ХЕНРИ Х. НЕФ

ИМПИРИУМ

Част 1 от „Импириум“

Превод от английски: Александър Маринов, 2017

chitanka.info

На майка ми, Тери Ан Зимърман

ПРОЛОГ

В три часа сутринта в Залата на родоначалниците пристъпи чудовище.

Ваята носеше тога на учен и носеше очила, ала си оставаше чудовище. Как иначе можеше да се нарече вълк на два крака, висок осем стъпки[1]?

Въпреки притеснителната гледка редник Маркъс Финч стоеше мирно — с вдигната брадичка, изпънати рамене и карабина, опряна на еполета му. Импирският гвардеец не зяпаше, не отпускаше рамене и не се стряскаше. Дори в присъствието на чудовище.

И все пак Маркъс не беше робот. Щом разпозна силуета, който крачеше до ваята, сърцето му затуптя по-бързо. Лорд Базил Фереджин бе единственият оцелял син на Божествената императрица. И безспорно — най-важният мъж в Импириум.

За късмет на Маркъс, Залата на родоначалниците се простираше на триста стъпки — от колоните на входа до огромния трезор. Това му даде време да осмисли положението. Направо ликуваше. Новата година бе настъпила само преди няколко часа, а той видя първата си вая както и представител на императорското семейство. Обещаващо начало. Докато двамата крачеха към него, той се питаше кой го е развълнувал повече: лорд Фереджин или чудовището.

Детето в него клонеше към чудовището. Ваите служеха на рода Фереджин още от времето на Мина Първа, но рядко се срещаха в други части на Импириум. В родното му село родителите плашеха с тях непослушните деца: „Лягай си, или някоя вая ще те отнесе в Мракория!“. Щеше да е прекрасно, ако ваята изръмжи, подскочи или прояви някак дивашката си природа, рече си Маркъс, докато я следеше през залата. Създанието обаче приближаваше с грациозно достолепие.

Цивилизованото й поведение бе разочароващо, но не го изненада. Това беше доктор Разаел — известен учен, завършила „Роуан“ с отличие и наставница на Негово лордско Превъзходителство Базил Фереджин още от детството му. Маркъс се почувства горд, задето помни тези подробности. Бе прекарал на Свещения остров едва седмица, но в свободното си време изучаваше личностите в наръчника си. Доктор Разаел изглеждаше точно като на снимката.

За разлика от Базил Фереджин. В представите на Маркъс Фереджин бяха бляскави особи, чиято магичност и произход личаха от пръв поглед. В наръчника му бе изобразен джентълмен със загоряло лице и посребрена коса, с безупречен костюм и доволната усмивка на човек, чието семейство владее света. Мъжът бе наистина очарователен, но по-възрастен и по-пълен от очакваното. Пък и косата му бе разчорлена, а червендалестото му лице лъщеше от пот.

Маркъс обаче не можеше да го упрекне. На Свещения остров Нова година не беше просто празник, а важна дата в държавническия календар. От началото на седмицата тук се стичаха посетители от цял Импириум, за да сключат важни сделки с Роуанската банка. Като председател и изпълнителен директор на банката Негово Превъзходителство несъмнено бе изтощен.

Щом стигна до трезора, лорд Фереджин измърмори отнесено „честита Нова година“ и бръкна в джоба на сакото си. Не си направи труда да погледне гвардееца, но Маркъс не се засегна. От раждането си членовете на императорското семейство растяха сред прислугата. Макар да се привързваха към бавачките и наставниците си, те си оставаха безименни, безлични, заменими служители. За човек като Базил Фереджин импирските гвардейци спокойно можеше да са високи червени вази, изникнали край вратите в двореца.

„Както и е редно — помисли си Маркъс. — Семейството трябва да се грижи за управлението на цяла империя.“

Лорд Фереджин извади нещо от джоба си, застина и все пак извърна очи към другия гвардеец — сержанта, застанал на петнайсет стъпки вдясно от Маркъс.

— Виж ти… Бийчър, нали?

С крайчеца на окото си Маркъс забеляза, че сержантът се поклони.

— Поласкан съм, че ме помните, сър.

Гърленият му, дрезгав глас бе пълна противоположност на изтънчения тенор на Негово лордско Превъзходителство.

— Няма защо — рече лорд Фереджин сърдечно. — Бяхте с мен, когато онези проклети катервули запречиха пътя към Порт Роял. Проснахте неколцина, доколкото си спомням. Отличен боец.

— Много мило, Ваше Превъзходителство.

Лорд Фереджин се обърна към Маркъс.

— А кое е това окаяно момче? Сякаш всеки момент ще се строполи.

„Не се прегърбвай.“ Маркъс прикова поглед в някакъв портрет в далечината.

— Редник Финч е новобранец — отвърна сержантът. — Първа нощ е на пост в двореца.

— Гледай ти, от година на година все по-млади — пророни лорд Фереджин. — Може ли да попитам на колко сте години, редник Финч?

Маркъс прочисти гърло.

— На осемнайсет, Ваше Превъзходителство.

— Е — кимна лорд Фереджин, — мога само да ви завиждам за младостта, ръста и късмета да служите при този сержант. Добре дошъл на борда, боецо.

Маркъс стисна протегнатата му ръка и не успя да сдържи усмивката си. Разговаряше с представител на рода Фереджин! Отговорът му бе почти нечленоразделен, но искреността му явно се понрави на лорда, който се засмя и го представи на доктор Разаел.

Ваята бе изчакала човеците да си разменят любезности, извисила се мълчаливо над тях. Сега впи в Маркъс златистите си, немигащи очи. Усмивката на редника угасна. Никога не бе виждал такава физиономия — хем интелигентна, хем дива. Съчетанието бе толкова смущаващо, че той побърза да извърне очи. В погледа на доктор Разаел нямаше явна неприязън, но излъчването й не беше и приятелско. Тя плъзна очи по редник Финч и тъй като не откри нищо кой знае колко интересно, се вгледа във вратата на трезора.

Лорд Фереджин вдигна предмета, който бе извадил от джоба си. Беше колкото длан, от медночервен метал и напомняше наутилус[2].

— Ако обичате да ни оставите за миг насаме. Ще надникнем вътре, за да се уверим, че всичко е наред. Търгът тази вечер постави нов рекорд.

Сержант Бийчър се поклони.

— Поздравления, Ваше Превъзходителство.

Метна карабината на рамо, направи десет крачки напред и застана с гръб към трезора. Маркъс го последва. След миг се разнесе щракане и гласът на лорда, който бърбореше тихо и напевно странни слова. Тръпки полазиха Маркъс. Lingua mystica![3] Лорд Фереджин говореше на езика на магьосниците! Нищо чудно, че лирландските печати бяха защитени с какви ли не заклинания и магии, ала Маркъс за първи път чуваше някой да казва нещо на този език. Какъв късмет само! Бяха го пратили на този пост само преди няколко часа — другият гвардеец беше се разболял, — а вече бе се запознал с един Фереджин. Да не говорим, че службата му в двореца му беше на топло и сухо, къде-къде по-добре, отколкото да патрулира на пристанището и да следи за лодкарите в черните им лодки. Какво му пука за някакви си лодкари!

Подът потрепери и тежката врата на трезора се отмести. От вътрешността грейна ослепителна светлина, която прогони сенките от огромната зала. В трезора сякаш блестеше паднала звезда. На лицето на Маркъс отново заигра усмивка.

Лорд Фереджин и доктор Разаел влязоха и затвориха вратата след себе си. Сияйната светлина угасна като внезапен залез. Сержант Бийчър въздъхна.

— Е, редник Финч, надали скоро ще забравите тази нощ.

Маркъс стоеше мирно.

— Не, сър.

Пауза.

— Какво е това „сър“, малкият? Аз съм сержант.

— Извинете — рече бързо Маркъс. — Явно съм малко…

— Думата е „притеснен“. Една глътка ще успокои нервите ти. Нова година е все пак.

Сержантът извади шишенце изпод широкия си пояс и Маркъс се ококори. На бойците от Импирската гвардия не бе разрешено да пият, ругаят и пушат, изобщо — да правят каквото и да било, което би застрашило безупречната им репутация. Бяха елитна част и се очакваше да се държат подобаващо. Какви ги върши сержантът?

Маркъс се вгледа по-внимателно и установи, че Бийчър е доста старичък за гвардеец — поне на четирийсет — и едва се вписва в изискванията на полка за ръст. Имаше и други недостатъци — увиснали рамене, шкембенце, едва забележимо набола брада. Беше приветлив, но грозноват, с рунтави черни вежди и малко кривоглед с едното око. Напомняше повече на млекар, отколкото на елитен боец. Нищо чудно, че не се е издигнал повече от сержант.

— Не, благодаря — рече Маркъс и се извърна към портретите по стените.

Сержантът разви капачката и отпи.

— Въздържател, значи?

„Вдигни брадичка, изпъни рамене.“

— Не съм въздържател, сержант, а професионалист.

Сержантът се изхили суховато.

— О, направо ще ме съсипеш. Обзалагам се, че си изкълвал наръчника и мечтаеш за деня, в който ще се върнеш у дома и ще разходиш униформата из селото. Не ще и дума, всички момичета в околността ще излязат, пременени в най-хубавите си одежди, за да огледат редник Финч, гордостта на задръстената провинция. Познах ли?

Маркъс почервеня като рак.

Сержантът отпи отново.

— Не прекалявай, Финч. Остави професионализма за случаите, в които е наистина важен.

— Значи охраната на лирландските печати не е важна, така ли? — опълчи му се редникът. — Та това са перлите в короната на империята.

— Явно си специалист по въпроса — рече Бийчър. — Виждал ли си ги отблизо?

През целия си живот Маркъс бе се качвал на кораб един-единствен път — на продъненото корито, което го докара от Нови Халифакс. Корабът не разполагаше с печат, тъй че екипажът не можеше да мръдне от скалистия бряг. Съдовете без печат не дръзваха да изгубят сушата от поглед. Ако това се случеше, рискуваха да навлязат в Лирландия — в пределите, подвластни на демоните, обитаващи подводните царства. По силата на древен договор на лирландците бе им забранено да напускат владенията си, но те не понасяха преминаващите през тях съдове. Страховита участ грозеше навлезлите във водите им кораби, ако моряците не са окачили на носа омагьосана реликва. Реликвите се наричаха „лирландски печати“ и бяха сред най-ценните изделия в Импириум.

— Не — рече той глуповато. — Не съм.

— Ела, ще ти покажа — каза Бийчър и пое към трезора.

Маркъс се закова на място.

— Какви ги вършите? — зашепна той умолително. — Лорд Фереджин е вътре!

— О, да, и доста ще остане там — отвърна сержантът. — Не се безпокой, че може да ни чуе. Вратата е дебела три стъпки.

— Ами…

Маркъс се огледа притеснено из залата. Според легендата невидими слуги — пъклени изчадия — улавяха всяка дума, прошепната в двореца.

Сержантът явно прочете мислите му.

— Никой не ни слуша от сенките, момче. Служа на Свещения остров вече двайсет и две години. Разказите за призраци са глупост. Ела да погледнеш. Друг път може и да не ти се удаде случай да докоснеш дракон.

Дракон? В целия свят живееха само няколко дракона, но в Залата на родоначалниците нямаше ни един. Сержантът обаче бе събудил любопитството на Маркъс. Той застана до него и изви шия към прословутия Лирландски трезор. Беше го забелязал на влизане, но не бе го разгледал отблизо. Трябваше да охранява, а не да зяпа, та заставайки на новия си пост, бе побързал да се обърне с гръб.

Ала сега угоди на любопитството си. На мига усети излъчване на някаква древна сила. Вратата на трезора бе изключително масивна — кръгла, патинирана от годините бронзова плоча с диаметър около петнайсет стъпки, с гравирани по края руни. В средата майсторски бе оформен релеф на пореща бурното море хадесова галера с бляскава седефена инкрустация на носа. Сред вълните се виждаха един кракен и още няколко чудовища, но от дракон нямаше и следа.

— Къде е? — попита Маркъс, търсейки напразно.

Бийчър застана на пръсти и потупа седефа на носа на кораба.

— Това не е дракон — рече Маркъс, разочарован. — Обикновен седеф.

Бийчър отново отпи и избърса уста с ръкава си.

— Не, момче. Това тук е люспа — тоест само парченце — от Ембер Златния. По-големите са от другата страна на вратата. Пред теб е най-малкият лирландски печат на света.

Маркъс се засмя с искрено момчешко въодушевление. Печатите бяха изработени от драконови люспи! И то не от кой да е дракон, а от най-великия, живял на земята представител на рода им. Той се надигна на пръсти и потърка чудното парченце за късмет. Повърхността му бе гладка и лъскава като полиран рог.

— Наистина ли струват по един милион солара? — попита той и се втренчи в люспата с благоговение.

— Чух, че на търга тая вечер са стигнали до два — отвърна сержантът. — Два милиона в злато, не хартия. И не забравяй — това е само наемът на един печат за година. Щом годината изтече, трябва да се върнеш тук, да целунеш задника на някой Фереджин и отново да се изръсиш.

Редник Финч вирна вежди. Дом Фереджин управляваше Импириум от над три хиляди години. Магията на Фереджините бе най-силна, ковчежетата им — най-дълбоки. Макар и правото на власт да се падаше само на жените в рода, говореше се, че мъжете също притежават редки по силата си магични способности. Лекомислените приказки за тях бяха опасни за всекиго, а далеч повече — за боец от гвардията.

— По-добре да се връщаме на поста си — пророни Маркъс.

Той се върна на мястото си с маршова стъпка и облегна карабина на рамо. „Вдигни брадичка, изпъни рамене.“

Бийчър го последва.

— Казах ти, че никой не слуша.

— Аз слушам, сержант. И не искам да чувам богохулства.

Сержантът изсумтя.

— Няма богохулство спрямо друг човек, Финч. Фереджините не са богове. И те са от плът и кръв като нас самите.

Маркъс се вторачи в портрета на Мина II недалеч от тях. Сержантът явно бе си пийнал.

— Това граничи с измяна.

Сержантът изпухтя.

— Ако истината е измяна, значи не си струва да живея повече.

„Не се прегърбвай.“

— Чувал съм от баща си, че чичо ми е говорел такива работи — поде Маркъс вдървено. — Обесили го по време на последното въстание.

Бийчър пак отпи.

— Дано не излезе, че аз съм държал въжето. Доста хора избесихме в името на рода Фереджин по онова време. Лоша работа.

Маркъс се врътна и го изгледа гневно.

— Щом мнението ви за рода Фереджин е толкова лошо, защо служите в Импирската гвардия?

Бийчър явно искрено се забавляваше.

— Кой казва, че мнението ми за тях е лошо? Успяха да убедят света, че са господари на ада, рая и всичко между тях. Свалям им проклетата си шапка.

Сега беше ред на Маркъс да изпухти.

— Значи всичко е „фокус-мокус“?

Внезапно сержантът стана учудващо замислен.

— Не всичко — промърмори той. — Предполагам, че в рода още съществува някаква магия. Може би у тризначките. Само че не е както преди. Мина Първа може и да е била богиня, но днес на трона ни седи Мина Четирийсет и втора. Някога виждал ли си „Божествената“ ни императрица?

Маркъс стисна устни. Лорд Фереджин бе единственият представител на рода, когото бе виждал, пък и Негово лордско Превъзходителство не бе оправдал очакванията му. Може пък Божествената императрица да не е неостаряващата, бляскава особа, чийто лик красеше монетите и банкнотите.

Лицето му явно бе посърнало, защото сержантът смекчи тона си.

— Не ме разбирай погрешно. Уважавам рода Фереджин. Просто ги уважавам като мъже и жени, като хора, родени да управляват — както аз съм се родил да бъда войник. Колкото по-бързо развенчаеш митовете, толкова по-лесно ще ти бъде да продължиш напред.

Маркъс едва не посегна към шишенцето и пророни умислено:

— Знаете ли… Не мога да преценя дали това е най-хубавата, или най-лошата нощ в живота ми.

Бийчър прихна.

— Още не е приключила.

Сякаш в отговор на думите му в коридора към залата проехтяха забързани стъпки. От един от сводовете в далечината се отдели силует с качулка и се спусна към тях. Усмивката на сержанта се стопи и той вдигна ръка.

— Стой! Покажи се!

Маркъс се размърда тревожно, докато сержант Бийчър повтаряше заповедта.

Когато онзи пренебрегна и второто предупреждение, Бийчър вдигна карабината. Човекът се закова на място на двайсетина метра от тях.

— Нито крачка повече — каза Бийчър със стоманен тон. — Да видим лицето ти.

Новодошлият си пое дъх.

— Отстъпете, сержант.

