството ще трябва да почака. — Лейтенант Кастинидис изтръгна захранващия кабел от китката си. Звездите изгаснаха. Мракът бе внезапен и пълен. — Напускаме незабавно. Стандартна защитна формация. Давай, давай, давай.

Като мигаше замаян, Еверет грабна Паноптикона и се олюля към вратата. Почувства как нечия ръка е на гърба му и го побутва, насочва го.

— Давай, сине, ще се справиш — каза Теджендра.

Еверет пъхна Паноптикона във вътрешния джоб на якето си. Светещите стикове по дрехите му грееха така, все едно бе човек, направен от звезди. Не достатъчно ярко, за да вижда нещо на светлината им, но достатъчно, за да бъде виждан.

— Голяма гореща точка — обяви редник Уинкълман. — Точно под нас.

Еверет М удари бутона на амуницията и скочи леко към фюзелажа на Евърнес. Приземи се твърдо. Почти беше очаквал да рикошира от него като от трамплин. Пусна въжето и проследи как бръсначът, освободен, се издигна надалеч, докато не се изгуби в бялото небе. Щеше да лети, докато батериите му не се изтощят. Нямаше нужда да го връща.

Въздушният кораб беше огромен. Огромен като сграда. Като ландшафт. Горната част на корпуса се закривяваше леко пред него, както и вляво и вдясно. Фюзелажът бе покрит с лек снежец. Нямаше усещането, че се намира на сто метра над земята. Нито че лети във въздуха. Единственият намек, че е кацнал на гърба на огромна машина, бяха леките вибрации, минаващи през стъпалата му: въздушният кораб припяваше под ритъма на пулсиращите си двигатели.

Опашната перка бе с размерите на къща. Дръж се надалеч от подвижните части, напомни си Еверет М, докато приклякаше, за да дръпне ципа на раницата и да извади квантовото проследяващо устройство. Беше бяло като всяка Трин технология, запечатано в найлонова торба. В последния момент осъзна, че не може да се справи с опаковката, така че се принуди да използва зъбите си, за да я отвори. Приличаше на компютърна мишка. Еверет М си даде сметка, че няма никаква представа на какво трябва да прилича едно квантово проследяващо устройство, но идеята беше да дръпнеш лентата от лепкавия панел в равната основа и да залепиш устройството. Толкова просто. Разчисти снега с вкочанените си от студа ръце. Две секунди. Готово.

Готово.

Мисията изпълнена.

Целият ужас и страх, и храброст, унищожителният студ — всичко това, за да залепи малък пластмасов блистер на корпуса на един въздушен кораб. Еверет М едва не се разсмя. Не го направи, защото знаеше, че стори ли го, няма да успее да спре и че смехът е на границата на плач — от напрежението и лудостта, и поболяващото усещане в стомаха за уплаха, проникваща по-дълбоко от страха. Най-малкото можеше да наклони везните в една или друга посока. И нямаше да успее да спре.

Единствената подвижна част от устройството беше бутонът в горната му част. Активираше проследяването и в същото време излъчваше местонахождението на Еверет М до Земя 4. След това им оставаше единствено да отворят Портал на Хайзенберг.

Оставаше им единствено да отворят Портал на Хайзенберг.

Портал на Хайзенберг.

Защо не бяха отворили още портала?

Не биха могли. Не биха го сторили. Бяха инвестирали прекалено много в него, в цялата тази Трин технология. Беше прекалено ценен. Не можеха да го изоставят тук, нали? Видя червените устни на Шарлът Вилие под мрежата на воалетката й. Под червилото устните й бяха тънки и студени. Тя беше способна да го изостави на този свят. Беше способна на всичко.

Във въздуха пред Еверет М се появи точка ослепително бяла светлина. Преди да успее да мигне, точката се отвори до диск от ярка белота. Бялата светлина се проясни и се превърна в белотата на Луната.

— Сбогом, мразя ви! — извика Еверет М.

После грабна раницата, вдигна пилотските си очила и се гмурна през Портала на Хайзенберг. Раницата си я биваше. Щеше да съжалява, ако му се наложеше да я остави.

Еверет затича. Коридорът бе толкова по-дълъг, подът — толкова по-коварен, отколкото на идване. Сивата светлина на стълбището сякаш не искаше да започне да приближава. И стаите, толкова много стаи… Прожекторите подскачаха и разсичаха мрака лудо наоколо му, малки проблясъци от ненормално осветяване. Редник Уинкълман се закова рязко, вдигна ръка, за да накара отряда да спре, и вдигна скенера си. Отразената светлина играеше по визьора й. Еверет видя, че шлемът й помръдва, и разбра, че е поклатила невярващо глава.

— Наан!

— Къде?

— По дяволите, навсякъде!

Един войник се втурна напред, за да покрива всяка отворена врата, докато отрядът тичаше по коридора. Складови помещения, пълни с изгубена наука и история, които сега съдържаха в себе си пълзящ ужас. Еверет видя как нещо по-черно от чернотата се надига между повалените стелажи и мъртвите компютърни кутии. Приличаше на втечнена нощ. Имаше крака. Твърде много крака. Прекалено много крака. А после войникът стреля в него и електромагнитният пулс го разплиска навсякъде по стените.

— Чисто.

— Не поглеждай назад — извика Шарки през рамото на Еверет. Еверет погледна назад.

По коридора напредваше вълна, по-черна от чернотата, по стените, пода, тавана, полепваща като противно повръщано. Лица. В него имаше лица. Десет, пет метра. Стъпала. Стъпала нагоре. Стъпала навън. Светлината на стълбището бе ослепителна. Еверет се поколеба замаян.

— Нагоре, нагоре, нагоре! — извика един от войниците.

Еверет взе стълбите по две наведнъж. На последното стъпало изгуби опора под крака си и едва не се претърколи напред. Лейтенант Кастинидис го улови за яката в желязната хватка на бойната си ръкавица и го издърпа. Докато отрядът препускаше през разбитите останки на вратите на сградата „Хъксли“, една масивна колона от черно Наан вещество изригна от стълбището. Извиси се като дърво, съставено от преплетени змии. На върха му разцъфнаха лица, като на многоглав индуистки бог, а после рухна и се разплиска из цялото фоайе. В секундата, която му трябваше, за да се формира наново, двама от войниците откачиха гранати от коланите си и ги запратиха във врящото преддверие.

— Какво е това? — извика Еверет, без да престава да тича към укритието на галерията под сградата.

— Електромагнитни гранати — обясни войникът до него.

Еверет притисна по-близо до гърдите си Паноптикона. Не че щеше да има някакъв ефект; електромагнитният импулс щеше да премине през него чисто като рентгенови лъчи. Ако можеше да изпържи Наан, можеше да стори същото и с Паноптикона. Можеше единствено да се надява, че квантовите изчислителни схеми са защитени. Гранатите се взривиха с тъп пукот. Електромагнитни гранати, помисли си Еверет. Също като в Хейло. Когато погледна отново назад, видя, че Наан веществото, замръзнало на вратата, лежеше като разбита вълна от нефт. Лицата му бяха замръзнали завинаги по средата на писък. Над него надвисваше огромният Евърнес, но черното Наан вещество се плъзгаше от канавките, преливаше от викторианските фалшиви гаргойли, приемаше формите им и се издигаше във въздуха. От въздуха избликваха Наан демони. Войниците на Елена Кастинидис ги посрещнаха с електромагнитни изстрели, които ги издухваха на странни, ъгловати форми като на хвърчила, които падаха по земята и се пръскаха като стъкло.

— Спад на енергийния резерв до четирийсет процента — обади се Уинкълман.