— Три секунди — отвърна Бийчър хладно. — Сваляй качулката или ще сваля главата ти.

Оръжието на Маркъс се тресеше в разтрепераните му ръце. Винаги бе се представял отлично в стрелбата, но стрелбището нямаше нищо общо с истинския бой. Слава богу, бе подценил сержанта. Бийчър беше стар циник, но имаше опит. Нищо в него не трепваше — нито гласът, нито оръжието или решителността, с която щеше да го използва. Човекът пред тях отметна качулката и изгледа гневно сержанта. Като видя лицето му, Маркъс се сепна, ужасен.

Беше лорд Фереджин.

Бийчър не свали карабината.

— Добре… Сега ми кажи кой си всъщност.

Мъжът се вторачи в гвардееца, объркан, но и гневен.

— Аз съм Базил Фереджин, глупако. Свали оръжието и отстъпи, или ще наредя да те хвърлят в Кучи ров!

Бийчър се ухили самодоволно.

— Съжалявам, друже. Изключено е да си лорд Фереджин.

— Нима? — рече мъжът високомерно. — И би ли ме просветлил защо?

— Защото лорд Фереджин е в трезора.

Лицето на мъжа тутакси пребледня. Той изгледа двамата гвардейци, сякаш бяха загубили разсъдъка си.

— Т-та това е невъзможно! — заекна той. — Явно става дума за измама! Аз съм лорд Фереджин!

Сержантът поклати мрачно глава.

— Мисля, че доктор Разаел ще надуши измамника.

— Разаел е мъртва — обяви мъжът, дрезгаво, а очите му плувнаха в сълзи. — Откриха тялото й край овощните градини. Била е убита.

Сержантът вирна вежди.

— Каква е паролата тази вечер?

— Амбра — отвърна мъжът. — Какво? Измамникът знаеше ли я?

Сержант Бийчър изруга тихо и свали оръжието.

Мъжът го изгледа ужасѐн.

— Сержант, нали не сте пропуснали да поискате паролата?

Бийчър почервеня.

— Господинът носеше наутилуса. И знаеше заклинанията…

Маркъс се скова — зад тях се разнесе глухо стържене. Трезорът се отвори и залата отново плувна в ярка светлина. Сержант Бийчър вдигна оръжие с лице към плъзгащата се врата.

— Редник Финч — каза той със зловещо спокоен, делови тон, — в Лирландския трезор са проникнали измамници. Ескортирайте лорд Фереджин на безопасно разстояние и обявете тревога.

Маркъс се поколеба.

— Веднага, Финч!

Маркъс се задейства. Стрелна се напред, сграбчи лорд Фереджин за китката и се втурна към изхода в далечината. Стъпките им проехтяха по мрамора. В залата ставаше все по-светло. Лорд Фереджин се влачеше до него, замаян. Или ужасѐн.

Дум!

Резкият гръм на оръжието се разнесе из залата. Почти мигновено последваха още два изстрела, а после се чу вик.

Лорд Фереджин изкрещя и преплете крака. Редникът едва не падна върху него, но запази равновесие и вдигна лорда на крака. Двамата продължиха несигурно напред.

Маркъс чу шум зад себе си. Преследваха ги. Той зърна на стената сянка: вълча сянка, която скачаше на четири крака и се приближаваше светкавично. Бягството бе невъзможно. Той блъсна лорд Фереджин напред и се извърна, за да се изправи срещу преследвачите им.

Мощният блясък от трезора го заслепи. След миг нещо огромно и ръмжащо се вряза в гърдите му тежко като ковашки чук. Той политна към земята от сблъсъка. Преди да падне, през ума му мина мисъл… толкова нелепа, та почти се изсмя.

„Не се прегърбвай.“

После черепът му се удари в пода и светът потъна в мрак.

[1] Стъпка — мерна единица, равна на 30,48 см. — Б.пр. ↑

[2] Наутилуси — морски главоноги, единствените с черупка; наподобяват охлюв, но могат да плуват. — Б.пр. ↑

[3] Lingua mystica (лат.) — букв. „мистичният език“. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 1

ХЕЙЗЪЛ

Всеки вижда как изглеждаш, малцина могат да доловят какъв си всъщност.

Николо Макиавели,

философ отпреди Катаклизма (544–486 г. пр.К.)

В първия ден на Новата година някои хора скачат от леглото, решени да бъдат по-мили, по-старателни и отзивчиви, да отслабнат… Независимо какво точно са си намислили, едно е общото между тях — убедени са, че новата година ще бъде по-добра от изминалата.

Хейзъл Фереджин не беше такъв човек.

Въпреки часа тя лежеше в леглото с две магични книги, стара приказка, плюшен жираф и усещането за неизбежна обсада. Навън, откъм Стария колеж на Роуан, се носеше камбанен звън. Сякаш ударите за деветия час не стигаха, та звънарят бе сметнал за нужно да добави разни чудатости — ако някой е пропуснал да забележи, че е първият ден от Новата година. Хейзъл въздъхна. Камбаните бяха стари почти колкото империята. Трябваше да се бият с достойнство, не с въодушевление.

Ето го и първия нашественик. Както обикновено, беше Изабел. Тя се справи с ключалката, нахлу в стаята, прецени разпределението на силите и предприе настъпление. Хейзъл я замери с една възглавница, но сестра й я избегна.

— Няма да се измъкнеш! — обяви тя. — Щом трябва аз да съм там, значи идваш и ти!

Изтегли се до долната табла на леглото, а Хейзъл запрати и последната възглавница с вик по нея. Постара се да прозвучи свирепо като някой звяр от Мракория. Всъщност постижението й бе писклив крясък.

Изабел ловко улови възглавницата и взе да налага с нея сестра си по главата.

Ляво, дясно. Ляво, дясно…

— Трябва ли е да стигаме дотук? — изстена тя.

Хейзъл си даде сметка, че в гласа й има отегчение. После се пъхна под завивките. Изабел я тупна за последен път и пусна възглавницата. Седна на леглото — внимателно, за да не измачка турнюра си, ала напразно. От прага долетя въздишката на прислужницата.

— Роклята, Ваше Височество! Бродерията…

— … е прекрасна — прекъсна я Изабел бодро. — Оло, избери ми други обувки, докато си побъбря с Хейзъл. Тези ми стискат.

— Ама ескортът ви от Червената рота вече е тук — прошепна Оло. — Един от тях ви чака във вестибюла!

— Не ми пука, дори Паячката лично да цъфне във вестибюла! — отсече Изабел.

Напереността на сестра й заслужаваше похвала, но Хейзъл Знаеше, че никога не би казала такова нещо, ако баба им наистина е отвън.

Оло се нацупи, но се оттегли. Изабел мушна в черните си плитки своя шперц — фуркет със скъпоценни камъни, — после прикова в Хейзъл тъмните си като на кошута очи. Бяха необичайно раздалечени и й придаваха така наречения „фереджински облик“. Наподобяваха очите по семейните портрети чак до Мина I. И нищо чудно — Изабел беше безупречен представител на рода им — с бронзова кожа, орлов нос и осанка на балерина.

— Трябва ли да водим онзи разговор? — попита тя.

Хейзъл обгърна колене.

— Кой разговор? Ужасният, за промените в тялото ни? Или другият, в който ми напомняш коя съм и защо не мога да правя каквото пожелая?

— Вторият — отвърна Изабел и оправи корсета си. — Знаеш, че трябва да идем.

— Не и аз — рече Хейзъл. — Аз съм най-малката.

Сестра й прихна. Имаше деликатен, чаровен смях, който печелеше момчетата.

— Със седемнайсет минути. Не, ще дойдеш, дори да се наложи да те завлека дотам. Учудвам се, че Раша вече не го е сторила. Тя къде е?

— Не знам — отвърна Хейзъл.

Отначало необичайното закъснение на наставницата й, лейди Раша, я изненада приятно. Сега обаче липсата й я смути — почти колкото я смущаваше присъствието на Червената рота в личната им дневна. В елитната част изпълняваха различни задачи, но дундуркането на деца не беше сред тях. Къде ли са редовите стражи?

Вратата отново се отвори.

Вайълет и Изабел Фереджин бяха като две капки вода, ала никой не би ги сбъркал. Вайълет никога не бързаше и не повишаваше глас. Имаше неизменна, съвършена осанка, а на лицето й рядко бе изписано друго освен ведро спокойствие. Ако Изабел беше огън, Вайълет беше лед. Дори роклята й беше светлосиня. Тя огледа стаята с хладно неодобрение и попита:

— Готови ли сме?

— Как мислиш, като ни гледаш? — засече я Изабел.

Вайълет се усмихна превзето.

— Е, изглежда, не сме.

— Повтори „сме“ още веднъж и ще те удуша — рече Изабел.

Хейзъл сплете пръсти.

Вайълет цъкна с език.

— Май сме забравили, че аз съм най-голяма.

Всъщност твърдението бе вярно. Вайълет бе се родила девет минути преди Изабел. И често й припомняше този факт, а за разликата им от двайсет и шест минути с Хейзъл не отваряше и дума. Тя очевидно беше бездна.

Изабел изсумтя.

— Все едно девет минути имат някакво значение.

Очите на Вайълет проблеснаха.

— Ще се убедиш, че са от огромно значение. Ще се видим долу.

Зашумоли коприна и Вайълет излезе.

— Да не би Паячката се кани да направи някакво съобщение? — обърна се Изабел към Хейзъл.

— Относно наследницата си? — рече Хейзъл. — Нямам представа.

Изабел се смъкна от леглото и приглади обшитата с рубини пурпурночервена коприна на роклята си. Роклята на Хейзъл бе от зелена коприна, украсена с изумруди. Беше разстлана на кадифената кушетка, все още увита в муселин.

— Побързай с приготовленията — промърмори Изабел. — Аз ще настигна Вайълет.

Хейзъл понечи да отвърне, но не можа. В стаята нахлу лейди Раша.

— Извинете, Ваше Височество. Тази сутрин е доста…

Ваята застина. Тя огледа бъркотията със сините си вълчи очи, после се взря в повереницата си… която още лежеше в леглото по нощница, а фината й бяла коса бе щръкнала като пухчетата на глухарче. Изабел се възползва от възможността да се измъкне: шмугна се покрай наставницата на Хейзъл, добра се до дневната и хлопна вратата след себе си. Лейди Раша сведе поглед към една от възглавниците. Имаше дрезгав глас и акцент, който издаваше годините, прекарани във Вещерските планини.

— Какво означава това?

— Ами… реших да прередя… — смотолеви Хейзъл. — Лоша идея. Ще оправя.

С една чупка в китката тя прати пръснатите възглавници по местата им. Предметите й се подчиниха безусловно и се приземиха вкупом с глухо тупване. Хейзъл не успя да сдържи усмивката си; ставаше все по-добра в малките магии. После погледна наставницата си с надежда.

Лейди Раша не беше особено внушителна за вая. Ръстът й не надхвърляше седем стъпки, а козината й — навремето мастиленочерна, бе избеляла до мътносиво. Зъбите й бяха изхабени, а украсените й с остри нокти ръце потрепваха, докато пиеше следобедния си чай. Очите й обаче бяха мрачни като гръм. Тя не заговори, а изръмжа:

— Битовите магии са просташки. Ставай.

Заповедта изплющя като камшик. Хейзъл се измъкна овчедушно изпод завивките и взе да суче нощницата си. Лейди Раша я закара пред дългото огледало и нареди:

— Вдигни ръцете!

Хейзъл се подчини, а наставницата й изхлузи нощницата, сякаш преобличаше бебе. Тя преглътна обидата. Беше безсмислено да спори с Раша, когато е ядосана. Ваята отиде за топла вода, а Хейзъл се вторачи в отражението си.

„Ти нямаш «фереджинския облик».“

Изабел и Вайълет бяха високи. Хейзъл бе с една стъпка по-ниска от тях. Телата на сестрите й вече бяха започнали да се оформят. Нейното бе по-плоско и от дъска. Лете Изабел и Вайълет добиваха бронзов тен, а кожата на Хейзъл си оставаше с цвета на избелена слонова кост — толкова светла, та се налагаше да седи вътре в слънчеви дни. Преди да излезе, Раша я увиваше плътно с ленени дрехи, докато заприлича на много предпазлив пчелар. Очите й също се отличаваха, но не бяха типичните за Фереджин: бяха извити, червеникави, по-скоро заешки, отколкото момичешки.

Външният вид на Хейзъл бе често обсъждана тема в Импириум. Мълвата гласеше, че близнаците носят нещастие, а тризнаците — още повече. А Елана Фереджин бе издъхнала при раждането на трите момичета в нощта на Вси светии — чудесна почва за клюки; на всичкото отгоре Хейзъл беше албинос. Повечето простосмъртни, а и немалко благородници, приемаха, че майка й е практикувала черна магия или е била свързана с безчестни духове. Как иначе да се обясни появата на белоликото изтърсаче?

Лейди Раша донесе леген с топла вода, парче сапун и груба гъба, клекна и се зае да търка Хейзъл, както бе правила хиляди пъти преди. За разлика от наставниците на Изабел и Вайълет, Раша далеч не се занимаваше само с обучението в магични умения на повереницата си. Беше й гледачка и придружителка, откакто се помнеше. Било поради нуждата на Хейзъл от повече грижи (като малка беше болнава), или поради майчинския си инстинкт, но тя приемаше сериозно задълженията си. Да бъдеш отгледана от вая хранителка си имаше предимства — никой не я закачаше в присъствието на Раша, — но имаше и цена. Хейзъл потръпна: ваята се опитваше да изжули кожата от пищялите й.

— Очаква се взимането на вана да бъде приятно — отбеляза тя.

Думите й не трогнаха лейди Раша.

— Обърни се.

Хейзъл се подчини и на драго сърце обърна гръб на огледалото. Раша изстиска гъбата и поднови работата си, като от време на време изсумтяваше, в случай че неблагодарната й ученичка е забравила ревматизма, дето я мъчеше.

— Ох! — рече Хейзъл. — Можехте да ми пожелаете „Честита Нова година“, преди да свалите кожата ми.

— Честита Нова година.

— Казвате го само защото ви обърнах внимание.

Ваята вдигна рамене.

— Ами доста е грубо — продължи Хейзъл и пукна едно мехурче. — Можеше да помислите и за околните.

Раша се навъси.

— Каза момичето, което се изтягаше в леглото.

— Не съм се изтягала — оправда се Хейзъл. — Всъщност май съм настинала — тя се закашля неубедително. — Така или иначе, какво значение има дали лежа, или не, след като вие самата закъсняхте?

По гърба й потече вода — Раша отми сапуна и наметна раменете й с кърпа.

— Извинете — пророни после. — Сутринта беше… трудна.

Хейзъл с учудване забеляза сълзи в очите на наставницата си. Никога не бе виждала такова нещо, дори не знаеше, че ваите могат да плачат.

— О, Раша! — викна тя. — Просто се закачам.

Ваята изръмжа с обич и я вдигна от ваната.

— Не, дете. Не е заради това. Случи се нещо.

— Какво има? — притихна Хейзъл. — Какво се е случило?

Ваята й подаде долна риза.

— Не мога да кажа.

Хейзъл я огледа, след което се зае с досадното обличане. Колко пластове дрехи, и то още преди да стигне до роклята: бельо, долна риза, чорапи… Можеше да повика Оло на помощ, но така разговорът им щеше да приключи; Раша не би разговаряла с нея свободно пред някоя прислужница.

Наставницата извади корсета й от гардероба и го затегна около талията й. Хейзъл недоумяваше откъде-накъде тънкото й като клонка телце се нуждае от корсет, но все пак се подчини и прибра корем.

— Червената рота има ли нещо общо? — попита тя.

Тишина. Ваята пристегна корсета, за да прилепне плътно до тялото й, и върза връзките. Хейзъл издиша бавно и продължи:

— Оло спомена, че са пратили някого във вестибюла. Не го ли видяхте?

— Жената от Червената рота ще отведе сестрите ти до тронната зала, а после ще се върне за нас.

Хейзъл наостри уши. „Жената от Червената рота.“ Агентът е жена! Тоест, единствената особа, с която Хейзъл копнееше да се запознае. Въпреки това бе необичайно Червената рота да се занимава с всекидневни задачи.

— Защо не ни придружат редовите стражи? Какво става?

Вместо да отговори, ваята разопакова роклята. После приглади коприната, нахлузи я внимателно върху тялото на Хейзъл и се зае да гласи турнюра.

— Моля ви, Раша, кажете — примоли се Хейзъл. — Не съм бебе!

Пауза.

— В двореца може би има врагове. Снощи някакви престъпници са проникнали в Лирландския трезор.

Хейзъл се обърна. Лирландските печати бяха най-ценното притежание на семейството й. Единствената цел на посетителите от всички краища на света, от които Свещеният остров гъмжеше, бе да се сдобият с такъв печат. Търгът бе се състоял миналата вечер, но Хейзъл си легна преди началото му.

— Шегувате се! — рече тя.

Ваята прибра фината й бяла коса под баретата.

— Не. И това не е най-лошото. Има и двама убити.

Хейзъл настръхна.

— Кой? — прошепна тя.

Ваята се покашля.

— Сержант Бийчър от Импирската гвардия и… доктор Разаел.

Хейзъл се опули.

— Старата наставница на вуйчо Базил?

Лейди Раша кимна и сложи малко руж на бледите й бузи.

— С доктор Разаел бяхме братовчедки. Затова закъснях.

Хейзъл не знаеше какво да каже. Взря се в помръкналото лице на ваята… щеше да има още сълзи, но по-късно, насаме.

— Много съжалявам — рече тя тихо.

Мислите й се насочиха към вуйчо й. Той рядко се появяваше без обичната си наставница.

— А…

Ваята я погали по бузата.

— Лорд Фереджин също е бил нападнат, дете. Не… чакай да довърша… вуйчо ти е добре. Нараняванията му са незначителни, слава на боговете. А и от трезора не е отмъкнато нищо. Нарушителите са били разкрити, преди да извършат престъплението.

— Значи са ги заловили?

Ваята поклати мрачно глава.

— Не. Точно затова трябва да изчакаме Червената рота. С тях ще си в по-голяма безопасност.

— Та те са наемни убийци!

— И то най-добрите — кимна лейди Раша. — Каква по-добра защита от убийци?

Хейзъл прегърна жирафа си.

— Защо пък да съм в опасност? Аз нямам врагове.

Внезапно ваята оголи зъби.

— Ти си Хейзъл Фереджин, внучка на Божествената императрица. Имаш врагове още преди да се родиш!

Хейзъл отстъпи назад.

— Раша, плашите ме.

— Така и трябва — тросна се наставницата. — Бях твърде деликатна с теб. Ти си най-талантливата мистичка, която съм обучавала, а пилееш дарбата си с летящи възглавници. Време е да се събудиш!

Тя изтръгна плюшения жираф от ръцете на Хейзъл и го метна на леглото. Момичето поруменя от гняв, но думите на наставницата й се оказаха по-важни.

— Наистина ли смятате, че имам дарба? — попита тя колебливо; Раша беше пословична с пестеливите си похвали.

Ваята въздъхна и взе брадичката й в шепите си.

— Ваше Височество, имате повече магия от двете си сестри, взети заедно. Виждам го. Защо не го виждате и вие?

Хейзъл понечи да отговори, но на вратата се почука.

— Кой е? — попита лейди Раша.

— Зига — последва отсечен отговор.

Смут завладя Хейзъл. Никога не бе виждала Зига Фен, но агентката бе доста прочута. Дори произходът й бе вълнуващ. Според вестниците беше родом от Мракория. Малцина човеци бяха дръзвали да стъпят в Мракория, камо ли да отраснат в онази пустош.

Тази мракорка обаче беше не само най-младият член на Червената рота, а и единствената жена в нея. В древни времена членовете на Червената рота се славели като рицари мистици, бранители на света. Но това бе много отдавна. В днешно време орденът вдъхваше не уважение, а по-скоро почтителен ужас. Съставен бе от високо ценените бойци на Паячката: смъртоносни сенки, които тя местеше като пионки из империята си.

Лейди Раша отвори вратата, а Хейзъл се опита да не зяпне.

Първото й впечатление — Зига Фен изобщо не приличаше на импирските гвардейци. В Червената рота не стояха мирно, наконтени с колосани униформи. Зига беше без ръкавици, а четката не можеше да спаси изтърканите й черни ботуши. Гвардейците носеха пистолети и карабини, но те бяха обикновени хора, муири на древния език. Хората, носители на магията — мехруните — не използваха огнестрелно оръжие. Всъщност това се смяташе за толкова недостойно, че ако някой извадеше оръжие, на мига щеше да бъде подложен на присмеха и дори на презрението на останалите. От мехруните се очакваше да владеят по-висши средства за отбрана. Виж, по отношение на хладното оръжие нещата не стояха така — ползването им се смяташе за чест. Зига Фен носеше две прибрани в ножници черни ками — по една на всеки хълбок.

Агентката бе изключително стройна, висока поне шест стъпки, с кестенява коса, остригана съвсем късо над тесния й череп. Не носеше грим и бижута, но нямаше излъчването на мъжкарана. Явно предпочиташе да действа по същество и нямаше потребност от украшения и други излишества. Единственият й отличителен белег бе вдигнатата дясна ръка, татуирана с червено от вътрешната страна на китката: символът на Червената рота. Само дванайсет души имаха такава татуировка — най-безмилостните убийци на света.

Зига Фен впи очи в лейди Раша — толкова зелени и котешки, та Хейзъл се почуди да не би сред предците й да има някой демон. Историята познаваше подобни случаи…

— Ти си Раша — констатация, не въпрос.

Ваята настръхна.

— Лейди Раша.

Зига просто кимна и сведе поглед към Хейзъл.

— Здравей.

— Ще се обръщате към принцесата с Ваше Височество — скастри я лейди Раша. — И ще се поклоните.

По устните на Зига заигра бегла усмивка.

— Простете, Ваше Височество. Рядко съм в компанията на аристократи.

Тя се поклони ниско. Хейзъл прие поклона с едва доловимо кимване. Една Фереджин се кланяше рядко, а пред слугите — никога. Лейди Раша нахлузи смарагдови чехли на малките й крачета, тя си избра очила с кръгли зелени стъкла и заприпка след прочутата агентка.

Покоите на тризначките се намираха на върха на една от югозападните кули на двореца и гледаха към Стария колеж — квадрат от древни сгради в сърцето на Роуан, най-великото училище за магия в света. Прекрасна гледка, но за сметка на това трябваше доста да вървят до тронната зала.

По принцип пътешествието бе доста досадно за Хейзъл и тя често се ядосваше на консерватизма на императрицата. Един асансьор би свършил чудесна работа в огромния дворец, само дето Паячката ненавиждаше „машинариите“ и Работилницата, чиито членове се опитваха да опазят технологиите в свят, в който господстваше магията. Ако зависеше от Паячката, тя би се разправила веднъж завинаги с инженерите и би заличила подземните им градове, но един древен договор закриляше малката им гилдия. Стига в Работилницата да спазваха правилата и да се въздържаха от забранени нововъведения, императрицата бе принудена да ги търпи. В дома й обаче нямаше и помен от електрически лампи или ескалатори. Е, поне по време на дългия преход Хейзъл имаше възможност да разгледа вървящата пред тях Зига Фен.

Не й убягна и най-дребната подробност в походката на жената, забеляза и как прислугата бърза да се омете от пътя й. Дори импирските гвардейци се размърдваха неловко и отклоняваха поглед при приближаването на наемницата. Хейзъл имаше чувството, че пред нея пристъпва чеширски вълк… при това чеширски вълк, обиколил света и сблъскал се с безброй опасности. Нямаше как да не й се възхити и да не й завиди. Хейзъл не бе ходила дори на континента. Искаше й се да зададе много въпроси на мракорката, но протоколът не разрешаваше да подхванат непринуден разговор. Затова насочи мислите си към убийствата през миналата нощ.

Все още бе ужасена от извършеното зверство, и то в самия дворец. Историята беше страст на Изабел, но и Хейзъл бе убедена, че такова престъпление не е извършвано от години. Разбира се, мнозина бяха се простили с живота си в дуели, но това далеч не беше същото. Най-скорошното убийство, за което се сещаше, бе станало преди петдесет години, когато далечна тяхна леля или братовчедка бе блъснала съпруга си от Сумрачната кула.

В случая обаче ставаше дума за любовна свада, докато убийствата от миналата нощ звучаха като част от организирано престъпление. При това лейди Раша бе споменала, че извършителите са били маскирани. На кого са се престорили? И как са успели да заблудят импирските гвардейци?

Хейзъл огледа подозрително войниците, с които се разминаваха. Изглеждаха съвсем еднакви. Как беше името на убития боец? Бийчър. Звучеше й познато. Спомняше си смътно мъжа — бе придружил тризначките на един концерт миналата година. Грозноват за гвардеец, но с мило излъчване. Изабел бе се пошегувала, че прилича на мастиф. Хейзъл вирна вежди. Той ли е загиналият?

Слязоха по последното стълбище и се озоваха в коридора към тронната зала. Мащабите му неизменно вдъхваха на Хейзъл чувството, че е буболечка. Таваните се издигаха на осемдесет стъпки над тях, опрени на огромни кариатиди[1] с ликовете на първите императрици на династията. Хейзъл тръгна по коридора, вперила очи в предците си: Мина Първа, ангелската богиня; Мина Втора, безмилостната съзидателка; Мина Трета, оптимистичната миротворка; Мина Четвърта, тиранката без лице.

Като четирийсет и втората императрица от династията бабата на Хейзъл нямаше да има своя статуя във входното антре. Споменът за нея вероятно щеше да намери израз в майсторски изрисуван портрет в някоя от галериите в двореца и малко по-величествен паметник някъде на континента. На Свещения остров вече нямаше място за внушителните гробници и храмове от миналото.

Хората се шегуваха, че Паячката няма да има нужда от гробница. Императрицата беше на сто и единайсет години, но бе се вкопчила в живота с мрачно упорство. Щом наближиха последните статуи, Хейзъл различи дребната, прегърбена фигура, седнала на златния трон на високия подиум. Дори от разстояние баба й вдъхваше страхопочитание. Хейзъл си пожела наум закъснението й да остане незабелязано.

Напразно.

Антоан Бол, вездесъщият дворцов шамбелан[2], стоеше до вратите, облечен с розов костюм в тон с малките му рогца. Фавните бяха прочути с прецизността си и Антоан не правеше изключение. Той погледна укорително Хейзъл и я въведе сред импирското дворцово общество.

Лейди Раша не ги придружи в този вътрешен кръг. Зига Фен — също. Местоположението на всеки по време на официални сбирки се диктуваше от строги правила. Ваята и мракорката бяха прислужници, така че трябваше да останат в периферията, зад кръга от богати муири, старши сановници и емисари на Работилницата. Дребните благородници и мехруните от Нисшеродните домове бяха в средния кръг. Най-вътрешният бе запазен за представителите на дванайсетте Висшеродни дома.

Въпросните величия бяха се наредили като малки батальони около подиума на императрицата. Тук бяха най-изтъкнатите магьоснически семейства в света, водещи произхода си от прочути герои и магьосници от миналото. Родът Фереджин владееше трона, лирландските печати и Другоземските порти, но всеки от другите Висшеродни домове имаше своя сфера на влияние. Съревнованието бе ожесточено и семейните вражди понякога продължаваха поколения наред. Въпреки това родовете се обединяваха при всяка заплаха отвън или отдолу. На всеки мехрун се падаха по хиляда муири, които се надигаха на бунт през едно-две столетия. Ако не си сътрудничеха, благородниците отдавна щяха да са загубили.

Хейзъл забеляза Изабел и Вайълет отпред. Бяха заобиколени от придворни дами — момичета от Висшеродните домове, допуснати за компаньонки на тризначките. По лицата на сестрите й бе изписано надменно отегчение — вуйчо им Базил стоеше на отделен подиум и нареждаше нещо за лирландските печати. Едното му око бе превързано, ръката му също висеше в превръзка, но духът му явно не бе пострадал и той закачливо обясняваше как приходите от търга ще бъдат вложени в строежа на пътища и училища из Муирландия.

Антоан бутна Хейзъл напред. Тя се подчини и взе да се провира между придворните дами, за да застане до сестрите си; вуйчо й представи лорд Краавх, новия посланик от демонична Лирландия.

Появата на посланика от едно от преддверията предизвика възбудено шушукане сред множеството. Хейзъл напразно се опитваше да надзърне между натруфените прически и роклите. Всички останали девойки бяха по-високи от нея с изключение на Изида Палантин, която бе едва на осем години и направо се давеше в кремавия шифон.

— Виждаш ли нещо? — прошепна Изида.

Хейзъл поклати глава. Някой прошепна в ухото й:

— Да ти донесем столче? Какъвто си фъстък…

Хейзъл стрелна гневно с очи момичето, което го каза, но не й отвърна. Имоджин беше на четиринайсет, беше по-висока и от близначките и щипеше зловещо силно с пръсти. Освен това беше от рода Хайд — неприлично богата фамилия, най-древните съперници на Фереджин.

— Затваряй си устата, Имоджин — чу се нечий шепот.

Изабел бе се обърнала и впила стоманени очи в Имоджин.

Сестрата на Хейзъл определено беше тигрица, особено по отношение на Хайд. Имоджин оголи зъби и понечи да отвърне, но замълча, тъй като посланикът започна да говори.

Гласът му поръси с иглички гърба на Хейзъл. Лорд Краавх нямаше нищо общо с предишния емисар. Не беше някое пискливо дяволче; беше истински демон. Тя се надигна на пръсти и прошепна, все още неспособна да го съзре:

— Какъв е?

Ококорена, Изабел изрече без глас: ракшаса.

Хейзъл я стисна за ръката. Ракшасите бяха изключително могъщи демони, преминали многократно през кукерос — демоничното превъплъщение, — докато постигнат истинската си същност. Повечето бяха на много столетия. Задължението да изпращат посланик в двора на Фереджин хич не се нравеше на лирландците и честта обикновено се падаше на някое безобидно дяволче. Досега не бяха избирали за посланик важен свой представител, камо ли ракшаса.

Хейзъл се размърда нетърпеливо. Отчаяно искаше да види лорд Краавх, а не само да слуша мъркащия баритон, с който демонът взе да реди лирландския обет за вярност.

— Преди три хиляди години — започна той — вашите предци покориха моя народ. В замяна на свободата си ние приехме да отстъпим сушата на хората и да заживеем под моретата. Ето как се появиха дълбоководните демони — лирландците…

Някой се промуши до Хейзъл и навря светещ правоъгълник под носа й.

— Подарък за рождения ден от баща ми — прошепна Мей-Мей Хан. — Какво ще кажеш?

На малкия екран се виждаше внушителна фигура с тигрова глава и извити овнешки рога. Хейзъл се облещи срещу демона, загубила ума и дума.

Нямаше смисъл да отбелязва, че уредът несъмнено е незаконен. Вестта нямаше да впечатли Мей-Мей. Родът Хан играеше роля в отношенията с Работилницата и Мей-Мей бе горд собственик на последните им изобретения. Беше обществена тайна, че в много от Висшеродните домове се ползват скъпи, дори незаконни технологии. Стига простъпките да не бяха значителни и благородниците да спазваха дискретност, императрицата бе склонна да затвори очи.

— Къде е обективът? — прошепна Хейзъл.

Все пак се досещаше, че трябва да има предавател на изображението.

Мей-Мей кимна към Есмерелда, средната дъщеря на рода Кастил. Тя вече беше на петнайсет, но бе наивна до умиление. Например беше в пълно неведение, че в прическата на кестенявата й коса е пъхнато уредче.

— Виждала ли си ракшаса досега? — прошепна Хейзъл.

Мей-Мей поклати глава, без да откъсва очи от екрана.

— Защо според теб е в бойно снаряжение? — попита Хейзъл.

Бронята от лъскав, искрящ седеф наистина изглеждаше великолепно, но бе странен избор за одежда на посланик.

Мей-Мей сви рамене, а Изабел им направи знак с очи да мълчат. Лорд Краавх продължи с обръщението си.

— И накрая… ще продължим да спазваме древната си клетва. Лирландците няма да нападат корабите, навлезли в пределите ни, стига да носят свещен печат от истинската Фереджин.

Хейзъл вдигна поглед. „Истинската Фереджин“? Какво иска да каже?

Тронната зала се изпълни с шепот. Хейзъл се обърна към баба си, седнала на високия си трон. Повечето хора направиха същото. Паячката седеше неподвижна, с типичното си смръщено изражение. Фереджинските й очи — тъмни и непроницаеми — бяха вперени в лорд Краавх, без да мигат.

— Три хилядолетия са доста време — рече посланикът студено. — Дори за демоните. Ето защо идвам, за да уведомя Нейно Сиятелство, че това е последната година, в която ще спазим Договора от Червената зима. Лирландците нямат търпение да договорят ново споразумение с рода Фереджин, както и с всеки, който иска да получи правото на безопасно преминаване през нашето море.

Хейзъл застина. Посланикът не молеше за промяна в условията на договора; обявяваше, че той приключва, и то на всеослушание. Това беше нечувана обида.