Еверет видя как Елена Кастинидис хвърли поглед към китката си, а след това вдигна поглед. Юмрукът й заби Еверет в земята. Преди той да е успял да извика, тя се прицели и стреля. Около него пърхащо се посипаха парчета мъртви Наан. Той ужасено започна да ги отърсва от себе си, докато Шарки го сграбчваше и повличаше в галерията. Елена Кастинидис изчака за момент, за да отчете данните на китката си. Почука върху нея два пъти. На Еверет му се стори, че в отворената радиовръзка чува прошепнато „мамка му“.

От отвореното поле на голямата морава Еверет хвърли поглед нагоре към Евърнес. Сен стоеше зад голямото наблюдателно стъкло, притиснала длани в него. Дори от това разстояние се забелязваха страхът и безсилието, изписани по лицето й. Този път не можеше да му се притече на помощ с алпинистко въже, да обезоръжи лошите с един добре прицелен изстрел на ударника, преди да издигне всички заедно със себе си в небето. А между Еверет и Сен Наан се рояха на криле от нанотехнология. Самият факт, че я видя обаче — толкова уязвима, но все пак толкова силна, вля сила в краката му и желязо в духа му, огън в сърцето. Няма да ти се наложи да направиш този скок обратно за дома, помисли си той. Връщам се при теб.

Вече бяха в подножието на Куинс Тауър. Ботушите на войниците прегазиха разбитата врата.

— Вътре, вътре, вътре… — Лейтенант Кастинидис блъскаше цивилните в кулата.

Еверет профуча край нея. От небето се стовари чернота. Лейтенантът вдигна ръка, а Наан я удари и полепна. Имаше лицето на двегодишно дете. Елена го отскубна от себе си със свободната си ръка, хвърли го във въздуха и го раздроби с един изстрел от импулсора си.

— Добро спасяване — каза Еверет.

Стълбите… виеха се безкрайно. В безкрайна спирала в мрака. Сетне очите му се нагодиха към сумрака и видя, че по гредите, скобите, подпорите и скелето, които поддържаха камбаните, са полепнали на гроздове хиляди висящи Наан.

— Просто не спирай да броиш стъпалата — каза Шарки.

Едно завъртане, две завъртания. Безкрайност. Бедрата на Еверет крещяха от болка. Дори Шарки изглеждаше останал без дъх. А Теджендра… той също изпитваше болка. Мигаше, пухтеше, очите му бяха изпъкнали.

— До него съм — викна лейтенант Кастинидис. — До него съм през цялото време.

А после над тях удари камбана. Една-единствена, кратка, висока нота. Ясно и като от нищото. Невъзможен звън.

— Боже мой — възкликна Еверет, когато дървеното подпорно скеле експлодира от Наан.

Камбаните удряха, ехтяха, докато Наан се рояха около тях.

— Въоръжи се! — изкрещя Шарки.

Еверет свали почти забравената пушка от рамото си.

— Цивилните, дръжте се близо до войниците! — извика лейтенант Кастинидис. — Мистър Шарки, помните ли, че ви казах кога? Ето кога.

Сгъстени близо едни до други като в древногръцка фаланга, хората в отряда се сражаваха по пътя си, стъпка по стъпка, покрай стената на Куинс Тауър. Камбаните се клатеха и звъняха от ударите на хвърчащите парчета Наан, пръснати от електромагнитните импулси на войниците. Лица. Всички имаха лица. Беше като безкраен кошмар. Стъпка по стъпка, стъпало по стъпало.

— Енергийните резерви са на ниско ниво! — извика редник Уинкълман.

Еверет се присви, когато един Наан прилеп пикира към главата му. Лейтенант Кастинидис се прицели в него. Нищо. Съществото направи завой във въздуха и се хвърли към лейтенанта. Имаше лицето на стара жена. С една мисъл и едно-единствено движение Еверет завъртя пушката и стреля. Съществото се разхвърча на парчета и мигновено започна отново да възстановява формата си. На гърба на ръкавицата на лейтенант Кастинидис мигаха светодиоди. Заредена. Тя се прицели и отнесе съществото.

— Добър мерник, мистър Синг! — След което кресна на отряда си: — Енергията ми е почти изчерпана. Превключвам на резерви от основните функции на бойния костюм. Давай, давай, давай! — Тя докосна шлема си, при което той се отвори и се сгъна. — Поне вече виждам къде вървя. Доктор Синг, добре ли сте?

Теджендра бе спрял изтощен, с ръце на бедрата си, задъхан.

— О, Боже… О, Боже… Не мога…

— „И видях звяр, който излизаше от морето, и имаше десет рога и седем глави; и на роговете му десет корони, и на главите му богохулни имена“ — обади се Шарки.

В гласа му имаше дълбоко страхопочитание и почуда. Еверет се обърна и погледна надолу. Наан прилепите бяха унищожени, но сега от основата на кулата прорастваха дълги черни пипала, увиваха се нагоре по стълбите, по гредите, по стените.

— Да изчезваме оттук — извика лейтенант Кастинидис. — Тичайте!

Еверет се затича. Дробовете го боляха и кръвта гореше в сърцето му. Тичай. Тичай. Ето я и светлината от вратата за терасата горе, бялата светлина. Безопасността бе в бялата светлина. Надеждата бе в бялата светлина. Евърнес и Сен бяха бялата светлина. Трийсет стъпала, двайсет стъпала, десет стъпала. Ето. Бялата светлина го ослепи. Студеният вятър го блъсна в лицето. Войниците вече излизаха в колона по рампата за кораба. Сен беше под него, под извивката на обшивката, но вече виждаше, че пропелерите се завъртат. Всеки момент корабът можеше да потегли.

— Влизай там, Еверет — извика Шарки. Държеше се за парапета с една ръка, а с другата придържаше наперената си шапка срещу острите пориви от корабните двигатели.

— Трябва да видя… — Еверет надникна през рамо в кулата.

Теджендра бе изостанал назад. Лейтенант Кастинидис беше с него и опитваше да преметне ръката му през обемистото си рамо, да му помогне нататък, нагоре. Зад тях вътрешността на кулата се бе превърнала в гърчеща се маса от пипала, които се разцепваха на все по-фини мустачета.

— Хайде! — изкрещя Еверет.

Теджендра му се усмихна изнурено. Усмивката му замръзна на лицето.

— О — промълви съвсем тихо. Лицето му придоби леко изненадан вид.

Сетне на гърдите му се появи точка чернота. Разтвори се като оригами и бързо се разпростря. Разпространи се, продължи да се разлива. Маслената черна течност на Наан.

— Не! — извика лейтенант Кастинидис. С последните резерви на бойната си броня тя успя да разкъса пипалото, което го бе пронизало. От разкъсаните му краища поникнаха десетина нови мустачета. — Свърши ми енергията!

— Знаете ли кое е интересното — продума Теджендра, докато чернотата обгръщаше гръдния му кош и запращаше пръсти нагоре по шията му, около черепа. — Изобщо не боли.

— Не мога да направя нищо повече — каза лейтенант Кастинидис, а лицето й беше пребледняло, сякаш бе зърнала нещо по-лошо от кошмар. — Нищо.

— Еверет… — произнесе умолително Теджендра. И Еверет разбра за какво го молеха. Никога не го бяха молили за нещо по-ужасяващо.

„Ако ядеш месо, трябва да си готов сам да му отнемеш живота“, беше казал Шарки, когато излязоха на лов в сянката на Астън Хил, „и да убиваш само онова, което трябва да бъде убито.“

Нечия ръка улови пушката. Шарки я измъкна от пръстите на Еверет.