— Виж ти, виж ти — прошепна Имоджин Хайд.

Хейзъл погледна Вайълет и Изабел. Бяха сериозни, но спокойни. И те както всички очакваха реакцията на Божествената императрица.

Паячката не ги разочарова.

Тя не се надигна, дори не помръдна, а просто продължи да гледа ракшасата безизразно. Когато най-сетне проговори, използва диалект на староимпирския от времето на Катаклизма, когато разрухата не само бе сложила началото на нова епоха за човечеството, но бе променила дори физическия облик на света. Малцина владееха този език, като повечето от тях се намираха в залата. Търсеното внушение на Паячката бе очевидно: „Корените ми са дълбоки“.

— Изказваме почитта си към лорд Краавх, задето поднови древните обети и осигури мира между народите ни. Три хиляди години наистина са доста време. Дали обаче лорд Краавх не забравя, че договорът задължава неговия народ да уважава печатите за вечни времена. Дали не забравя и че договорът облагодетелства и неговия народ със забраната върху обвързването на демони…

Ракшасата присви трите си изумрудени очи.

— В случай че лирландците се отметнат от споразумението ни — продължи Паячката, — няма да бъда в състояние да наказвам онези, предприели насилствено призоваване. Дори самият лорд Краавх може да се окаже подчинен на прищевките на някого, който има възможност да го призове. Познанието е древно, но не е забравено — тя вдигна костеливия си пръст. — Дори може да се намери някой, който да си спомня единайсетте букви на същинното ви име…

Заплахата увисна във въздуха като насочено острие. Ако Божествената императрица наистина знаеше същинното име на лорд Краавх, можеше да го призове против волята му, а дори и да го унищожи. Такива начинания бяха забранени, след като Договорът от Червената зима сложи край на Катаклизма и на войните между човеците и демонството.

Около посланика заигра ореол от бледи пламъци.

— Това би сложило край на мира.

Паячката кимна.

— Именно затова посланикът ще предпочете да премисли предложението си — както и маниерите си, — преди отново да се изправи пред този двор. Сега той има разрешението ми да напусне.

Лорд Краавх се поклони вдървено с изкривено в гримаса лице и сведе масивната си глава. После се завъртя на раздвоените си копита и се оттегли мълчаливо от залата. Хейзъл едва не прихна. „Едно на нула за Паячката.“

Мей-Мей подсвирна тихичко.

— Добре издърпа ушите му.

В тронната зала зажужа развълнуван шепот. Дори Имоджин Хайд забрави надменното си изражение. Вуйчото на Хейзъл все така редеше разяснения, без някой да му обръща внимание.

„Горкият вуйчо Базил — помисли си Хейзъл. — Нападнали са го снощи, а сега собствената му майка го пренебрегва. Какво друго би могло да се обърка?“.

На въпроса й отвърна остро почукване.

Звукът идваше от подиума на императрицата, където архимаг Елиас Менло блъскаше с жезъл по мрамора. Архимагът имаше дълго родословие от прочути вещици и магьосници. Не беше красавец — с върлинесто и кокалесто тяло, със сплетена на плитка сива брада и пурпурно кепе, знак за високия му ранг. Видът му не предизвикваше и капчица симпатия у Хейзъл, а това малко я натъжаваше. Имаше голяма вероятност той да е баща й.

Бащинството се приемаше сериозно в другите домове, но не и в рода Фереджин. Преките наследнички на императрицата рядко се омъжваха, рядко научаваха и самоличността на бащите си. По този начин се осигуряваше пълната им преданост към рода. Древните архиви разкриваха, че в много случаи тъкмо архимаговете на Импириум се оказват бащи на първите императрици; в останалите честта се падаше на някой патриарх или магьосник от Висшеродните домове. Хейзъл обаче нямаше представа дали сега редът е същият.

Залата притихна, архимагът спря да думка. Гласът му беше топъл и плътен като тона на виолончело:

— Нейно Сиятелство Божествената императрица, владетелка на цяла Импириум, избра този ден — деня на Новата година, — за да издаде декрет за своята приемница.

Хейзъл застина, а всички наоколо впиха очи в нея и сестрите й. След секунди една от трите (Хейзъл се надяваше да е Изабел) щеше да получи званието „Ваше Импирско Височество“. Всъщност Вайълет беше най-голяма, но трите бяха родени в един и същи ден, тоест Паячката можеше да избере, която пожелае, от трите за своя приемница. В мига, в който императрицата издъхнеше или абдикираше, приемницата й щеше да се откаже от собственото си име и да стане Мина XLIII.

Другите две сестри щяха да останат „Ваше Височество“ до момента, в който новата императрица родеше дъщеря. Щом това се случеше, званието им щеше да бъде понижено до „Ваша светлост“, както бе прието за херцозите и херцогините. А те бяха доста в Импириум. Сестрите щяха да получат титли и имоти, заедно с някакви задължения… някои от които дори можеше да излязат смислени. Никога обаче нямаше да седнат на трона.

Сърцето на Хейзъл задумка като тъпан. Залата бе претъпкана, а сега всички я зяпаха и се вряха в нея. Имоджин изрече нещо без глас. Какво каза?

„Няма да си ти.“

Хейзъл се изкуши да изтърси „Браво!“, но премълча. Нямаше желание да стане Божествена императрица; възможността да се случи я изпълваше с ужас още от петгодишна възраст. Хейзъл бе прекрасно име, земно и непретенциозно. Нямаше желание да го променя на Мина XLIII. Освен това предпочиташе да изучава магия, отколкото да управлява — особено напоследък, след като Раша бе изразила увереност в способностите й. Що се отнася до титлите, накрая щеше да се окаже Херцогиня на зората, Херцогиня на пролетта или някаква друга нелепа титла, с каквито кичеха незначителните аристократи. Каквото и да станеше обаче, предстоеше животът й да поеме в нова посока, да приеме нов облик. Тя облиза устни и впи очи предизвикателно в баба си.

„Хайде, казвай!“

Божествената императрица прочисти гърло.

— С настоящата реч определям своята внучка Вайълет Габриела Фереджин за наследница на трона на Импириум. В случай че тя не може да служи и остане без дъщеря, Нейно Височество Изабел Атина Фереджин ще я наследи. В случай на допълнителни усложнения в сила влиза предвиденото от законите ни. Всички да поздравят Нейно Импирско Височество!

Хейзъл се нуждаеше от миг, за да осмисли случващото се. Усети раздвижване и около нея се надигна вълна от коприна и шифон, щом околните момичета тръгнаха да поздравят бъдещата си владетелка. Вайълет вдигна съвършената си брадичка и елегантно прие онова, което винаги бе смятала за свое право по рождение. Владетелите на Висшеродните домове се поклониха, а тя пое към подиума.

Хейзъл погледна притеснено Изабел. Даваше си ясна сметка, че това е съсипало сестра й. Не беше тайна, че Изабел се смята за най-умела. Въпреки това тя не даваше никакви признаци на завист или разочарование. Всъщност, докато следеше с очи сестра си нагоре по стъпалата, в тях грееше само гордост.

Колкото до себе си, Хейзъл изпита облекчение, задето бе сложила очила с оцветени стъкла. Лейди Раша казваше, че устата може да излъже, но очите — не. А в момента нейните грееха от радост. Облекчение завладя цялото й тяло и пръстите на ръцете и на краката й потръпнаха. Нямаше да стане Божествена императрица! Баба й дори не бе я споменала! Дванайсет години сковаващо притеснение се изпариха за миг. Направо й идеше да излети през някоя капандура.

Два пръста се впиха в ръката й като стоманени клещи. Имоджин Хайд се приведе до нея.

— Поздравления. Не само си последната от Фереджините, ами и най-незначителната. Как се чувстваш?

Хейзъл издиша.

— Прекрасно.

В късния следобед Зига Фен придружи Хейзъл и сестрите й обратно до кулата. Вечерта щеше да има още приеми, но Хейзъл се примоли на лейди Раша да й позволи да ги пропусне.

За нейно учудване наставницата й прояви милост. Хейзъл си каза, че това вероятно се дължи по-скоро на нуждата на ваята да поскърби за братовчедка си, отколкото на желанието й да поглези повереницата си.

Така или иначе, присъствието на Хейзъл същия следобед бе останало почти незабелязано. Всички в двореца дърдореха за Лирландския трезор, за порицанието на Паячката към лорд Краавх и за новото Импирско Височество. Никой обаче не проявяваше желание да обсъди темите с нея. Хейзъл прекара следобеда, похапвайки малко сладки, отронвайки още по-малко думи.

Щом тризначките стигнаха до общата си дневна, наставниците се оттеглиха, а Зига се настани във вестибюла. Оло остана, за да съблече сестрите й. Когато Хейзъл влезе, двете вече се препираха.

— Говоря сериозно, Вайълет — заяви Изабел.

Ядното й излияние бе прекъснато от въздишка на облекчение, щом Оло развърза корсета й.

— Отказвам да стана някоя си херцогиня на бегониите. Искам истинска титла с истински отговорности. Не я ли получа, ще се преселя в Мракория и ще организирам въстание.

Вайълет изхлузи роклята и се подуши под мишницата, съумявайки някак да го направи със стил.

— Силното ти желание да служиш на империята ми е благородно, Изабел, но не бива да говориш така. Това е измяна.

Хейзъл се измъкна и заряза препирнята на сестрите си.

Шмугна се в стаята си, затвори вратата и превъртя безполезния ключ. С Раша още не бяха разглеждали предпазните Заклинания. Щом го стореха, щеше да превърне стаята си в непревземаема крепост.

Тя изу обувки и опита да се измъкне от бродирания си капан. Свали роклята и отпусна връзките на корсета. За три минути се преобрази от пъстро птиче в слаба, бледа сянка.

Освободена от бремето на одеждите, Хейзъл нахлузи нощницата, разстлана на леглото. Меките чаршафи ухаеха на лавандула, в огнището припукваше огън, а светлината от пламъците му танцуваше по прозорците, обрамчени с ледени дантели. Не й се мислеше за наследници, убийства или измамници в двореца. Искаше просто да се сгуши в леглото с жирафа си и с древната приказка за русалката, пожелала да добие човешки облик. Ако огладнееше, някоя прислужница щеше да й донесе супа и соленки. Всеки от рода Фереджин — било то и отхвърлената принцеса — имаше правото да пожелае супа и соленки. А това бе утешително.

За разлика от листа хартия, който изпадна от книгата, щом я отвори. За миг Хейзъл впи очи в него. Нямаше навика да си отбелязва докъде е стигнала, а и не беше виждала листа дотогава. Остави жирафа и обърна листа.

Паяци тъкат, паяци дебнат

в очакване на лесна плячка.

Но ако и ние паяжина си изтъчем,

да те хванем, ще е играчка.

С обич,

Месаря, Пекаря, Свещаря

Хейзъл прочете отново бележката в пълно недоумение. Какво означава? Кой би могъл да я напише? Това заплаха ли е? И как са се промъкнали в стаята й, та да пъхнат листчето в книгата? Достъпът до кулата бе забранен за посетители, а охраната бе свирепа. Внезапно в ушите й зазвъня предупреждението на Раша: „В двореца може би има врагове“.

Тя взе листа, стана от леглото и се втурна в дневната, където Вайълет и Изабел все така спореха. Прелетя покрай тях и отвори вратата към вестибюла. Зига Фен четеше „Импирски хроники“. Хейзъл вдигна бележката пред нея.

— Това беше в книгата ми!

Зига хвана бележката за края, видя какво пише и скочи да провери дали външната врата е заключена. Излъчването й бе злокобно спокойно.

— Останеше на място, Ваше Височество.

Мракорката измъкна една от черните ками от ножницата, нареди на Изабел и Вайълет да отидат във вестибюла и пое към стаята на Хейзъл. Кръвта на момичето се вледени. Не беше й хрумнало, че натрапникът може още да е в покоите им.

Ужасени, сестрите следяха претърсващата стаите им Зига в напрегнато мълчание. Хейзъл стисна Изабел за ръка; копнееше да се озоват на някое тихо, безопасно място, където никой не знае имената им и не се интересува от произхода им. Да речем, в някое селце в Муирландия, далеч, далеч от Свещения остров. Животът би бил толкова по-лесен.

Ала ясно съзнаваше, че такова място не съществува. Поне не и за нея.

Тя беше Хейзъл Фереджин. И светът не би й позволил да го забрави.

[1] Кариатида — женска скулптурна фигура, служеща като подпора или украса на сграда. — Б.пр. ↑

[2] Шамбелан — главен дворцов иконом. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 2

ХОБ

Тръгна млад хубавец да дири късмета си.

В юлския ден се той устреми

с нови подметки и стара торбичка,

покрай нивята с ръж, ечемик.

Майка му не щя да го пусне.

Но два съвета му даде:

от злато, ако търсиш облага,

само късметът помага.

Ако ли не,

научи се с платна и въжета да боравиш.

Из „В юлския ден“,

муирландска народна песен

При Мама Хауъл бе доста задимено — пушекът забулваше гредореда на тавана и притъпяваше миризмата на гостите. А те се лееха в непрестанен поток — миньори и дървари, които трополяха през прага от студа навън и се тълпяха на три редици около бара. Щерките на Мама Хауъл сновяха нагоре-надолу, точеха пиво от чучурите и гребяха с черпаци от кофите със смрадлив алкохол.

Лицата около бара бяха сурови, но не враждебни. Водеха се сърдечни разговори, кимване за поздрав посрещаше новодошлите, докато изтупваха снега от ботушите си и грееха ръце над печката. През дългата зима тук винаги бе оживено, но във вечерите с прожекция в кръчмата се изсипваше половин Здрач.

За да настани всички, Мама Хауъл бе накарала младежите да сложат още столове и пейки между масите, буретата и чувалите със зърно. Както и на балкона, където момче с износено войнишко яке редеше столове от двете страни на прожекционния апарат.

Момчето беше високо за възрастта си, яко, с гарвановочерна коса, която се спущаше на кичури около ушите му. Кожата му бе с лешников цвят; очите — неочаквано зелени като морско стъкло. Бяха проницателни, живи и будни под прави, гъсти вежди. Момчето имаше широко лице и квадратна челюст — често срещана черта сред множеството племена, които обитаваха Северозапада, само дето носът му бе тесен, явно някога чупен. От време на време надникваше от парапета и се мръщеше на друг младеж, който се суетеше около една колона.

— Хайде! — рече му шепнешком.

Съучастникът му огледа претъпкания бар, примигна притеснено и поклати глава. Онзи на балкона изпуфтя и изруга — твърде силно, за да го чуе прожекционистът отзад.

— И целуваш майка си с тая уста, а, Хобсън?

Момчето се извърна. Надвесен над масата, Поридж Нансюк сглобяваше лентата с присвити очи. Беше на около двайсет, с вързана на опашка къдрава коса и ясна следа от племенна кръв във вените си.

— По два пъти в неделя — отвърна момчето. — И се казвам Хоб.

Поридж изсумтя и пусна капчица лепило от дръжката на една лъжичка.

— И какъв е поводът за ругатните?

— Къртицата не ще да задигне някое уиски.

— Задигни го ти.

— Мама Хауъл заплаши, че ще ме напердаши, ако опитам пак. А ръцете й са като надгробни плочи.

Поридж се разсмя.

— Работила е двайсет години в Стража планина. По-добре се дръж прилично. Освен това си твърде млад, та да смучеш твърд алкохол. Пий ябълково вино.

Хоб намести поредния стол.

— На тринайсет съм.

— Именно. Мястото ти е в училище.

Хоб се пресегна към кесията с тютюн на близкото столче.

— В училищата не плащат.

Поридж взе кесията му.

— Кой глупак твърди това?

— Същият, който закъснява с наема.

Поридж отново се съсредоточи върху лентата. Хоб се поинтересува какво ще гледат, но Поридж само се изхили и заяви, че филмът със сигурност ще прикове вниманието на всички. Обяснението учуди Хоб и той огледа тълпата за пурпурни импирски униформи — сигурен знак за неприятности с властите. Ала не откри. От месеци в Здрач нямаше и един разквартируван боец. При първата слана войниците и учените запечатаха археологическия си обект и подкараха шейните на юг, за да хванат влака към Цей-Атюл. Най-близо до пурпурния цвят в кръчмата на Мама Хауъл бе собственото му яке, но то беше избеляло. Напоследък бе се превърнало в изкърпена дрипа, спускаща се до коленете му; Хоб обаче нямаше да понесе да се раздели с него. Миналата зима майка му бе му ушила ново палто, но то си висеше на кукичката, необличано. Гризеше го съвестта за това, но се утешаваше с мисълта, че един ден осиновената му сестра Аня може да го вземе.