— Хайде, мистър Синг.

— Теджендра…

— Еверет. Върви.

Гледаше в Теджендра, как кафявото му лице изчезва секунда след секунда под поглъщащата чернота. Виждаше очите му. Очите казваха: Разбирам. Еверет се обърна и прекрачи в светлината. Нямаше бунтовен вик, нямаше „Дънди, Атланта и пресвети Пио“. Чу Шарки да казва:

— Бог да те благослови и да те пази. Бог ще засияе над тебе и ще се смили. — Два изстрела. Нищо повече.

Шарки излезе последен от кулата. Рампата започна да се прибира, когато затича по нея. Лицето му бе като Божия буря. Не погледна Еверет; нито лейтенант Кастинидис, нито когото и да е от отряда на външния док. Отиде право на мостика и зае мястото си на комуникационната станция, без да продума. Еверет и лейтенантът го последваха.

Сен вече изтегляше Евърнес от Куинс Тауър. От вратата изригнаха черни пипала, също и от прозорците по купола, увиха се около него като змии.

— Взехте ли го? — попита агистратът на Каяфас Колидж, облечена в изисканата си роба от коприна.

— В мен е. Работи — отговори Еверет.

— А доктор Синг?

Лейтенант Кастинидис поклати глава.

— Пълен назад, Сен — нареди капитан Анастейзия. Гласът й бе леден. — Изтегли кораба ми надалеч от това нещо, по дяволите.

Евърнес пое на заден ход от кулата. Пипалата бяха накарали купола да избухне, а във вътрешния двор ниско долу валяха тежки парчета зидария. Пипалата се извиваха около себе си все по-високо и по-високо. Еверет видя как чернотата погълна кулата, както бе погълнала Теджендра. Беше противно на всичко: на живота, но и на смъртта. Беше не-смърт. Еверет го презираше. Презираше го с всяка клетка на тялото си. Ръцете му трепереха в безпомощна ярост.

Убивай само онова, което трябва да бъде убивано. Картите го бяха разкрили. Картите не ги беше грижа дали Еверет Синг вярва в тях, или не. Земните шупли. Приближават врагове и няма ясен път към победата. Всевиждащата кула на Височините на Андромеда. Тъмният тунел, който всеки момент щеше да погълне Човека на излет. Противните получовеци, пълзящите бебета Паячета. Целият свят погълнат във Вълчия сезон. Птицата в безкрайната буря, която се стремеше към недостижимата светлина на Светлата пътека.

Светлата пътека. Лъчът, който пронизваше и най-мрачната буря. Светлината над хоризонта. Светлината. Слънцето. Слънцето. Еверет активира връзката по палари тръбата към машинното:

— Мистър Макхинлит, разполагаме ли с достатъчно енергия, за да отворим Портал на Хайзенберг?

Куинс Тауър изглеждаше като злокобно цвете, което всеки момент ще разцъфти. Към Евърнес се протягаха пипала, навиваха се, преплитаха се, разцепваха се на по-малки и по-малки пипала. Сен натисна с всичка сила лостовете за ускорение. Съвсем бавно, много бавно, огромният кораб започна да набира скорост.

— Тъй вярно. Горе-долу толкова. Да не смяташ да скочим оттук? Бона мисъл.

— Не, мистър Макхинлит, нищо подобно.

Еверет разбра. Еверет разбра как беше възможно копието му да иска да го убие. Еверет разбираше какво е всяка част от живота ти да бъде отнета от нечии други ръце и променена напълно. Разбираше го, защото и сам бе открил същата емоция. Еверет Синг разбираше омразата. Омразата беше юмрук от нажежено желязо в гърдите му. И Еверет разбираше, че повечето хора са безпомощни в омразата си, но че когато разполагат с властта да дадат воля на тази омраза, тя е нещо ужасяващо. Най-ужасяващото нещо. А той имаше властта. Разполагаше с цялата власт. Включи Инфундибулума. Беше лесно. Доктор Квантум се изпълни с бавно въртящите се воали на Целостта. Откри координатите. Беше лесно. Калкулациите — и те бяха лесни. Преобразуванията: прости, инстинктивни, правилни. Входна, изходна точка. Апертура. Продължителност. Инфундибулумът изплю решението. Лесно. Той плъзна кода в Скоковия контролер.

Пипалата се разтвориха като челюсти. Връхчетата им, сплескани като крайниците на сепия, се разтвориха във вихрушка от летящи форми. Евърнес се оттегляше на пълна тяга: Кралският музикален колеж, Роял Албърт Хол, мемориалът „Албърт“, опръсканата с дървета белота на „Кенсингтън Гардънс“, всичко това се изплъзваше изпод корпуса. Бурята от Наан се завихри в мрачно торнадо и се наклони към въздушния кораб.

Панелът светна в зелено.

— Затворете очи! — извика Еверет. — Извърнете лице! Обърнете се с гръб! Не поглеждайте в светлината!

Той натисна бутона за скок. На двайсет метра на Куинс Тауър се отвори скоков портал. Другият край на портала се отвори в сърцето на слънцето. Резето, защитният механизъм, мястото, където онези, които искаха да скочат от Земя 1, биваха запратени, за да затанцуват, в един изгарящ миг, в унищожителната светлина. Работеше и в двете посоки. Еверет можеше да го открие и да го превърне в оръжие.

Видя проблясък, по-ярък от всичко, което бе виждал дотогава. После се хвърли на палубата и закри лицето си с ръце. Виждаше костите в дланите си. Усети мирис на опърлени кожа и коси. След това се превъртя с гръб към големия прозорец.

Беше пробил окръжност с диаметър от сто метра право в сърцето на слънцето. Върху Импириъл Юнивърсити и Наан, които поглъщаха университетските постройки, се изляха пет милиона градуса жега и светлина. Импириъл не експлодира. Изпари се в кълбо плазма. Престана да съществува. Нищо не може да оцелее дори за миг в сърцето на слънцето. В продължение на пет секунди Еверет Синг изсипваше звездна материя върху Южен Кенсингтън, след което Порталът на Хайзенберг се затвори. Светлината изгасна. Нямаше Куинс Тауър, нямаше морава, нямаше факултетни постройки. Имаше кръгла яма от грееща лава. От Наан не бе останал и един атом. Музеи, концертни зали, паметници, цялото великолепие на викторианската архитектура на Южен Кенсингтън, всичко бе раздробено и направено на парчета от удара. Мъртвите коли бяха пръснати като листа. Музеят по естествена история, музеят „Виктория и Албърт“ — пушещи черупки. Роял Албърт Хол приличаше на пукнат череп. Огнените стихии бушуваха от слънчевия удар. От ударната зона избликваше облак от свръхнагорещен газ и дим под формата на гъба, сияеща във вътрешна светлина. Две, три, четири хиляди метра. После ударната вълна подхвана Евърнес като играчка и го подметна през небето. Еверет се претърколи през палубата, уви ръка около контролната станция. Шарки стискаше облегалките на седалката си с побелели кокалчета. Генералът и агистратът летяха. Бойната броня на лейтенант Кастинидис я удържаше изправена с последните налични енергийни резерви. Сен дращеше през огънатия под към работната си станция, сетне се изтегли до лостовете за управление. Изпопадали дървета, заснежен Хайд Парк, стената от огън вече се разпространяваше през Южен Кенсингтън, всичко се въртеше покрай наблюдателния прозорец. Ръцете на Сен се поколебаха върху лостовете. Прекалено рязка маневра можеше да изтръгне совалките на пропелерите от гнездата им, но трябваше да опази Евърнес, да не му позволи да се преметне през опашка. Нановъглеродният скелет на кораба беше силен, но едно салто на сто и осемдесет градуса щеше да прекърши гръбнака му и да разпилее екипажа по зимните ветрове.