Подобното на наковалня лице на Мама Хауъл изникна на горния край на тясното стълбище към балкона. Хоб бе готов да се закълне, че жената е наполовина огре.

— Ей! — викна тя. — Готов ли си?

Поридж остана надвесен над лентата.

— Още пет минути.

Жената втренчи малките си бляскави очички в Хоб.

— Ти какво си щръкнал тука?

Хоб се намуси и махна с ръка.

— Редя столове.

Мама Хауъл изви палец към стълбището.

— Слизай долу и събери хлапетиите отпред.

— Да, госпожо — рече той.

Понечи да се шмугне край нея, но месестата й ръка го сграбчи за яката.

— Ти ли подучи Къртицата да свие от пиенето, а? — изръмжа тя.

— Не, госпожо. Обиждате ме с тези подозрения.

Тя го перна, след което се зае да досажда на Поридж. Хоб хукна надолу по стълбите, прогони един пес от пътя си и сгащи бъзливия си съучастник.

— Тя ме гледаше!

Оправдавайки се, Къртицата примигна насреща му — навик, който бе извоювал прякора му. Истинското му име беше Барнабъс, но кой би се сприятелил с момче с това име?

— Няма значение — отсече Хоб.

Той вдигна невръстния Изу Мейкрофт от едно кресло и го понесе към пейката пред екрана. Другите деца се отдръпнаха, за да му сторят място. Стиснали чаши с бъзов чай, те бяха се вторачили очаквателно в платнения екран на сцената. Хоб и Къртицата настаниха Изу на пейката, после пропъдиха няколкото седемгодишни, завладели един от по-читавите дивани.

— Да помолим Синчо да ни вземе напитки — предложи Къртицата.

Хоб поклати глава. Синчо беше селският гоблин на Здрач, толкова окаяно създание, че никому не бе дало сърце да го прогони, когато се появи преди години. Дребното същество беше прокудено от своето племе и едва не бе умряло от студ на слизане от Стража планина. Мелничарят бе го открил, сгушен до селския кладенец. Оттогава извитият му нос бе посинял завинаги.

— Защо не? — настоя Къртицата. — Ей го там.

Хоб забеляза бобровата шапка, която подскачаше край тълпата; собственикът й дотягаше на хората с молби да го почерпят питие. Подскоците не пийналия гоблин го накараха да вирне вежди.

— Не съм чак толкова отчаян.

— Ами момичетата? — изстена Къртицата. — Нали се разбрахме…

— Помня какво се разбрахме — сряза го Хоб. — Аз съм идиотът, който го измисли. Така или иначе, изиграни сме.

Той посочи с брадичка към ъгъла, в който три момичета на тяхната възраст се кискаха, увлечени в разговор с групичка по-големи момчета. Широкоплещестият петнайсетгодишен Ангъс Дейн поздрави минаващия край него възрастен, подавайки шишенце на Брий Раули — момиче със светлоруси плитки и склонност да се явява в по-приятните сънища на Хоб. Тя се спогледа с приятелките си и отпи. Хубавото й лице се сбърчи на мига. По-големите момчета избухнаха в буен смях, но Ангъс метна ръка през рамото й окуражително. Хоб с изненада установи, че сърцето му потръпва.

Горе Поридж завъртя манивелата и керосиновият генератор забръмча. Сред възторжените възгласи на тълпата старата лампа на прожекционния апарат прониза дима и очерта потрепващия екран. Мама Хауъл изрева всички да си намерят място и да седнат или да се наредят прави в дъното. Дори кметът изгълта питието си и се втурна към едно кресло.

— Къде да седнем? — почуди се Къртицата и взе да се оглежда.

Брий и другите момичета бяха се присъединили към Ангъс и приятелите му на една от масите в средата. За ужас на Хоб единствените свободни места бяха на съседната пейка, където няколко малчугани се пулеха нетърпеливо в екрана, стиснали в ръце одеялата си. Хоб въздъхна. Трябваше да избира между компанията на хлапетата и талаша и храчките по пода.

Предпочете хлапетата и се настани до дребничката Джини Ходж, която бе живяла у тях, докато майка й беше болна. Тя се облегна на рамото му, без да вади палец от устата си.

— Колко мило! — изгука Брий зад него.

На Хоб му се дощя земята да се разтвори и да го погълне.

Нечий ботуш го смуши в гърба.

— Откога сте заедно? — попита Ангъс.

— От шест месеца — отвърна Хоб небрежно.

Ангъс изсумтя.

— Май го пазите в тайна, а?

— Не искаме да скандализираме хората.

Момичетата се разсмяха. Къртицата се размърда притеснено на мястото си. Беше на половината на Ангъс по ръст, а му се налагаше да ходи на училище с него. Хоб обаче не даваше пукната пара за Ангъс и приятелчетата му. Беше прекарал три години в мините в Стража планина. Миньорството бе тежък и опасен занаят — толкова тежък и опасен, та нямаше намерение да пропилее киновечерите в притеснения за Ангъс Дейн. В лагерите в мината често ставаха сбивания и той бе се счепквал с далеч по-страховити типове от сина на хазяите. А Ангъс отлично го знаеше.

— Какво ще пускате? — чу се глас.

Поридж слезе от балкона, изскочи на сцената и се поклони под съпровода на весело дюдюкане.

— Дами и господа, тази вечер ни чака специална изненада, подбрана от стари и нови източници, от близо и далеч, законно и… не чак толкова. Събрана с изключително старание и щипка гениалност.

Той замълча, докато смехът и подигравките утихнат, после вдигна халба.

— Посвещавам този филм на драгия ни Хобсън Смит. Дано не срещнем друг като него.

Хоб се изчерви, а всички вдигнаха чаши. Откъде-накъде филмът да е посветен на него? И какво иска да каже Поридж с тоя идиотски тост? „Дано не срещнем друг като него.“ Ако беше шега, защо прозвуча толкова искрено? Той впери очи в екрана, без да обръща внимание на смутените погледи и мърморенето наоколо.

В мига, в който филмът започна, то утихна, тъй като звукът се осигуряваше от миниатюрните колонки на прожекционния апарат. От тях се разнесе витиевата музика, а на екрана заиграха цветни образи.

— О-о! — изписука Джини и посочи строг на вид магьосник, който размахваше ръце над димящ череп.

Димът доби форма — крилата и зловеща. Една мишка колкото дете изкачи несигурно няколко каменни стъпала, повлякла две ведра с вода[1]. Къртицата смуши Хоб.

— Това магия ли е?

— Филм е.

— Знам, че е филм — натърти Къртицата. — Но могат ли мехруните наистина да призовават неща като оня призрак от дима? Не помня Саламандир да е правил такова нещо.

Хоб го стрелна с очи, изумен. Саламандир беше скитник, който бе минал през Здрач една пролет, преструвайки се на магьосник. Акцентът, пищните роби и непрекъснатите „трансове“ впечатлиха доста местни жители, докато Мама Хауъл го спипа да краде кокошки. Оказа се, че единствената истинска дарба, дето притежава, са бързите крака, с които избяга от селото. Ако Къртицата още вярваше, че Саламандир е магьосник, значи беше безнадежден случай.

Приятелят му повтори въпроса си и неколцина от големите му изшъткаха. Хоб с благодарност потъна в случващото се на екрана. Много обичаше, когато Поридж намереше някой филм отпреди Катаклизма, особено анимационните с говорещите мишки и патици. Прожекционистът твърдеше, че хората — и обикновените хора, не само мехруните — навремето са имали някакви кутии по домовете си и са можели да гледат такива забавления, когато си поискат. В онези дни — твърдеше Поридж — мехруните живеели сред простолюдието и упражнявали вещерството си тайно. Той настояваше дори, че Свещеният остров не е бил центърът на света, както и че не е бил остров. Поридж говореше какво ли не.

Както и в момента.

Мишката бе заспала и сънуваше някакви неща от космоса, докато омагьосаната метла мъкнеше ведра с вода. Картината внезапно изчезна и бе заменена от пронизителна тромпетна свирня. Появи се заглавие от „Импирски хроники“:

ИМПЕРИЯТА ПРОЦЪФТЯВА

ПОД ВЛАСТТА НА ФЕРЕДЖИНИТЕ

БОЖЕСТВЕНАТА ИМПЕРАТРИЦА ДОВЕЖДА ИМПИРИУМ

ДО 31-ВИЯ ВЕК!

Заглавието се преля в зърнеста снимка на сбръчкана старица, прегърбила се в позлатения си паланкин. Беше с корона от безценна лимра, украсена с буквата „Ф“; долният край на чертичката на буквата бе извит като арфа. Устата на Хоб зейна.

Нима това е Божествената императрица?

Снимката бе малко мъглява, сякаш направена набързо. Единствените изображения на императрицата, които бе виждал, я представяха като далеч по-млада жена, обвита в златисто сияние. Тази тук беше божествена, колкото бе божествен Синчо. Видът й го изпълни с притеснение.

АРИСТОКРАТИТЕ ПРАВЯТ

ЖЕРТВА ПО ВРЕМЕ НА СУШАТА

„ТОВА Е ИЗПИТАНИЕ ЗА ВСИЧКИ НИ“, КАЗВА ВИСШ САНОВНИК.

Появи се нова снимка — мехрунски деца скачаха в басейна на градинско тържество във величествено имение.

ИМПИРСКИЯТ ТЪРГ

СЪБИРА СРЕДСТВА ЗА

МУИРЛАНДСКИТЕ УЧИЛИЩА

„ВСЯКО ДЕТЕ ЗАСЛУЖАВА ДА ПОЛУЧИ ШАНС“,

ЗАЯВЯВА БАЗИЛ ФЕРЕДЖИН.

Заглавието изчезна; появи се претъпкана класна стая в пустинните провинции, където момчетата и момичетата деляха страниците, откъснати от стар учебник.

Тълпата в кръчмата на Мама Хауъл взе да става нетърпелива — на екрана продължаваха да излизат заглавия, съпътствани с несъответстващи изображения.

ИМПЕРИЯТА ПОЗДРАВЯВА

ТРИЗНАЧКИТЕ ФЕРЕДЖИН

СЛУХОВЕ ЗА НЕЧУВАНИ СПОСОБНОСТИ

БОЖЕСТВЕНАТА ИМПЕРАТРИЦА НАЗОВАВА

СЛЕДВАЩАТА БОГИНЯ

ПРОЧЕТЕТЕ ЕКСКЛУЗИВНОТО НИ ИНТЕРВЮ

С ВАЙЪЛЕТ ФЕРЕДЖИН

— Какво е това? — провикна се някой.

— Върни мишката! — викна друг.

Хоб бе напълно съгласен. Анимационният филм тъкмо стана интересен, а Поридж съсипа всичко с тези глупости. Киновечерите бяха за забавление, а не за…

Той застина. Следващото заглавие не беше от „Импирски хроники“, а от „Северозападен дневник“, по-незначителен вестник, който се занимаваше с местните новини.

МОМЧЕ ОТ ЗДРАЧ ПЕЧЕЛИ

НАЙ-ВИСОКИ ОЦЕНКИ В ПРОВИНЦИЯТА

Под заглавието имаше снимка на импирски служител, който връчва на деветгодишния Хоб паметна плочка. Момчето на снимката бе напълно непознато: лъчезарно, облолико ангелче с късо подстригана коса и надежда за бъдещето.

Снимката изчезна и бе заменена от бързо сменящи се кадри на цветен плакат за столетието и черно-бели снимки.

БЪДЕЩЕТО Е ТУК

[ФЕРМЕР, ПОПРАВЯЩ КОЛЕЛОТО НА КАРУЦАТА СИ.]

ЩЕ БЪДЕ ВЕЛИКО!

[ОПАШКА ЗА ХРАНА В НЯКАКВО ГЕТО.]

И ПО-СВЕТЛО!

[СКОРОШНА СНИМКА НА МЪРЛЯВИЯ ХОБ, ЗАСЕНЧИЛ ОЧИ

НА ИЗЛИЗАНЕ ОТ МИННАТА ШАХТА.]

С ВЪЗМОЖНОСТИ ЗА ВСИЧКИ!

[ПОРТРЕТИ НА ЕДИНАЙСЕТОРКАТА ОТ ЗДРАЧ: ГРУПА МЛАДИ МЪЖЕ

И ЖЕНИ, ВКЛЮЧИЛИ СЕ В БУНТОВЕТЕ ДВАЙСЕТ ГОДИНИ ПО-РАНО.

НИКОЙ НЕ БЕ СЕ ЗАВЪРНАЛ.]

Разнесоха се гневни викове. В кръчмата имаше роднини на Единайсеторката; неочакваните болезнени спомени надали бяха по вкуса им. Джини се сви… една халба се заби в екрана, на който святкаха две думи:

СЪБУДИ СЕ!

СЪБУДИ СЕ!

СЪБУДИ СЕ!

Мама Хауъл бързо изскочи на сцената.

— Спри го! — изписка тя.

Оправи екрана и се врътна към балкона.

— Спри го, преди да се кача и да пръсна мозъка ти!

Прожекционният апарат спря и изображението върху широката престилка на Мама Хауъл угасна. Тя огледа пълната кръчма и изгъргори:

— Успокойте се. Забранявам да хвърляте чаши в кръчмата ми, както и да подхващате някакво безсмислено брожение. Ако не сте забелязали, сред нас има доносници — тя размаха пръст гневно към Поридж: — Ако ще бълваш нечистотии, прави го на твойто си място, пред твойте си клиенти. Ясно ли е, момче?

— Да, госпожо — отвърна Поридж, разтреперан.

— Хубаво — заяви Мама Хауъл и се поукроти. — Ето какво ще направим. Докато Поридж нагласи друг филм, ще си побъбрим, ще поизхарчим доста пари и ще се повеселим подобаващо.

Тълпата избухна в смях и някой подхвана одобрителен възглас за Мама Хауъл. Клиентите се струпаха на бара. Докато ги гледаше, Хоб си даде сметка каква глупост бе извършил Поридж. Този филм беше опасен. Ако някой представител на властите… дори само някой външен човек да бе го видял…

Той се сепна ужасѐн.

Тук имаше външен човек.

Непознатият стоеше точно до вратата; посръбваше от халбата си и наблюдаваше оживлението с лека усмивка. Беше висок мъж, попрехвърлил средната възраст, по-фин от повечето здрачани, с посивяла кестенява коса и добре оформена брада. Тъкмо тя издаваше мигновено, че е външен човек. Местните не вчесваха брадите си.

Един ботуш го ръгна в рамото. Хоб се обърна — Ангъс тъкмо бе отпил от шишенцето си.

— Ти ли помогна на Поридж да навърже тия глупости?

— Моля? — рече Хоб отнесено. — Не.

Ангъс го изгледа самодоволно.

— Посвети филма на теб, умнико. За какво му беше да го прави?

— Нямам представа.

— Хубава плочка — продължи Ангъс. — Ще ми я покажеш ли някой път? Или си я изпуснал в мината?

— У нас е — отговори Хоб. — Добре дошъл си, ако искаш да я лъснеш.

Ангъс се ухили.

— Искаш да кажеш, у нас е. Забрави ли, че оная съборетина е собственост на нашите?

Хоб преглътна отговора си. Окуражен, Ангъс отпи отново и се престори, че оглежда тълпата.

— Къде е майка ти? Не бих искал да пропусне веселбата, само щото пере дрехите ми у нас. Това ли прави, умнико? Пере гащите ми?

Хоб сви рамене.

— За гащите ти трябва доста време, Ангъс. На твое място бих отишъл на доктор. Нещо пуска.

Къртицата измуча, а момичетата се изкикотиха свенливо. Докато Ангъс измисли подобаващ отговор, някой призова за тишина. Започваше новият филм.

Хоб отново насочи вниманието си към екрана и потисна порива да се усмихне. Дребните препирни с Ангъс винаги му носеха наслада. Отпусна се и загледа филма за русалката, която иска да се превърне в човек. Лентата бе издраскана, а звукът едва се чуваше. Поне филмът беше дълъг.

Когато прожекцията завърши, Джини вече спеше. Майка й дойде да я прибере. Останалите родители също взеха децата си, а възрастните се наредиха на бара. Ангъс и приятелите му се изнесоха шумно, като оставиха след себе си пълна кочина, която Хоб и Къртицата трябваше да почистят. Направиха го, а после преместиха пейките и прибраха столовете. Мама Хауъл възнагради усилията им с по една медна монета, а после подуши дъха им. Не надуши уиски, затова им връчи по още една пара.

Поридж слезе от балкона, помъкнал прожекционния апарат и кутиите с лента. Погледна извинително Хоб.

— Извинявай, че насочих вниманието към теб.

Хоб махна нехайно с ръка.

— Не ми пречи. Само че трябва да внимаваш, Поридж. На твое място бих изгорил лентата, преди да попадне у грешните хора.

Младият мъж поклати глава.

— Не може просто да си живеем и да умираме, преструвайки се, че всичко е наред. Знаеш ли какво ще стане, ако само си мълчим и си гледаме анимационните филми?

— Какво?

— Нищо.

Хоб се усмихна, но Поридж остана сериозен. Той му пожела лека нощ и се запъти към вратата, като заобиколи отдалеч Мама Хауъл. Хоб се обърна към Къртицата.

— Една игра на скид?

Игралната маса беше свободна — голяма рядкост, но Къртицата се прозя, поклати глава и се затътри да търси палтото си. Утре трябваше да иде на училище. За разлика от Хоб.

Двамата излязоха от кръчмата, сгушени срещу щипещия студ. Хоб вдиша дъха на борове през шала си. Поне не духаше. И не валеше сняг — дори на Стража планина, чиито върхове бяха надвиснали над Здрач като спящи исполини.

Почти празният площад бе тъмен, тъй като само половината улични лампи светеха. Проскърцвайки по снега, двамата поеха към опушените редици къщи, където живееше Къртицата с техните. Домът на Хоб беше през две пресечки, зад малкия деветовърши храм.

Недалеч от дома на Къртицата се чу смях, последван от завалено мърморене, чийто автор можеше да е само Синчо. Хоб надникна иззад ъгъла и съзря приятелите на Ангъс, които държаха гоблина за ръцете до стъпалата пред храма. Създанието висеше в хватката им и се взираше унило в шапката си, паднала в снега. Ангъс размаха шишенцето си под носа му.

— Подплаши момичетата. Сега поне си пийни с нас. Хайде де!

Гоблинът измърмори нещо неразбираемо и се опита да се измъкне от ръцете им. Къртицата се плъзна до Хоб и прошепна:

— Недей! Ще си го изкара на мен.

— Прибирай се — рече му Хоб. — Няма да има неприятности.

— Сигурен ли си?

— Да.

Къртицата явно изпита облекчение.

— Добре. До скоро.

Щом чу Къртицата да хлопва вратата, Хоб излезе иззад ъгъла и пое по уличката, пъхнал ръце в джобовете си.

— Оставете го — рече отегчено. — Едва се държи на краката си.

Ангъс завъртя почервенялото си лице към него.

— Гледай си работата, синко. Имаш си достатъчно грижи.

— Какво искаш да кажеш?

На лицето на Ангъс цъфна самодоволна усмивка.

— Говорих с татко. Ако не кихнеш и последното петаче идната седмица, мога да те изхвърля.

— Ще си получиш парите.

Ангъс се разсмя.

— И как ще стане тая? Знам колко получаваш, знам колко изкарва и майка ти. Какво, и малката Аня ли ще пратите в мината?

— Ще си получиш парите — повтори Хоб. — Пуснете Синчо.

— Не и преди да пийне с нас. А ти най-добре се прибери и научи някой фокус като в анимационния филм. Само с магия ще успееш да събереш парите, дето дължиш.

Хоб вдигна рамене.

— Аз вече владея магията.

Момчетата се разсмяха.

— Ами, хайде де — рече Ангъс с насмешка. — Покажи ни някой номер, умнико.

Хоб коленичи и направи две снежни топки. Нощта бе студена и снегът не се слепваше лесно, но той ги притиска и оформя, докато станат както трябва. Ангъс и приятелите му следяха действията му с недоумение. Дори Синчо надигна буцестата си глава.

— Така… — обяви Хоб. — Сега гледайте внимателно, или ще изпуснете трика.

Взе едната топка, показа им я, а после я хвърли високо във въздуха. Всички проследиха полета й и вирнаха глави, сякаш очакваха да й поникнат криле. В същото време Хоб запрати втората топка, тя се разби в мутрата на Ангъс и се пръсна в бял облак.

Ангъс залитна и се подхлъзна. Другите момчета пуснаха Синчо и се опитаха да подхванат падащия си приятел… напразно. Гоблинът се втурна към близкото стълбище към мазето на храма. Живееше там — в една ниша между старите молитвени книги. Вратата на мазето се тресна, а резето щракна на място. Хоб погледна Ангъс, който бършеше петно кръв от носа си.

— Мъртъв си — изсъска той.

— Какво, не хареса ли номера? — рече Хоб с престорена тревога.

Ангъс се изправи нестабилно на крака.

— Говоря сериозно.

— Твърде сериозно — засмя се Хоб. — Това е просто сняг.

— Може — изсумтя Ангъс. — Аз обаче не понасям някое копеле да ми прави номера.

В мига, в който изрече думата, над групата се спусна злокобна тишина. В Здрач свободно се разменяха грубости, но често с приповдигнат тон или за цветист изказ. Някои думи обаче не се използваха на шега. Това бяха тежки обиди и онзи, който бе ги изрекъл, трябваше публично да вземе думите си назад, или да се стигне до дуел. Ангъс току-що бе използвал точно такава дума. Без значение дали имаше основание да го стори.

Останалите три момчета отстъпиха няколко крачки, а Хоб съблече якето си. Колкото до Ангъс, той изглеждаше объркан, дори уплашен, сякаш току-що бе осъзнал какво е изрекъл. Спътниците му вече нямаше да му помогнат. Беше въпрос на чест.

Хоб пусна якето си на земята и се хвърли право към по-голямото момче. Ангъс можеше да запази или зъбите, или достойнството си, но не и двете. Тъкмо вдигна юмруци, когато се разнесе непознат глас.

— Стига толкова!

Момчетата се обърнаха — от малкото гробище зад деветовършия храм се появи силует. Беше непознатият, мъжът, когото Хоб бе зърнал в кръчмата на Мама Хауъл.

— Кой си пък ти, да те вземат мътните? — попита Ангъс.

— Посетител — отвърна мъжът и мина през портата. — Който би помислил добре, преди да нарече някого „копеле“. У дома това води до повече от пердах.

Мъжът се приближи до лампата край стъпалата към храма. Не беше трапер или търговец, дори не беше от Северозапада. Дрехите му бяха чисто нови, отлична изработка. Приличаше на издокарал се преди експедиция гражданин. Богат гражданин.

— Откъде си? — попита Ангъс подозрително.

— От другаде — заобиколи отговора непознатият. — Там е много хубаво. Защо не идеш?

Беше толкова уверен и изтънчен, че бе напълно естествено да му се подчиниш. Обратното би изглеждало грубо и недодялано. Дори опасно, каза си Хоб. Богатите граждани не стигаха толкова на север, освен ако бяха самоубийци. Непознатият или имаше спътници наоколо, или под външността му се криеше нещо повече.

Ангъс явно бе на същото мнение, тъй като измърмори нещо на приятелите си и всички си тръгнаха. Преди да се отдалечат обаче, той погледна презрително Хоб.

— Една седмица, умнико. Една седмица, за да ни се издължиш, или ще се гушкаш със Синчо.

Хоб не отвърна. Щом момчетата изчезнаха, непознатият вдигна якето му от земята и го изтърси от снега.

— Облечи се. Студът е убийствен.

— Благодаря ви, сър — рече Хоб и нахлузи якето.

Мъжът изсумтя.

— Както виждам, имаш обноски. Това е добре. Е, хайде.

Хоб примигна.

— Моля?

— Нуждая се от водач. А доколкото разбрах, ти се нуждаеш от пари.

— Накъде сте тръгнали? — попита Хоб.

— Към разкопките — отвърна непознатият. — Знаеш ли къде са?

Хоб кимна. Знаеше мястото добре, тъй като не беше много далеч от мините.

— Знам го, но е импирска собственост. Достъпът е забранен.

— Колко вълнуващо… — каза го, сякаш говореше за някаква шегичка, а не за углавно престъпление. — Да тръгваме!

— Искате да идем сега? Почти полунощ е!

— Какво, страх те е от ваи в гората?

— Не — отвърна Хоб.

Не беше виждал вая, но бе чувал доста разкази.

— Само че местността е труднопроходима, а и пътищата са затрупани със сняг. Може да идем на сутринта.

— Търговците оставят работата за сутринта — отбеляза непознатият. — А аз не съм търговец. И не мога да губя повече време. Договорихме ли се?

— Колко? — рече Хоб равно.

Мъжът потупа джоба на палтото си. Отвътре долетя обещаващо подрънкване.

— Достатъчно, че да покриеш дълговете си.

— Покажете ми парите.

— Все едно сме на пазар…

Той извади от джоба си дебела златна монета с диаметър близо два пръста. Хоб присви очи, удивен.

— Това солар ли е?

Непознатият се усмихна.

— Май не си виждал досега?

Той поклати глава. В Здрач рядко се срещаше обработено злато, камо ли импирски солари. Местните търговци ползваха медни монети, слонова кост и златни зрънца от мините. Когато нямаше и това, разменяха стоки. Единственото злато, което бе виждал, се криеше в усмивката на един стар трапер. С майка му можеха да изкарат четири месеца с великолепната монета. А Ангъс можеше да скочи в Мечото езеро. Непознатият пусна солара в шепата му. Тежестта му подейства главозамайващо.

— Договорихме ли се?

Хоб се замисли. Разкопките не бяха далеч, а той познаваше околността доста добре; можеше да намери пътеката и на лунна светлина. Нощта бе студена, но ясна, нямаше признаци за наближаваща буря. Ако всичко минеше гладко, щеше да се прибере много преди зазоряване. И все пак нещо го смущаваше.

— Защо избрахте мен? — попита той. — Всеки може да ви заведе до там.

— Стори ми се оправно момче — отвърна непознатият отегчено. — Виж, ако парите не ти трябват…

Той се пресегна за монетата, но Хоб сви шепа.

— Къде е шейната ви?

Непознатият посочи елегантното возило зад горичката самодивски дръвчета[2] около храма. Хоб му нареди да го почака там, докато вземе нещата си от шкафчето си в склада на мините. Не биваше да тръгва в Стража планина неподготвен, а не вярваше външен човек да разполага с необходимата екипировка.

В склада закопча тежкия работнически колан над якето си и преметна през рамо кожен ремък. На колана закачи геоложко чукче, длето и здрава метална кутия, която напомняше голяма манерка, но съдържаше навито стоманено въже, полезна при катерене или като макара за издигане или спускане на тежки инструменти. Взе още фенер, малка лампа и войнишкия нож на баща си. Нямаше да има нужда от кирка, но се спря на една лопата с къса дръжка — в случай че шейната заседне. После пусна няколко консерви в торбата си и грабна пушката си — втора ръка „Боека“ с цевно зареждане. Никога не напускаше Здрач без нея дори когато ходеше за риба из околните потоци.

Върна се при непознатия, отрупан с инструменти, а той се ухили.

— Виждам, че съм избрал правилния водач.

Хоб огледа шейната. Беше нова, явно произведена от Работилницата — под бронзовата обшивка се криеше мощен двигател. Шейната нямаше нищо общо с шумните, димящи таратайки, които компанията на Хоб купуваше на кредит от пиратите на скрап. Мъжът явно имаше стабилни връзки — само богаташите с власт имаха достъп до прилична техника. В Здрач нямаше дори електричество. Хоб извади миньорските си очила и ги намаза с фосфорол — мазно вещество, което събираше околната светлина и светеше в тъмното. Щом лупите се обляха в бледожълто сияние, той ги нахлузи.

— Аз ще карам.

Хоб бе се привел над шейната и подаваше газ с една ръка, а краката му действаха с педалите за управление. Машината бе същинска мечта — бърза, маневрена, със съвършен баланс. Вятърът свистеше около кепето му от лисича кожа, но двигателят работеше почти неестествено тихо.

Кара от около час, направлявайки шейната по пътека между гористите хълмове, докато взеха да изкачват планината Стария Етин, чиито върхове близнаци служеха за граница между населената с човеци Муирландия и злокобната Мракория — Сивите земи, — които започваха от оттатъшния склон на планината. Щом свиха на поредния завой, непознатият го потупа по гърба.

— Спри за малко.

Хоб поклати глава. Мъжът го потупа отново.

— Трябва да се облекча — поясни с раздразнение.

Хоб посочи мрачния лес отдясно и глутницата дървесни вълци, която ги следваше. Пасажерът му не забеляза нищо, затова той свали очилата си и му ги подаде. Фосфоролът не само увеличаваше светлината, беше и изключително полезен — можеше да забележиш блясъка на хищническите очи. Непознатият извика стреснато.

— Откога ни гонят?

— От десет минути — рече Хоб и прибра очилата си. — Пред нас има мост. Ще спра, щом минем по него. Няма да ни последват.

— Защо?

— Вълците имат повече разум от нас.

Двайсет минути по-късно стигнаха до грубовата конструкция от ръждясали греди през клисура, широка около четиристотин стъпки. В по-топлите месеци мостът потреперваше от грохота на внушителните водопади, образувани при топенето на планинския сняг. Зимата обаче бе ги накарала да замлъкнат и бе покрила стените на бездната с озъбена ледена покривка. Хоб затаи дъх и не го изпусна, преди да стигнат от другата страна. Обърна се… десетките святкащи очи ги следяха отдалеч. Той извъртя шейната и спря, без да гаси двигателя, докато пасажерът му се облекчи, дивейки се на яркия лунен сърп над тях. За изненада на Хоб мъжът заговори на луната с театрален тенор.

Луната се качваше по небето,

но не оставяше следа.

Луната се качваше безшумно —

до себе си с една звезда.

После се засмя, закопча панталоните си и закрачи обратно към шейната. Беше или поет, или откачен. А може би и двете.

— Вие ли го измислихте? — попита Хоб и надигна пушката. Вместо отговор мъжът издиша кръгче пара в студения въздух.

— Не — отвърна той. — Авторът се казва Самюъл Тейлър Колридж.

— Не съм го чувал.

Непознатият се усмихна.

— Не се учудвам. Живял е преди три хиляди години — посочи луната. — Можеш ли да си представиш, че ние, обикновените хора — простичките, нищожни муири, — някога сме стъпвали там!

— Щом казвате — промърмори Хоб и разтри ръце. Напомняше му Поридж, когато си пийнеше. Мъжът се засмя.

— Не ми ли вярваш?

Хоб сви рамене.

— Ако е вярно, защо сега не сме там?

Мъжът го изгледа проницателно.

— Много умен въпрос, Хобсън Смит.

Хоб вдигна очи.

— Откъде знаете името ми?

— Филмът бе посветен на теб — отвърна непознатият. — Ти си момчето от снимката, което получава плочката. Първо място в Провинциалните изпити, тъй ли?

— Да, сър.

— Защо не постъпи в импирски колеж? Фереджините щяха да покрият пътните ти разходи. Можеше да станеш администратор, дори градски магистрат. Какво стана?

Пауза.

— Такъв е животът, сър.

Непознатият изсумтя.

— Прожекционистът е прав, да знаеш. Грехота е момче с твоята дарба да гасне тук.

Хоб замълча. Беше водил същия разговор със самия себе си безброй пъти. Непознатият смени темата:

— Колко остава до разкопките?

— След този хребет са — посочи Хоб.

— Продължавай, но спри на няколкостотин метра от входа. Ще изминем последната част пеш.

— Защо?

Мъжът го изгледа със същия поглед, с който Хоб често изпепеляваше Къртицата.

— Защото мястото със сигурност ще има охрана.

— Всички войници се изнесоха — рече Хоб. — Ще се върнат чак когато снегът се стопи.

Непознатият бръкна в палтото си и извади масивен револвер от лъскав черен метал, гравиран със странни знаци. Хоб бе забелязвал такива знаци по купчините камъни край Бели куп. Мъжът отвори барабана и го зареди с големи сребърни патрони.

— Да съм казвал, че охраната ще е от хора?

[1] Описваните кадри са от анимационния филм на Уолт Дисни „Фантазия“ (1940). — Б.пр. ↑

[2] На английски самодивското дърво, или офиката, се нарича „rowan“ — както е името и на Свещения остров. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 3

ТРАНСКОНТИНЕНТАЛНИЯТ ВЛАК

Добре е от време на време да избухва някое въстание — в света на политиката то има същият ефект, какъвто и бурята в природата.

Тотас Джеферсън,

енциклопедист отпреди Катаклизма (270–187 г. пр.К.)

Без да сваля очи от оръжието на непознатия, Хоб насочи вниманието си към преметнатата през гърба му боека.

— Казах, че ще ви доведа дотук. Това е.

Мъжът се свъси, явно разочарован.

— По мое време момчетата не се плашеха от приключения.

Хоб бе чувал слуховете за разкопките.

— Няма да вляза там.

Непознатият затвори барабана на револвера.

— Не очаквам да го направиш. Обаче се нуждая от пазач и от още чифт ръце. Умееш да боравиш с въже, предполагам?