— Не зная какво да правя!

Капитан Анастейзия се изправи от пода и се хвърли към пилотския пост. Залови се за контролните уреди. Евърнес пищеше и скърцаше с всяка своя мачта и греда.

— Трябва да се пуснем по вятъра! — извика капитанът. — Ще обърна опашката натам.

— Ще се преобърнем! — изкрещя Сен. Могъщите пориви удряха кораба като юмруци.

— Довери ми се! — извика в отговор Анастейзия през шума, който издаваше умиращият й въздушен кораб. — По мой знак: пълна мощност към пропелерите. Ще изчакам виелицата да утихне поне за миг.

Евърнес пищеше като живо същество, но капитан Анастейзия не се изпускаше от пулта, вслушваше се във вятъра, долавяше вибрациите от слънчевата буря през фюзелажа, усещаше трите измерения. Чувството й за разположение в небето се простираше надалеч. И в сърцето на урагана… докосна нещо.

— Пропелери по десния борд напред! — заповяда тя. — Пропелери по левия борд на заден ход! Пълна мощност. Сега! — Сен натисна с всичка сила едната половина от лостовете за ускорение напред и издърпа останалите назад. Двигателите проплакаха. Вибрациите разтресоха Евърнес до дъно. Капитан Анастейзия завъртя ръчката за управление. Еверет почувства как палубата под него се накланя, докато корабът се понесе странично в ударната вълна. Палубата не спираше да се накланя: двайсет градуса, трийсет градуса. Можеше ли да оцелее при преобръщане на триста и шейсет? Евърнес се превърташе и изместваше носа си, но огромният кораб не спираше да се върти около оста си. — Хайде, любими мой!

Вратните сухожилия в шията на капитан Анастейзия се напрегнаха, а докато се бореше с лоста за управлението, очите й се изцъкляха все повече. След това бурята настигна контролните повърхности на Евърнес и го завъртя, с опашка във вихрушката, при което корабът безпрепятствено се втурна право напред във връхлитащия адски вятър. Зад него Найтсбридж и Южен Кенсингтън горяха, а пламъците се протягаха на сто метра във въздуха. Хайд Парк бе оголен и обгорял; снегът се бе изпарил; падналите димящи дървета сочеха към центъра на взрива. Гъбата на облака се разстилаше в слой с по-тъмен цвят, из който все още просветваха електрически искри. От облачния слой се сипеше саждив дъжд, който замръзваше и се превръщаше в черен сняг.

— Поемам управлението, мис Сикссмит. — Капитан Анастейзия придърпа палари тръбата. — Статус, мистър Макхинлит.

— Корабът все още е тип-топ — отговори инженерът. — В името на всичко високо и свято, не би следвало да е, но е, и нека сме Му благодарни. Предайте на мистър Синг, че е изгорил всяка камера, която гледа напред, и че изгубихме по-голямата част от боята по носа. Но сме тук, а онези скверни зверове не са, така че като цяло е някакъв резултат. А, и не бих се застоявал твърде дълго из квартала. Поехме доста солидна доза радиация там… за онези от вас, които все още имат планове за половите си жлези.

— Бона скорост за Оксфорд — нареди капитан Анастейзия, като изравни лостовете за ускорението. — Мис Сикссмит, погрижете се за мистър Синг.

Еверет стоеше със стиснат юмрук. Едва успяваше да поеме дъх в гърдите си. Главата му бе силно олекнала. Всичко и всеки стоеше на разстояние от него. Усещаше се слабо обвързан с реалността. Беше повикал слънцето. Беше унищожил Наан. На устните му дойде един стих от „Бхагавад гита“, свещения индуистки ръкопис: „Сега се превърнах в смърт, унищожителят на светове“. Опенхаймер, създателят на атомната бомба, бе произнесъл същите думи при избухването на първата тестова бомба. Еверет бе повикал сили, които бяха по-малки и далеч по-могъщи от тези при разцепването на атомите — квантовата природа на самата реалност, — и ги беше използвал, за да отвори портал към сърцето на слънцето в друга вселена. Втори образ от Гита: Кришна в своята универсална форма, който блести със светлината на хиляда слънца.

Сен изтича до него. Еверет извърна лице от нея и вдигна юмрук.

— Сен. Остави го. — Обади се Шарки.

— Татко — прошепна Еверет.

— Впечатляващо, мистър Синг, но за нещастие това променя всичко — каза генералът. — Аз ще взема Инфундибулума. Сега, момче.

— Ще свърши ли някога? — изкрещя Еверет. — Кога ще престанете да искате нещо от мен? Няма ли просто да ви омръзне?

— Лейтенант Кастинидис, отнемете му Инфундибулума.

Лейтенантът вдигна дясната си ръка. Въоръжението се разгъна от юмрука й, но лицето й си оставаше безизразно. Изглеждаше като жена, която се подчинява на заповеди, само заповеди. Екипажът на Евърнес беше на крак.

— Сключихме сделка! — прогърмя гласът на капитан Анастейзия.

— Вие сте търговци, а ние войници — каза генералът. — На война няма сделки. Инфундибулумът.

Еверет грабна Доктор Квантум от стойката му и го притисна към гърдите си.

— Ела да си го вземеш.

— Лейтенант, последвайте подканата му.

— Еверет, не ставай глупав — предупреди го лейтенант Кастинидис. — Имам оръжия.

— Аз също — отговори Еверет. Пръстите му затанцуваха по екрана на Доктор Квантум. — Оксфорд.

— Не разполагаш с необходимата за това енергия — обади се генералът. — Отнеми му го. Счупи колкото от пръстите му намериш за добре.

— Искате ли да се обзаложим? — попита Еверет. — Наистина ли искате да се обзаложим?

— Еверет Синг, не — каза Сен. — Еверет Синг, ако го направиш, той печели. Той, другото ти. Анти-Еверет. Ти ставаш него. Твоят враг.

Еверет се поколеба в миг на съмнение. Генералът се хвърли напред и с едно твърдо, рязко дръпване изви ръката на момчето. Еверет изкрещя от болка и Доктор Квантум се изплъзна от пръстите му право в ръцете на генерала.

— Не си обучен за това, синко. — Той огледа Доктор Квантум. — Гледай ти. Наистина си се прицелил в Оксфорд. Лайненце такова. — Още веднъж рязко и силно той заби юмрук в стомаха на Еверет. Момчето изпъшка и моментално рухна на пода. Сен изписка пронизително и падна на колене до него. Докато се бореше с пристъпите на болката и шока, Еверет повърна. Ударен. Беше ударен. — Е, да се отървем от това. — Генералът прокара пръсти през екрана на Доктор Квантум, за да изтрие кода.

— Ако си го наранил, ще ти изтръгна сърцето! — изпищя Сен.

— О, за бога — измърмори генералът.

Елена Кастинидис не беше свалила оръжие.

— Лейтенант? — Гласът на генерала бе силно развеселен.

— А планирахте ли да вземете и други чинове с вас? Или само офицери и началници?

— Лейтенант…

— Планът ви за бягство. Начин да преодолеете карантината, път извън самото Множество. Прекрасен нов свят, само за вас. Случайно да имахте намерение да го споделите с някого?

— Лейтенант Кастинидис, откъде ви дойде наум всичко това?

Шарки побутна периферията на шапката си.

— От мен, сър.