Хоб кимна.

— Чудесно. Ще получиш още един солар, ако останеш до края. Два солара, задето си карал шейната и си спуснал едно въже. Не е лош доход за една нощ.

Хоб не можеше да отрече. Щеше да се наложи да размени монетите с по-практична валута във Вулфаст, но това нямаше да го затрудни. Дори можеше да купи нещо хубаво за майка си — просто така. Той свали очилата и подкара шейната към хребета.

След няколко минути спря и угаси двигателя. Разкопките бяха на двеста метра пред тях, зад заснежената преграда с предупреждение, че влизането е забранено. Наблизо се извисяваше внушителен веймутов бор, белязан на ствола с оформеното като лира „Ф“ на рода Фереджин. Селяните нямаха право да секат това дърво; Божествената императрица бе го определила за корабна мачта.

— Дори и тук ни притежават — подхвърли непознатият.

Той скочи на земята и взе да тършува в багажното отделение на шейната. След малко извади въже, комплект макари, мощен фенер и невзрачен метален фотоапарат, който вероятно бе намерил на черно. Като повечето технически уреди, фотоапаратите подлежаха на строга регулация от властите. За учудване на Хоб мъжът извади и вестник — броя на „Северозападен дневник“ от тази седмица. После му подаде въжето и фенера, окачи фотоапарата на врата си и пое напред. И мигом затъна в осветения от луната сняг.

След като измуча някаква ругатня, го улови за ръката.

— По-добре ти мини пръв.

Хоб се подчини. Беше по-лек, а и имаше нюх къде снегът ще го издържи. На драго сърце взе да мисли за друго, за да прогони мисълта, че нарушава законите на Импириум. Сянката му се промъкваше пред него… Изглеждаше малко зловещо, но всъщност бе просто предпазлив. Мостът бе спрял вълците, но нощем в Стража планина бродеха доста по-диви твари.

Право напред, като надгробен паметник, стърчеше сондажна кула, заобиколена от купчини камъни и отломки. Недалеч бяха струпани тежки машини и варели за гориво, покрити с брезентови платнища. По склона на планината пълзеше белег — редица паднали дървета. Бяха спомен от пролетното земетресение, което причини разлома и разкри пещерите отдолу. Два дни по-късно пристигнаха импирски археолози и обявиха, че зоната е забранена за достъп.

Стигнаха до кръга от чакъл и камъни и Хоб огледа околността. Непознатият го подмина. Как така не се тревожи?

— Не трябва ли да се оглеждаме за пазителя? — прошепна Хоб.

— Той ще ни чака вътре — прошепна мъжът.

— Тогава защо трябваше да вървим пеша?

— Ако е го̀лем — а пазителите винаги са го̀леми, — ще усети вибрациите. Шейната щеше да го предупреди, че идваме.

— Какво значи „го-лем“? — попита Хоб.

— Одушевен предмет — отвърна непознатият. — Статуя, съживена с омагьосан пергамент, поставен в устата й. Най-известният го̀лем е от Прага, но магията е използвана далеч по-рано.

— А Прага е…?

Мъжът насочи лъча светлина към сондажната кула.

— Град отпреди Катаклизма. В Европа.

Това не говореше нищо на Хоб. Той предпочете да се съсредоточи върху темите, пряко засягащи собственото му здраве.

— Та, за го̀лема… Може ли да се изкатери извън разкопките?

— Съмнявам се. Зависи от големината му, от дълбочината на пещерата и от силата на мистика, който го е създал. Има много предпоставки.

— Колко големи стават? — разтревожи се Хоб.

— Виждал съм и такива по двайсет стъпки, но е по-вероятно да е около десет.

Хоб вирна вежди. Десет стъпки си беше доста.

— И каква е моята задача?

— Като начало, говори по-тихо.

Стигнаха до кулата, извисила желязна снага над широка около петнайсет стъпки черна бездна. Непознатият пъргаво сглоби механизъм от въжето и макарите.

— Слушай внимателно — прошепна той. — Ще ме спуснеш долу, за да направя снимки. Теглото ми да не те притеснява — макарите ще го компенсират. Ако всичко мине по план, ще са ми нужни десет минути.

— А ако не мине по план? — попита Хоб.

Непознатият закопча въжето за колана под палтото си.

— Дръпна ли веднъж, трябва да спреш, докато дръпна пак. Два пъти: издърпай ме нагоре. Три — дърпай, сякаш животът ти зависи от това. Ясно?

Хоб килна глава към кутията с въжето на колана си.

— Това тук е механична макара. С нея ще стане по-бързо, отколкото ако работя на ръка.

— Колко е дълго въжето?

— Двеста стъпки.

Непознатият светна с фенера в бездната.

— Не стига. Трябва да се спусна по-дълбоко.

— Какво ще снимате?

Мъжът намигна.

— Истината.

Преди Хоб да успее да зададе друг въпрос, спътникът му прекрачи ръба. Добре че бяха макарите. Непознатият бе слаб, но висок, а и дрехите и оборудването му също тежаха. Хоб седна, запъна крака в сондажната кула и започна да го спуска.

Стъпка по стъпка въжето преминаваше през ръкавиците му. След около осемдесет стъпки той усети рязко дръпване и спря; второ дръпване му даде сигнал да продължи. След още сто стъпки — пак подръпване. Хоб стисна здраво въжето и се ослуша за звуци. Седнал с гръб към Стража планина, се чувстваше ужасно уязвим. Ако им се случеше нещо, докато го държеше на въжето… Поблагодари на Кайута, духа на лисицата, че нощта е тиха и почти няма вятър, който да отнесе миризмата им към гората.

И отново подръпване. Хоб да продължи да спуска. Оставаше почти половината от въжето. Явно беше дълго триста стъпки, оплетено от много здрава и жилава нишка. Още трийсет стъпки… четирийсет. Мислите му се отнесоха към думите на непознатия. Какво искаше да каже… ще снима истината? Явно долу имаше нещо, но Хоб предполагаше, че са ценни метали или скъпоценни камъни. Императрицата искаше най-хубавите дървета в земите им, защо да не поиска и останалите им богатства?

Ръцете го заболяха от работата. Въжето почти свършваше, когато дойде поредно дръпване. Хоб също подръпна, за да уведоми мъжа, че въжето е към края си.

Минаха няколко минути. Накрая усети, че въжето се отпусна, сякаш непознатият се е откачил. Дръпна леко — беше свободно. Вирна вежди, но се възползва от възможността да раздвижи ръце. Какви ги върши онзи идиот долу?

Студът се просмукваше през войнишкото му яке. Хоб го носеше от сантиментални подбуди не защото държеше топло като подплатените с кожа мушами, предпочитани от жителите на Здрач. Не беше предназначено за седене на парче ледена скала посред нощ. Десетте минути, които непознатият бе споменал, отдавна бяха изтекли.

Земята потрепери като хълбока на нервен кон. Хоб се надигна и напрегна очи, за да прозре мрака в черната дупка. Това проблясък от светлина ли е, или очите му изневеряват? Ново потреперване, по-силно. Въжето в ръцете му се стрелна напред. Три резки дръпвания.

„Дърпай, сякаш животът ти зависи от това.“

Хоб направи точно това — теглеше бързо, последователно, местейки ръка пред ръка. Макарите подрънкваха и скърцаха, а въжето се навиваше накуп до него. От недрата на земята се разнесе вик.

Сърцето му заби по-силно. Отново проблясъци; за миг светкавица прониза нощта. Земята трепереше с грохота на мелнични камъни. Ръцете и раменете му горяха, а купчината въже до него растеше. Колко още? Сто стъпки? Двеста? Внуши си, че не усеща агонията в дробовете, в ръцете и в гърба. Теглѝ, теглѝ, теглѝ… Бързо, но стабилно. Продължавай да теглиш…

— Бързо!

Във вика на непознатия имаше паника. Въжето се клатеше, сякаш той се опитваше да се изкатери по него като тромав паяк. Хоб стисна устни; щеше да го закачи някъде и…

Въжето се отпусна.

Хоб го завърза за кулата и се втурна към ръба на бездната. Прашинките и снежинките заблестяха на лъча на фенера му; проследи с поглед въжето покрай четирийсет стъпки скала, под която зееше открито пространство. Фенерът на непознатия беше долу, а лъчът му го осветяваше — бе се проснал… върху какво? Сграда?

— Чувате ли ме? — викна Хоб.

Непознатият се претърколи, замаян, по гръб. Грохотът се засили.

— Събудете се! — кресна Хоб. — Добре ли сте?

Непознатият посочи крака си.

— Май си счупих нещо. Го̀лемът… идва…

— Къде е револверът?

Мъжът посочи нещо извън зрителното поле на Хоб. Явно беше го изпуснал.

— Знаете ли как се съединяват въжета? — викна Хоб с надежда.

Възможните възли бяха много, но се съмняваше, че един гражданин ще ги знае. Непознатият потвърди подозренията му.

Дочуха се тежки стъпки. Мъжът се вторачи в мрака, сепна се, ужасѐн, и със сетни сили запълзя към револвера. Едва се движеше.

Нямаше време за губене. Само за три секунди Хоб бе закачил собственото си въже за една греда и започна да се спуска в бездната. Под него непознатият бе захвърлил револвера и лежеше, стиснал крака си. От мрака долитаха стонове, сякаш някой огъваше метал. Хоб пъхна фенера в скоба на дулото на пушката и нареди:

— Стойте на място!

Непознатият бе точно под него. Намираха се в слабо осветена пещерна кухина с неописуеми размери, пълна с огромни, правоъгълни постройки от метал и стъкло. Повечето бяха срутени, но някои бяха непокътнати — толкова високи, че почти опираха в скалния покров, който бе ги приютил.

— Къде е го̀лемът? — извика Хоб.

Въртеше пушката насам-натам — акустиката на пещерата му пречеше да установи източника на звуците. Непознатият посочи вдясно от себе си. Хоб ритна във въздуха и обърна тяло.

Лъчът на фенера огря някакво лице на хвърлей от него. Го̀лемът беше висок близо четири метра, с издължени, маймунски ръце, на които опираше тежкото си тяло. Изсеченото му лице бе грубо подобие на човешко, но очите от оникс не мигаха, а устата бе застинала в гримаса. Съществото настъпваше с грохот към тях, тътрейки гранитните си крайници по покрива на сградата.

Тряс-тряс-тряс-тряс-тряс!

Изстрелите на пушката огласиха пещерата. Куршумите се забиха в гърдите на го̀лема и отлюпиха няколко каменни люспи, но създанието не забави ход.

— Оръжието ми… — изстена непознатият.

Хоб забеляза револвера на около петнайсет стъпки от себе си. Го̀лемът настъпваше бързо. Ако се спуснеше към оръжието, трябваше да се прости с шанса да избяга. Ако включеше макарата обаче, обричаше един беззащитен човек на смърт.

Той освободи въжето и се спусна ловко на покрива. Захвърли пушката и запълзя на четири крака към тежкия револвер. Го̀лемът беше едва на няколко стъпки от непознатия, свит на кълбо. Хоб грабна оръжието, прицели се в главата на чудовището и стреля.

Разнесе се оглушителен гръм. Мощният откат разтърси ръката му и изстрелът не улучи. Го̀лемът се наведе бавно и протегна ръце към непознатия, сякаш възнамеряваше да го разкъса на две. Хоб стисна револвера с две ръце и отново се прицели.

Този път не пропусна.

Седем куршума се врязаха в главата на създанието. При всеки един то отстъпваше крачка назад, стиснало строшения си череп. През дупките от куршумите струеше ярка оранжева светлина.

— Закрий очи! — предупреди непознатият.

Главата на го̀лема избухна в дъжд от гранитни шрапнели. Каменните парчета се посипаха по ръцете и якето на Хоб, забивайки се в голата му плът. Покривът на сградата силно се разтресе, после наоколо се посипаха натрошени стъкла.

Хоб отвори очи. Обезглавеното тяло на го̀лема лежеше отпуснато върху димяща купчина и протягаше ръце слепешката. Докопаха милата му боека и я смачкаха ведно с фенера. Дали създанието ще умре? Може ли изобщо да умре? Нямаше представа, но непознатият бе твърде близо до го̀лема.

Хоб успя да се изправи и извлече спътника си на безопасно разстояние от търсещите пръсти. Стиснал коляно, мъжът стенеше от болка. След това Хоб заобиколи отдалеч го̀лема и вдигна фенера на непознатия, за да огледа положението.

Новините бяха и добри, и лоши.

Имаха късмет, че въжето на Хоб не бе останало под тоновете одушевен камък. Все пак обаче беше близо до го̀лема. Ако искаше да задейства макарата, щеше да се наложи да навлязат в обсега на шаващите му ръце. За капак на всичко не беше убеден, че механизмът ще се справи с теглото на двама им.

— Как е кракът ви? — попита Хоб.

Мъжът издиша бавно.

— Май няма нищо счупено. Просто коляното е лошо изкълчено.

Хоб свали колана с кутията за въжето.

— Съмнявам се, че макарата ще ни издърпа заедно. Първо ще изпратя вас, а в това време ще отвличам вниманието му. Щом стигнете горе, натиснете тази ръчка и пуснете колана надолу. Разбрахте ли?

Мъжът се покашля в шепа.

— Мисля, че да.

Хоб вирна вежди, после грабна фотоапарата и направи снимка на мъжа.

— Ако не изляза оттук, властите ще открият тялото ми, когато се върнат. Както и фотоапарата с вашата снимка. Разбирате ли?

Мъжът го погледна в очите.

— Разбрах какво имате предвид, господин Смит. Не исках да прозвуча надменно. Отлично съзнавам, че спасихте живота ми. Моля, покажете ми как се борави с макарата.

Хоб повтори указанията два пъти, преди да закопчае тежкия колан около кръста на мъжа. Когато всичко беше готово, го примъкна възможно най-близо до висящото въже. Го̀лемът лежеше неподвижен на десет стъпки от тях.

— По моя сигнал… — прошепна Хоб.

Той заобиколи тихо създанието, докато се озова от другата му страна.

— Готови… Сега!

Ритна една голяма метална кутия, закрепена върху покрива. Каменната ръка се стрелна към вибрациите и взе да маха ожесточено във въздуха. Непознатият задейства макарата, въжето се опъна и той се издигна нагоре. Хоб затаи дъх. Щеше да докосне го̀лема с ботуши! Непознатият се сепна, прибра крака към тялото си и се размина на косъм с чудовището, а после продължи да се изкачва към кулата.

Хоб огледа пещерата и се постара да запази хладнокръвие. Сърцето му бумтеше не само заради го̀лема. Той насочи фенера на непознатия към една от сградите и се вторачи в ръждясалите й останки. Какво е това място? Кой е живял тук? Спомни си думите на мъжа, че преди хиляди години муирите са стъпили на луната. Невъзможно… пълна глупост. Същото обаче можеше да се каже и за съществуването на древен град, погребан под планината.

Отгоре долетя глас. Коланът и кутията за въжето се спускаха. Хоб отново изрита металната кутия и вибрациите привлякоха вниманието на го̀лема. Той заобиколи създанието, хвана колана, закопча го здраво около кръста си и задейства макарата.

С успокоително щракане механизмът започна да навива въжето. Хоб се издигна плавно във въздуха, протегна фотоапарата пред себе си и снима пещерата. Светкавицата проблесна, а апаратът избръмча. Беше впечатлен, че машинката е оцеляла при падането. Прекара пръсти по обшивката й. Вероятно беше дело на Работилницата. Те ли са изработили и оръжието на непознатия? В джоба на якето му, револверът грееше като тухла в леглото[1].

Хоб никога не бе се радвал толкова на звездите. Щом излезе от бездната, завари непознатия седнал, облегнал гръб на кулата. Хоб залюля тяло, издърпа се на твърда земя, отвърза другия край на въжето и върна апарата и револвера на мъжа.

— Длъжен съм да отбележа, че си забележителен младеж — рече непознатият и сложи оръжието в скута си. — Малцина биха се справили с това, през което премина току-що.

Той извади втора златна монета от палтото си.

— Това е за теб, нали?

Хоб взе солара, засрамен от прилива на алчно задоволство. Беше изкарал годишната си заплата с няколко часа труд. Вярно, беше опасно, но и с минното дело беше така. Прибра монетата в джоба си и вдигна очи към небето, което просветляваше от изток.

— Ще докарам шейната.

Спътникът му вдигна ръка.

— Имам предложение.

— Не, благодаря — рече Хоб и се обърна.

— Мъдрият човек винаги изслушва предложенията — пророни бавно непознатият. — Баща ти ме научи на това.

Хоб се врътна рязко към него.

— Познавали сте баща ми?

Непознатият го наблюдаваше замислено.