Еверет успя да се раздвижи, но всеки мускул, всяка костица в него бяха потопени в болка. Беше получавал контузии по време на футболни мачове — вратарството беше трудна работа заради хвърлянията, търкалянето и сблъсъците с бързо движещи се нападатели, — но за пръв път го нараняваше насочено лично срещу него насилие. Беше повече от нараняване, имаше посегателство.

— „И ще познаете истината и истината ще ви направи свободни“ — каза Шарки.

— Това е бунт, лейтенант Кастинидис.

— Не е бунт, когато следва заповеди — проговори най-после агистратът. — Бригаден генерал, върнете устройството на законния му собственик.

— Нямате пълномощия да издавате заповеди. Все още сме под силата на разпоредбите в Отбранителен протокол 4 — рече генералът.

— Някой тук наясно ли е, че се подчиняваме на разпоредбите в отбранителен протокол?

Елена Кастинидис не отместваше прицела си от генерала.

— Колаборационистка! — нахвърли се рязко генералът на агистрата. — И ти беше там. Съгласи се с всяка дума.

— Казах каквото казах и думите не могат да бъдат върнати назад. Да, лейтенант Кастинидис, сключих сделка с екипажа да се сдобием с устройството, за да си осигурим безопасен коридор за бягство от този свят. Но поне имам куража да променя решението си.

— Кураж? Измяна! — отсече генералът.

— Това е единственият правилен кураж, бригаден генерал: да отстъпиш от грешното решение.

— Не смейте да ме обвинявате в малодушие. Никога! — Яростта на генерала бе внезапна и разгорещена като сърцето на слънцето.

— Това са моят свят и моят дом, и предпочитам да се сражавам, вместо да бягам. Ако имахме шанса да победим — каза агистратът. — Сега имаме този шанс. Разполагаме с оръжие. Момчето ни го показа. Всичко е различно. С няколко малки модификации по вече съществуващата ни портална технология на Хайзенберг можем да продължим войната с Наан. Можем да унищожим основните им възли. Върнете устройството на момчето. Тази сделка не ни е необходима. Имаме по-добра.

За един продължителен миг на пълно мълчание и неподвижност генералът не помръдна. Напрежението на мостика припукваше като електричество. Сключи поглед с този на лейтенант Кастинидис. Нейният устоя по-дълго.

— Да, вярвам, че ще го направите, лейтенант.

Той върна троснато Доктор Квантум на Еверет. Сен му се озъби и изсъска. Той измъкна личното си оръжие от кобура и като го държеше за дулото, много внимателно го предаде на лейтенант Кастинидис. Тя отклони прицел. Въоръжението й се сгъна.

— Капитане, разполагате ли със сигурна каюта на кораба? — попита агистратът.

— Моята лати е най-близко до това определение, мадам — отговори капитан Анастейзия. — Разбира се, на един въздушен кораб не може да има ключалки. Не е в традицията на нашите.

— С ваше разрешение, капитане — рече. Анастейзия кимна. — Лейтенант, моля придружете бригадния генерал до каютата.

Лейтенантът зае позиция зад генерала, но запази почтително разстояние. Генералът се поклони едва на агистрата, но не произнесе и дума, докато напускаше мостика — с високо вдигната глава, изправен гръб, опитващ да спаси последните останки от достойнството си.

— Капитан Сикссмит, разваляме сделката — каза агистратът от подножието на стълбите. — Тя се обърна към Еверет: — Желая ти късмет в търсенето на баща ти, но ми повярвай, когато казвам следното: Целостта на световете е много голямо място.

Капитан Анастейзия постегна колана и ръкавелите си. През смущенията от палари тръбата се чу гласът на Макхинлит:

— Някой ще ми каже ли какво, дяволите го взели, стана там?

— Спечелихме — каза капитанът. — Или по-скоро не загубихме. — Тя отпусна бутона на микрофона. — По работните ви станции. Мистър Синг, ако желаете, можете да се оттеглите в своята лати.

— Не, мадам.

Стомахът го болеше на мястото, където генералът го бе ударил, ударил здравата, като възрастен — възрастен. Срамът все още го изгаряше. Друго човешко същество бе използвало насилие срещу него. Никога дотогава не беше изпитвал усещането. Но аз те набих, помисли си Еверет. Набих те по умния начин.

23.

Танцуваха на Луната, Шарлът Вилие и нейното копие Чарлз. Помещението бе поредното бяло Трин пространство, но в ниската гравитация двамата се издигаха и въртяха като ангели. Той носеше официални бяла вратовръзка и бял фрак; тя носеше оперни ръкавици, бижута и дълга бална рокля от черно-бял шифон, който пърхаше като пеперудени криле, докато тя се плъзгаше и политаше през белотата. Беше старомоден бален танц, с хореография за лунни условия, под песенния съпровод на известен в миналото естраден изпълнител. Беше едно от най-красивите — и в същото време най-неправилните — неща, които Еверет М беше виждал през живота си.

Шарлът Вилие мярна Еверет М и Мадам Луна, докато Чарлз изпълняваше поредица от плъзгащи се стъпки по белия под. Тя се измъкна без усилие от прегръдката му и полетя през разделящото ги пространство, за да се приземи, лека като пух, точно пред Еверет. На горната й устна имаше една-единствена капчица пот. Косата и гримът й бяха безупречни. Слоевете и воалите на роклята й се слегнаха бавно около нея.

— Мистър Синг.

— Направих го.

Дали не видя как на червените устни на Шарлът Вилие потрепва едва забележима усмивка?

— Отлично. Доказа, че може да ти се има доверие. Орденът ще има отново нужда от специалните ти умения. А междувременно препоръчвам почивка и обнова. Заслужи си ги. А сега, ако ме извиниш, трябва да се преоблека. — Тя погледна бързо своето копие, който приглади пешовете на фрака си и се поклони леко и стегнато.

— Къде ще ходите?

— Трябва да се върна обратно. Ако не си забравил, се представям за служител на Социални грижи.

— Няма да се върна у дома?

— Не, Еверет. Нали си под прикритие. Стига да си там, семейството е в безопасност от действия на копието ти. Нагаждаш се добре. Изключително доволни сме. Младежите са такива упорити дребосъци.

Шарлът Вилие се завъртя във вихър от шифон и воал.

— Ами моето семейство? — извика Еверет М. — Ами мама, сестра ми, на този свят тук? — В белотата се отвори тъмен кръг. Шарлът Вилие изчезна в него. — Знаят ли изобщо, че съм жив? — Проходът се сви и затвори като ирис.

Чарлз Вилие огледа Еверет от главата до петите в изцапаното, издраскано трико на Трин.

— Мистър Синг — повика той през бялото пространство. — Бойната броня?

— Моят аспект е бил унищожен — каза Мадам Луна. — Наан не са успели да ме победят. Но в същото време и аз не съм успяла да ги победя. Най-безопасният курс за действие е бил самоунищожението.

Мадам Луна го очакваше със скръстени ръце, когато Порталът на Хайзенберг го взе от гърба на Евърнес, за да го отведе обратно до далечната страна на Луната на З_4. В тези ръце никога нямаше емоция, на това сиво лице, в тези сиви очи, но Еверет почувства, че го огледаха, дълбоко под кожата, със сетива, които бяха различни от зрението. Дали беше забелязала Наан възела, свит около гръбначния му стълб? Знаеше ли вече за сделката, която беше сключил с Наан? Всички Трин бяха един Трин. Дали някакво странно квантово оплитане не ги свързваше през пространство и вселени? Дали знаеше, но не я бе грижа? Бели Трин, черни Наан, имаше ли някаква разлика между тях? А и Мадам Луна беше сива… За пореден път Еверет М се зачуди дали шейсетте години, които човечеството бе прекарало в изучаване на Трин, е разкрило друго познание освен онова, което Трин искаха то да знае.

— Добре дошъл отново на Земя 4 — беше казала Мадам Луна, като тръгна редом с него. — Моля, ела с мен. Агентът на Множеството танцува.

Чарлз Вилие внимателно се освободи от белите си танцови ръкавици, докато приближаваше Еверет и Мадам Луна.

— Има ли някаква опасност?

— Трин и Наан са несъвместими — отговори меко Мадам Луна.

— Добра работа, Еверет. — Чарлз Вилие плесна леко Еверет М по рамото с ръкавиците си, докато го подминаваше. — Копието ми ще те чака при портала.

Туп-тап. Драс-подрас.

Никакъв отговор.

После по-високо. Троп-потроп-троп-троп.

— Какво има?

Еверет звучеше по точно определен начин, когато вършеше нещо и не желаеше да го безпокоят. Не по начина, по който звучаха омитата, когато се забавляваха сами. Поне това й беше известно как звучи. Този път приличаше на истински зает оми.

— Може ли да вляза?

— Ако искаш.

Сен плъзна вратата на каютата му. И незабавно възкликна:

— Пълно е със звезди!

Меко сини звезди, които висяха във въздуха, въртяха се бавно, носеха се като пух от цъфнали бодили в лятна вечер. Синьото огряваше лицето и ръцете на Еверет. Дирижираше звездите така, сякаш бяха оркестър, всяко негово движение запращаше във въртеливо движение по едно съзвездие. Еверет почукна малка кутия на сгъваемата си масичка и звездите бяха всмукани в нея.

— Ах, върни ги, моля. Бяха красотия.

Прокаран пръст по повърхността на устройството — Паноптиконът, припомни си Сен, и защо ли винаги избираха такива големи думи, от които ти се схващаше устата? — и меките звезди за пореден път изпълниха тясната лати. Сен разгъна малката дървена седалка зад вратата и намести кльощавото си задниче на нея.

— Еха. Като най-хубавата коледна украса във вселената. — Тя наблюдаваше как Еверет върти звездите в едната и другата посока. Ръцете му танцуваха през светлината. Движиш се добре за сухоземно, помисли си момичето. Не се замисляш дори. Целият си там; и разместваш звездите. Омитата изглеждаха най-добре, когато вършат нещо. И бяха най-добри, когато вършат нещо. Всички неприятности, из всички светове, идваха от омита без работа. Всички светове, повтори си тя. — Е, какви са тези неща?

— Това са всички светове, където скоковият пистолет е изпратил жертвите си.

— Светове. — Сен все още не успяваше да възприеме напълно тази гледна точка към вселената. Вселената беше онова, което виждаш, когато летиш над облаците по време на нощен курс: звезди, луни и такива неща. Вселената беше там навън. За Еверет Синг вселената не беше друго освен Земи, като перли на огърлица. Не там навън, а ей там. Точно до теб, близо като въздуха в дробовете ти, но това никога не ти става ясно напълно. — Значи работи.

— Работи, в известен смисъл.

— О, Еверет Синг…

— Разполагам с всички местонахождения. Ето ги. — Еверет отметна дълбокия син въздух. Звездите между него и Сен се завъртяха. — Една от тези точки е баща ми. Просто не зная коя.

— Но ти каза, че Панпи… нещото… тази кутия… каза, че можеш да я включиш в скоковия пистолет и тя ще разчете квантовото ехо.

Беше запомнила тези думи. Не беше глупачка — повече от всичко й се искаше той да е наясно с това, — но квантовите работи й замайваха главата дори повече от джилионите и зилиони други Земи. Сигурно беше трудно човек да е на негово място, главата ти винаги да е препълнена с тези неща, да кипи и прелива.

— Да, но не ми казва кога. Няма индикация за поредността. — Той отново завъртя звездите. Улови една и я издърпа, за да я разгъне до възел от кодове. — Това е времето, когато направихме скока от моя свят до Земя 1, но го знам единствено, защото разпознавам кода. Не записва кога сме направили скока, а само къде сме отишли. — Едно помахване на ръката му накара грейналия свят да се завърти.

— Но той е там.

— Да, той е там.

— Ами тогава просто трябва да посетиш всяка една от тези бледи сини точки и накрая ще го откриеш. Готово. Проблемът решен. Бона, а? И по пътя можеш да ни откараш на някой свят, където да си намеря грим и дрешки…

— Страхувам се, Сен.

Тя стана от малката си дървена седалка, пристъпи през звездите и седна на ръба на хамака до Еверет. Формата на тъканта ги приближи един до друг. Той беше голям и топъл, и твърд, момичето усещаше страха му. Страхуваш се от цяла вечност, оми, помисли си Сен.

— Искам да кажа… бях толкова сигурен, че е жив, че е в безопасност и че някой се грижи за него, но не го знам със сигурност, нали? — продължи Еверет. — Агистратът ми каза, че Целостта на световете е много голямо място. Досега не осъзнавах какво значи това. Вече видяхме какво е на този свят… А има светове, където нещата ще бъдат далеч по-зле.

Сен го улови за ръката. Беше ледена. По перваза на илюминатора се бе натрупал оксфордски сняг. Прекалено дълго бе работил сам, без да се раздвижи. Нямаше как да ти се отрази добре. Тук беше студено, но не чак толкова студено, както последния път, когато Еверет Синг беше прекарвал по цели часове във взиране в програмен код, в опити да го накара да заработи. Евърнес отново бе привързан сред зимните снегове, които покриваха района на Мюзиъм Гардънс, и се презареждаше от оксфордските вятърни турбини. Ани и Шарки бяха поканени на вечеря — гости на агистратите от всички колежи. Тъкмо поради тази причина Шарки не бе пропуснал да се въоръжи двойно. На тези агистрати не можеше да се има вяра. Сен с очите си бе видяла колко бързо променят решенията си. Нямаше представа какво ще се случи на бригадния генерал, но подозираше, че едва ли ще е приятно. Тези хора бяха безмилостни. Налагаше се да са такива. Така че беше нормално. Генералът беше наранил Еверет. Макхинлит бе пък излязъл да пийне с войниците. Сен се надяваше да не се забърка в някоя юмручна схватка. Известно й беше какъв става, когато се налее с буваре. Евърнес принадлежеше само на нея и Еверет, а той се криеше от часове в своята лати и си играеше със звезди и вселени. Една полони нямаше как да не се отегчи, така да се каже.

— Но пък и по-хубаво, Еверет Синг. Там е работата, нали? При толкова много светове шансовете са човек да се окаже на някой бона, вместо фантабулоза или наистина, наистина мийзи свят.

— Току-що изобрети наново Принципа на посредствеността — каза Еверет.

— Ей! Да не твърдиш, че съм посредствена? — Сен почувства как той стиска ръката й.

— Това е важен научен принцип. Научих за него от баща си. Според този принцип няма нищо специално в нашата Земя, нашата слънчева система, в нас. Нямаме специално отредено място във вселената или в която и да е вселена. Не сме центърът на нещата.

— Не зная за тебе, Еверет Синг, но аз съм си доста специална — заяви Сен. — И ти също. — При което тя усети как той затаява дъх до нея. — Бива си те.

— Видях очите му, Сен. Искаше от мен да сложа край. Не можах. Не беше моят баща… но и беше.

— Не бях там, но съм виждала нещо такова. Имаше един оми в Хакни, пристанищен хамалин, работеше на долстънския Четвърти док. Нали разбираш, не можеше да лети, защото нещо не беше наред с лели нелите. Равновесието му беше мешигенер… няма как да летиш, ако равновесието ти е зле. Постоянно ще падаш по гозба. Но си имаше дъщеря… и я обичаше до смърт… и тя можеше да лети, и летеше, на Английска роза. Беше чирак машинист, и той я обичаше, но тя умря. Заради злополука със зарядното рамо. Беше ужасно. Всички я видяха. Просто някак… затанцува… а после нямаше нищо, просто изгоряло нещо. Ужасно, ужасно, Еверет Синг. Но този оми, след това, светлината изчезна от юсите му. Не му оставаше нищо, за което да живее. Един ден се качи до дока, където тя умря, и всички закрещяха: Какво правиш там горе? Слизай, мешигенер глупако такъв, и той падна. И умря. О, толкова беше тъжно, Еверет Синг, защото всички знаеха, че отдавна си беше мъртъв. Беше умрял, когато тя умря. Виждаш го в очите. И аз видях очите му, Еверет Синг. Наистина. Забелязвам такива неща. Ти ми каза, че е изгубил жена си и всичко заради онази чернилка. Това би убило един оми вътрешно. Умрял е, когато тя е умряла. Просто е изчаквал да падне. Не си сторил нищо лошо.

Тя прегърна Еверет. Той се съпротивляваше. Понякога беше толкова скован и не като нашите. На какво ли ги учеха онези семейства от Земя 10?

— Трябваше да мога да го направя — каза Еверет.

— Не, не трябваше. На колко си? Четиринайсет? Не. Нее. Никога. Шарки постъпи както трябва. — Хамакът се олюля леко, когато Евърнес бе подхванат от надигащия се вятър. Северозападняк, пошушна опитът на Сен. Пак се задаваше сняг. Тя потръпна. — Еверет Синг…

— Защо винаги ме наричаш така? — попита той. — Еверет Синг. Никога просто Еверет.

— Де да зная. Някои хора, ами просто им трябват две имена, за да ги държат здраво. Но сериозно, сериозно сега: Еверет Синг, там, със слънчевата пушка…

— С кое?

— Нещото, с което прасна Лондон.

— Слънчева пушка?

— Е и? По-добро име е от бръснач. Както и да е… — Тя го сръга в ребрата, а после си спомни, че вероятно там още го боли. — Извинявай, извинявай, извинявай. Еверет Синг. Когато беше насочил слънчевата пушка срещу Оксфорд… тук, щеше ли?

— Щях ли какво?

— Ох, такъв си наф… Щеше ли да натиснеш спусъка? И да разтопиш всичко това на… стъкло?

— Той беше прав. Нямах необходимата енергия. — Но в синкавата светлина Сен виждаше как Еверет се е вторачил безжизнено пред себе си, към вратата на каютата, а краката му потрепваха така, както когато хората лъжат.

— Но ако имаше…

— Да. Щях. Щях, защото го мразех. Мразех Наан. Мразех този свят. Мразех Инфундибулума. Мразех всичко, защото не съм искал да ми се случва. И поне веднъж щях да покажа на хората на какво прилича тази омраза. Като нещо толкова ярко, че дори не можеш да го погледнеш, защото ще прогори очите в главата ти. Вярно, не можах да помогна на Теджендра, но четиринайсетгодишният пред теб можеше да натисне един бутон и да изсипе слънцето върху всички тези хора тук. Но ти каза нещо. Каза, че ако го направя, ще бъда като него. Като другия Еверет. Но грешеше, Сен. Не виждаш ли? Вече съм като него. Аз съм той и той е мен. Всичко, което съм аз, е и той. Ето защо не можах да го победя в Абни Парк. И заради това той не можа да победи мен. Защото всичко, което е той, съм и аз. Омразата в него… и нея я имам. И видях онзи бутон, и видях омразата, и видях какво му е причинила, и си казах: Няма да бъда такъв. Няма да сторя онова, което той би сторил.

Сен се отпусна в него, обгърна го с ръце.

— Аламо, Еверет.

— Сен.

— Какво?

— Излъгах.

— Аз лъжа постоянно — каза Сен, като се гушна в Еверет и залюля боти. Но после осъзна, че Еверет не е ветровик и не може да разбере кого можеш да излъжеш и кого никога не бива да лъжеш. — Искам да кажа… това е нещо по-особено при нашите, Еверет…

— Имаше енергия, Сен. Имаше достатъчно енергия. Таблото светеше в зелено. Излъгах. Исках да си помислиш, че нямам избор, че няма начин да постъпя неправилно. Защото тогава всичко щеше да изглежда наред. Нямам избор. Но имах и едва не го направих. Имах избор.

— И избра правилно, Еверет.

— Да, така е. Но се боя, че следващия път… а ще има следващ път… няма да постъпя правилно. — Той я погледна бързо. — Нарече ме Еверет. Три пъти.

— Три пъти за щастие — припя Сен. — Чукни тестето три пъти. О! — Чак сега си припомни защо беше подраскала на вратата му. — Ето. Да ти покажа нещо. — Тя измъкна една карта от вътрешността на якето си и я сложи върху Панопти-чудесията. Звездите изгаснаха. — Току-що я завърших. Какво мислиш за нея? Бонару, а?

На картата беше нарисуван въздушен кораб, не издължена, аеродинамична небесна акула като Евърнес, а по-стар модел, от онзи вид, който човек можеше да види в музея на въздушните кораби в Кардингтън. Като голяма сребриста наденичка. Излиташе от картата, с насочен нагоре нос. В дъното на картата, при опашката на въздушния кораб, избликваха слънчеви лъчи. Беше открила слънчевото изригване в старо списание, което бяха купили при последния им курс до Атланта. По това време в града се провеждаше някакво събитие, свързано с ретро бъдещето, в което всичко трябваше да изглежда футуристично, но старомодно. Въздушният кораб идваше от учебник по история. Сандъкът под хамака на Сен бе пълен с гримове с изтекъл срок на годност и обезобразени книги и списания, от които бе изрязвала идеи за карти.

— Чудно — каза Еверет. — Харесва ми слънцето. Като от 20-те години на двайсти век.

Сен изпъшка от досада:

— Това не е слънцето. Портал е. Портал на Айн… Хайзенберг.

— Аа, еха — възкликна Еверет. В очите му се бяха появили пламъчета. Бона. — Как се казва?

— О, това още не съм го измислила. — Сен извади писалка от джоба си и внимателно, бавно изписа една дума със сребристо мастило. Почака и духна върху картата, за да изсъхне. Звездите закратко изпълниха каютата, след което изчезнаха, когато отново остави картата върху устройството. Евърнес. — Ето. Казах ти, че ме бива с имената.

Еверет посегна към картата. Сен го перна през пръстите.

— Имаш си своя. Тази е за мен. Моята карта. — Тя я целуна. Миришеше на мастило и току-що изсъхнало лепило, на стар вестник, на предполагаемо бъдеще.

— Какво означава? — попита Еверет.

— Не зная — отвърна Сен. — Ще открия. — Тя извади тестето от якето си и прибра картата в него. За пореден път каютата на Еверет се изпълни със звезди, които не бяха звезди, а точки надежда в Целостта На Всички Светове. — Еверет, може ли?

— Какво?

— Да преместя звездите.

Той се усмихна. Не се усмихваше често, но бе един от онези оми, които, когато го стореха, огряваха стаи, сърца и самия живот.

Сен пъхна ръка в сияйното звездно поле, раздвижи я наляво-надясно, дръпна я и отново я протегна. Очите й се бяха разширили, докато меките топки като пух от бодили се въртяха около нея.

— И къде ще ни отведеш сега? — попита тя.

— Както и сама каза: не зная. Всяко място е подходящо. Ти избери.

— Аз?

— Защо не? — Дъхът на Еверет излизаше на пара в хладната каюта. — Избери си свят. Който и да е свят.

Колата бе черна, полирана, лъскава като масло. Мерцедес S-класа. Вече се бе научил да различава колите на Земя 10. S65 AMG, 5980 куб.см битурбо и мощност от 604 конски сили. Въглеводородните двигатели може и да поглъщаха на една хапка огромно количество ресурси и да съсипваха околната среда, но когато бъдеха форсирани, мощта им бе потресаваща. Колата беше черна, полирана, лъскава. Като Наан.

Бяха си проправили път по магистралата от Портала на Хайзенберг във Фолкстън и сега едва пълзяха във вечерния трафик надолу към Едмънтън и Тотнъм. В двата дни, прекарани из други Земи, бе настъпило затопляне. Мерцедесът газеше из черна киша. В канавките имаше натрупан сив сняг; пешеходците подбираха внимателно пътя си през наполовина размразените езера от размекнат лед. Добре дошли на планетата Хакни.

Светлините започваха да се включват надолу по Стамфорд Хил. Пластмасовите табели на магазините бяха ярки и крещящи, прозорците на автобусите — замъглени. Някаква жена с пет кучета на каишки тъкмо напускаше Гробищния парк „Абни“. Всички кучета теглеха в различни посоки. Жената опитваше да улови плетената шапка на главата си и едновременно да държи под контрол животните. Тук, но в друг свят, бе излязъл тичешком от същата порта на гробището за автобус №73, а една такава кола го бе прегазила. Жената до него бе седяла на същото място както и сега, на задната седалка, леко изправена, скръстила спокойно ръце в скута си. Мъжът зад волана на този мерцедес S-класа вероятно бе шофирал и колата, която бе премазала Еверет М.

Докато автомобилът подминаваше автобусната спирка, Еверет М почувства сърбеж на врата си. Гъдел, който първоначално пренебрегна, но постепенно стана по-натраплив и по-натраплив. Трябваше да се почеше. Иначе щеше да полудее. Опита да облекчи сърбежа с помощта на яката на училищния си блейзър. Не свърши работа. Накрая посегна и започна да се чеше, докато не му се стори, че кожата му е на път да се разрани, а ноктите му да се нацепят. Докато мерцедесът прелиташе покрай портата на „Абни“ и жената, която се бореше с кучетата, той почувства как нещо се изплъзна от врата му и падна в ръката му.

Шарлът Вилие го стрелна с неодобрителен поглед. Никакъв шанс да убедиш Роудинг Роуд, че си от Социални грижи, помисли си Еверет. Не и с тези S-класа и палто от естествена кожа. Изчака, докато тя отмести очи, за да проучи нещото в ръката си. Приличаше на малък паяк. Черен, разбира се, лъскаво масленочерен. Наан черен. Прекалено много крака, за да е паяк. И нищо наподобяващо отпред или отзад. Беше се вкопчил в дланта му. Възможно най-малкият нашественик.

За момент си помисли дали да не го плесне на ръката на Шарлът Вилие. Виждаше се малък овал от открита кожа на мястото, където ръкавицата й беше разкопчана. Щеше да се наслади на изненадания й поглед, когато почувства как нещото прониква през кожата й, когато очите й почернееха, докато Наан я изяждаха отвътре. Не. Нуждаеше се от нея, за да го изведе от този свят, обратно при истинското му семейство. Шофьорът предлагаше на прицел прекрасни пет сантиметра кожа между яката на шофьорската си куртка и долния ръб на фуражката си. Не. Той шофираше. Два пътни инцидента пред „Абни“ ставаха прекалено много. Я почакай. Цял един свят бе негов.

ПАЛАРИ

Палари (полари, парларе) е истински таен език, който се е развил паралелно с английския. Корените му се простират до тайния жаргон на крадците от седемнайсети век в Лондон. Предава се от уста на уста благодарение на пазарни търговци, разносвачи, панаирджии, актьори, представленията с кукли „Пънч и Джуди“ и гей субкултурата. Палари („говорът“ — от италианското parlare, „говоря“) съдържа думи от множество източници и езици: италиански, френски, лингва франка (стар универсален език, който се е използвал в търговията из цялото Средиземноморие), идиш, ромски и дори келтски. Заема думи от римувания сленг в Кокни — „паници“ за крака, от plates of meat („паници с меса“) = feet („крака“); и от лондонския сленг на обратно — „eek“, съкратено от ecaf, което идва от face („лице“) на обратно.

Много думи от палари/полари навлизат успешно в лондонския английски.

РЕЧНИК НА ЕЗИКА ПАЛАРИ

Аламо: падам си по него/нея.

Амрия: клетва, обещания или ограничение, които не могат да бъдат нарушени (от ромски).

Бижу: малко/дребно (означава „скъпоценност“ на френски).

Благост; благувам: услуга; събирам/прося за услуга/взимам, без да плащам.

Бона: хубаво.

Бонару: чудесно, отлично.

Буваре: питие (от остарялата италианска bevere или от лингва франка bevire).

Гаферия: традиция при ветровиците, която повелява гостоприемство и осигуряване на подслон на пътешественици (от жаргона на крадците).

Гелт: пари (идиш).

Гозба: задник, дупе, гъз.

Дивано: съвет на кораб на ветровиците.

Динари: пари (може би от италианското denaro).

Дона: жена (от италианското donna или от лингва франка dona), уважително обръщение.

Доркас: гальовно обръщение, „някой, който го е грижа“. Дружеството „Доркас“ е дамска църковна асоциация от деветнайсети век, която прави дрехи за бедните.

Ецил/ил: лице (сленг на обратно). Ил е съкращение от ецил.

Женчо: в Хакни Грейт Порт — умерена обида.

Жужи: наперен, претенциозен.

Жужирам: разкрасявам, излагам на показ, смилам на дребно (ромски: zhouzho — чисто, спретнато).

Карси, хази: тоалетна.

Крис: дуел на честта в културата на ветровиците (от ромски).

Код: наф, противен.

Лакоди: тяло.

Лали: крака.

Лати: стая или каюта на въздушен кораб.

Лелинеля: слушам, чувам.

Лели нели: уши.

Лили: полиция, полицейски.

Манджари: храна (от италианското mangiare или лингва франка mangiaria).

Мецас: пари (италиански mezzi: средства, възможности).

Мешигенер: луд, побъркан, куку (от идиш).

Мийзи: обикновен, грозен, противен (от идиш meeiskeit: гнусен, отвратителен, ненавистен).

Нанте: не, няма, никакъв (италиански: niente).

Наф: ужасен, безинтересен, безвкусен.

Нашите: част от вътрешния кръг на ветровиците (например: „От нашите ли е той?“).

Оми: човек/мъж.

Оми-палони: женствен мъж или хомосексуалист.

Партакеши: дрехи.

Пиленце: млад мъж, момче.

Полони: жена/момиче.

Пуля: гледам, възхищавам се.

Саби: да знам, да разбирам (от лингва франка: sabir).

Скарпирам: да избягам (от италианското scappare, да се измъкна или да избягам).

Тролвам, троля, тролирам: разхождам се наоколо и търся някаква работа или възможност.

Тупалки: сбиване.

Увардвам: да видя/погледна (на) (от италиански диалект vardare = guardare — гледам).

Фантабулоза: знаменито/прекрасно.

Фили: дете/дребосък/момиченце.

Чави: дете.

Чарперирам: претърсвам (от италианското chiappare, залавям).

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Палари

Речник на езика палари

Заслуги