— Да. С Улрих бяхме много близки.

Разочарованието прониза Хоб болезнено.

— Името на баща ми беше Андерс Смит. Беше войник в Импирската гвардия.

В очите на непознатия проблесна съчувствие.

— Не, Хоб. Баща ти прие това име, след като се внедри в гвардията. Казваше се Улрих Дойл; беше далеч по-велик от онези изменници, които робуват на рода Фереджин. Улрих беше член на Съдружието.

Хоб бе чувал за Съдружието. Поридж разправяше, че иска да се присъедини към тях; твърдеше, че са някаква революционна група. Той отстъпи крачка назад, разкайвайки се, че е върнал револвера на непознатия, и каза тихо:

— Лъжете. Не сте познавали баща ми. Кой сте вие?

Мъжът извади снимка от джоба на гърдите си и я подаде на Хоб.

— Името ми е Едмунд Бърк.

Хоб освети снимката с фенера. Единствената снимка на баща му, която бе виждал, красеше нощната масичка на майка му. Беше я разглеждал хиляди пъти и познаваше всяка частичка от нея. Докато гледаше снимката, по гърба му плъзна ледена тръпка. На нея бе същият мъж.

Тук баща му беше много по-млад — на не повече от двайсет години, — с къса, черна коса, светли очи и работническа риза. Седеше в кръчма с група мъже. Повечето изглеждаха пияни, но не и той. Бе вперил очи в обектива със същото вглъбено, одухотворено изражение, което Хоб помнеше от снимката на майка му. Човекът до него беше по-възрастен и се усмихваше с търпелива веселост — явно един от по-шумните им събеседници. Беше господин Бърк.

Хоб изучи мълчаливо снимката и откри непогрешими сходства между себе си и баща си — в носа и трапчинката на брадичката. Най-безспорната прилика обаче се криеше в очите. Хоб имаше очите на майка си по форма, но цветът им бе зелен като на мъжа. Което го определяше като копеле, позорното потомство на някой бледолик скендер. Племето на майка му бе му го показало болезнено ясно. Той угаси фенера.

— Е, добре, познавали сте баща ми… — измърмори. — Трябва ли да ме вълнува?

— Не ходиш с това, защото топли много — мъжът посочи якето му.

Хоб подсмръкна.

— Защо ми показахте снимката? Какво искате?

Господин Бърк се втренчи настоятелно в него.

— Искам да дойдеш с мен. В Съдружието имаме нужда от хора като теб.

— Не знам нищо за никакво Съдружие — отвърна Хоб. — Освен това трябва да остана тук.

— Защо? За да осигуриш прехраната за семейството си? За няколко месеца с мен ще спечелиш повече, отколкото би изкарал за двайсет години, съсипвайки здравето си в мините.

Той извади няколко солара, увити в сребристо фолио. На Хоб му прималя.

— Колко са тук? — попита дрезгаво.

— Двайсет. Ела с мен и ще ги получиш. Майка ти може да престане да пере и да си купи собствено жилище. Ще бъде ли възможно, ако останеш?

Хоб се замисли.

— Откъде сте сигурен, че няма просто да взема златото и да ви зарежа?

Бърк поклати глава.

— Не е в природата ти. Освен това не ти давам просто пари. Давам ти възможност да се включиш в нещо далеч по-голямо, отколкото можеш да си представиш.

Хоб се засмя.

— Което е?

Мъжът посочи към бездната.

— Отвори очи. Хората с магия, Висшеродните домове, които владеят империята… омайват ни с лъжи, препъват ни, за да не се измъкнем от властта им.

— Звучите като Поридж.

— Прожекционистът? Грубоват е, но не греши. Повечето муири спят цял живот. Малцина са наясно с истинската ни история и с научните ни постижения. В складовете на Работилницата е пълно с апарати, спасени от времената преди Катаклизма, но са заключени, събират прах, защото Фереджините не позволяват да бъдат въведени отново. Нали разбираш, не могат да ни поверят такива играчки… доброжелателната ни императрица знае най-добре. Повечето от нас прекарват целия си живот като загубени агънца. Муирите винаги ще тънат в мрак, докато мехруните владеят Импириум. Същински роби. Нищо че не ни наричат така.

Хоб вирна брадичка.

— Не сме роби. Мен ме поканиха да уча в Импирския колеж.

На лицето на господин Бърк се изписа недоумение, сякаш не вярваше, че синът на Улрих Дойл може да е толкова недалновиден.

— За какво според теб са Провинциалните изпити?

Въпросът смути Хоб.

— За да открият най-добрите и най-умните — отвърна той. — Империята се нуждае от администратори.

Господин Бърк се изхили.

— О, да, точно така. Откриват най-талантливите муири — онези, които най-вероятно ще се превърнат в заплаха — и промиват мозъците им още от малки. Вместо да се борят срещу системата, те стават част от нея, а позициите им създават илюзията за златна възможност. Доста находчиво, а?

Бузите на Хоб пламнаха. Представянето му на изпитите бе повод за гордост, удобен аргумент срещу всички, които виреха нос. Хобсън Смит бе невзрачен миньор, но и най-умният тринайсетгодишен хлапак в цялата Северозападна провинция. На счупената плочка пишеше точно това.

— Сигурно мислите, че и аз съм от стадото овце — смотолеви той.

Очите на Бърк проблеснаха.

— Не е нужно да бъдеш! Ела с мен, Хоб! Останеш ли тук, до края на окаяния си живот ще се чудиш какво е можело да се случи.

Хоб поклати глава.

— Не мога просто да си тръгна. Дори не ви познавам.

— Аз обаче познавам теб — рече господин Бърк нежно. — Идвах четири… не, пет пъти в Здрач от раждането ти досега. Главно като търговец, а един път — като фокусник.

Хоб едва не зяпна.

— Саламандир?

Господин Бърк килна глава.

— Самият той, макар че онази маскировка едва не ме провали. Никога повече няма да крада кокошки.

Хоб се опита да се усмихне.

— Моят приятел Къртицата все още е убеден, че сте бил истински.

Господин Бърк обаче като че не чу думите му, а се приведе напред с напрегнато, сериозно изражение.

— Слушай, Хоб, заклех се пред баща ти, че ще те наглеждам, ако нещо се случи с него. И спазих обещанието си. Освен това той искаше да ти осигуря място в Съдружието… това обаче не можах да постигна. Всички трябва първо да докажем качествата си. Тази вечер ти направи точно това.

Бърк стана и небрежно изтупа снега от крачолите си. По нищо не личеше да е пострадал.

— Не разбирам — обърка се Хоб. — Всичко е било изпит?

— Не всичко — призна господин Бърк. — От огромно значение е да потвърдим съществуването на този град. Посещението ми обаче ми даде и възможността да видя що за човек си. Носиш куража на баща си. Не са много хората, които биха рискували живота си, за да спасят непознат.

— Ами ако не бях го направил? — възкликна Хоб, ужасѐн. — Или ако не бях улучил? Вие нямахте оръжие. Го̀лемът щеше да ви смаже!

Господин Бърк извади втори револвер от един скрит кобур.

— Никога не оставам невъоръжен. Но нямам повече време. Трансконтиненталният влак за Цей-Атюл тръгва от столицата по пладне, а аз трябва да се кача. Бих искал да ме придружиш като мой асистент — той наклони глава. — Какво ще кажеш, Хоб? Готов ли си да приемеш плаща на баща си?

Хоб стърчеше мълчаливо насред студения мрак, стиснал снимката, и се опитваше да осмисли странния развой на събитията. Искаше да засипе с въпроси мъжа пред себе си — за баща си, за Съдружието, за древния град, погребан под тях. Едва не избухна в смях. Колко пъти беше негодувал срещу несправедливостите на живота и всичко останало? Така и не беше простил на Орисниците, че са го дарили с ум, а после бяха му отнели възможността да се измъкне, да напусне Здрач и да постигне нещо в живота. Сега обаче шансът бе се завърнал и го теглеше за ръкава. Хоб погледна черната дупка пред себе си. Нямаше нужда да копае за руда; можеше да копае за истината… истината за баща му, за Фереджините, за света, който управляваха те. А в същото време щеше да осигури и прехраната на майка си и Аня.

Примигна и внезапно осъзна, че е завалял сняг. От колко време стоеше тук? Господин Бърк го гледаше с любопитство.

— Един билет за влака ли да купя, или два?

Хоб въздъхна. Знаеше какво иска да каже, но нямаше представа какво ще се отрони от устните му. Отговорът му дойде като едва чут шепот.

— Два.

На лицето на господин Бърк изгря широка усмивка. Той стисна Хоб над лакътя.

— Браво на момчето! Баща ти щеше да се гордее с теб. Да тръгваме. Във Вулфаст ни чака моторна кола.

Хоб хукна към шейната и едва не му се зави свят. Събитията от изминалата вечер и последиците от тях се въртяха бясно в ума му. След няколко минути двамата се понесоха надолу по склона към Здрач. На моста нямаше и следа от вълците — за техен късмет. Както му бе леко на душата, току-виж Хоб решил да ги изяде.

Четирийсет минути по-късно мисълта, че наистина заминава, бе попарила въодушевлението му. Седеше на мъркащата шейна, загледан отчаяно в тъмните прозорци на къщата.

— Ще вляза за минутка — повтори с надеждата да получи друг отговор.

— Съжалявам — отвърна господин Бърк съчувствено. — Вече закъсняваме, а една майка не би пуснала сина си толкова лесно. Остави бележка и парите. Знам, че ти е трудно, но им правиш услуга.

Хоб се стегна и надраска набързо бележка, че тръгва да търси късмета си. После омота листчето около рулото солари и ги пъхна в торбата мръсно бельо до входната врата. Майка му щеше да ги намери, щом се събудеше.

Щеше да й липсва, разбира се; щеше и да му се ядоса, че не я е целунал за сбогом. Фрейка Нансук обаче бе израсла като дъщеря на хауджски шаман. Народът й беше практичен, жилав и стоически до крайност. Щеше да пророни една-две сълзи насаме, а после да съобщи новината на малката Аня. След което щеше да се посъветва с Мама Хауъл как най-добре да постъпи със златото.

„Десет години без да е нужно да работи и да се притеснява. Струва си няколко сълзи.“

Хоб се върна до шейната и я подкара тихо по уличката зад храма. Искаше да избегне ранобудните минувачи.

Щом подминаха склада на мината, трябваше да се спуснат по няколко стръмни серпентини, за да стигнат до павираните пътища. Хоб заобиколи един преобърнат камион за дърва и подкара по покрития с дупки път, който водеше на юг към Вулфаст. Почти не мислеше за пасажера си или за розовеещата зора. Очите му бяха приковани в пътя, а сърцето му все още бе в Здрач.

Както беше обещал господин Бърк, във Вулфаст ги очакваше моторна кола. Беше паркирана край един парцел с боклуци в предградията — клин от лъскава черна стомана. Недалеч група скитници се грееха на слаб огън, запален във варел. Щом Хоб спря шейната, от колата излезе шофьор с униформа, поздрави господин Бърк на някакъв чужд език и се зае да товари нещата му в багажника. Изобщо не обърна внимание на Хоб, докато господин Бърк подчерта, че момчето идва с него. Тогава просто кимна, огледа Хоб с воднистите си сини очи и отвори задната врата за господин Бърк.

Хоб не можа да прецени дали това е проява на грубост, или на професионална дискретност. Докато размишляваше по въпроса, един от скитниците — недодялан мъж, вонящ на алкохол — се приближи и се опита да вземе шейната. Хоб отказа да му я отстъпи, но господин Бърк свали стъклото.

— Няма проблем. Той ще се отърве от нея вместо нас. Качвай се.

Хоб остави шейната на новия й собственик и забърза към вратата, която шофьорът бе отворил. До този миг не беше се качвал в моторна кола; беше виждал такава кола само веднъж, когато магистратът му връчи плочката.

Качи се, като внимаваше да не окаля кожата и лакираното дърво с ботушите си. Вътре беше топло и се носеше леко ухание на кедър. След миг вече се носеха на юг, оставяйки почернелите от сажди сгради и рафинерии на Вулфаст зад гърба си. Господин Бърк свали ръкавиците си и се отпусна на седалката.

— Мисля да поспя. Съветвам те да направиш същото.

Хоб опита да затвори очи, но бе изключено да заспи. Впери поглед през прозореца, докато мощният двигател на колата поглъщаше километрите между Вулфаст и Цей-Атюл. Минаха през няколко села и градчета, но пейзажът се състоеше главно от тундрата и смаляващата се извита снага на Стража планина на хоризонта. От време на време Хоб се щипеше по дланта. Имаше чувството, че е попаднал в друг свят.

Усещането му се засили, когато съзря Цей-Атюл. Градът се очертаваше на небето, обрамчен от ореола мъгла и дим, издигащ се над фабриките в покрайнините. Хоб забеляза високи постройки, които му напомниха онези в импирските разкопки. Празните товарни вагони блестяха на лабиринта от релси извън градските стени. Самите те бяха далеч по-високи от стените около Вулфаст. Из Северозапада вилнееха обирджийски банди, някои от които наброяваха стотици разбойници. Градовете вземаха мерки, но села като Здрач не разполагаха с кой знае какво. Единствената им отбрана у дома беше оградата от колове.

Цей-Атюл обаче беше развит град. Освен високите стени и моторните коли разполагаше с пристанище, което гъмжеше от кораби, и с импирски флаг, развяващ се от най-високата кула точно над знамето на Фереджините. Хоб се облещи срещу него, а дъхът му замъгли стъклото. Колата наближи арка с порта; господин Бърк се размърда на задната седалка и се прозя.

— Не зяпай така. Приличаш на някой селяндур.

— Аз съм селяндур — засмя се Хоб.

Все пак обаче се отпусна на седалката. Импирските гвардейци им дадоха знак да преминат през арката и ги насочиха към специално платно, по което липсваха обичайните за търговските улици каруци и талиги. Пътят водеше към солидна сграда с големи каменни колони и статуя на Мина Първа от патиниран бронз. Първата императрица на Импириум неизменно бе изобразявана като дете — ангелолико момиче, направило жест за благословия.

„Първата от Фереджините. Нищо общо с онази старица от филма на Поридж.“

В основата на статуята бе се събрало множество парцаливи люде. Тълпата излизаше и на улицата и препречваше пътя им. Повечето хора носеха стари куфари или пътни чанти, други не носеха нищо. Един стражар се опитваше да ги събере — не особено успешно. Господин Бърк нареди на шофьора да спре.

— Слизаме тук — обяви той. — Ще купим билети за някои от по-бедните ни събратя. Десет за трета класа, три семейни за втора. Погрижи се нещата ми да се озоват във влака. И внимавай с фотоапарата.

Хоб се постара да не се върти и да не зяпа наоколо, докато вървеше след господин Бърк към сградата отпред; в движение осъзна, че е железопътната гара. Към входа водеше широко стълбище, но той забеляза някакъв служител, който им махаше от една врата на нивото на улицата. Господин Бърк явно беше известен, уважаван човек, защото служителят се поклони и пъргаво ги поведе по редица тесни коридори, за да избегнат тълпата. Десет минути по-късно излязоха от служебния вход на перона, на който бе спрял един от прочутите трансконтинентални влакове.

Хоб не беше виждал такова нещо. Пред Трансконтиненталния влак товарните композиции от покрайнините изглеждаха като джуджета. Съскащият му парен локомотив сигурно беше с диаметър петнайсет стъпки, с огромни прожектори с меден обков, разположени в кръг. Зад него се редяха десетки триетажни вагони с овални, изящно гравирани прозорци. Придружителят им ги отведе до един от предните вагони, до мъж с колосан костюм, застанал до една рампа. Размениха си любезности, разплатиха се и мъжът с костюма — придружителят им го нарече „шафнер“ — ги въведе в луксозно купе, два пъти по-голямо от дома на Хоб.

Господин Бърк подаде палтото си на шафнера и нареди:

— Донесете ни обяд и последните вестници. И изпратете бръснаря. Момчето има нужда от подстригване.

Щом шафнерът се оттегли, господин Бърк се настани на изящната кушетка и се зае да преглежда някакви пътнически документи. Хоб не знаеше какво да прави, затова седна до малката маса за хранене до прозореца. Из цялата гара сновяха тълпи прегърбени, жилести гоблини, които светеха с фенерите си под вагоните, за да се уверят, че всичко е готово за отпътуването. Много от пасажерите още не бяха се качили. Сред добре облечените на перона Хоб забеляза силует с качулка, който се издигаше значително над околните. Обърна се да каже нещо на възрастната дама до себе си и разкри вълчи профил. Хоб се надигна, за да види по-добре. Господин Бърк отмести очи от документите и попита:

— Какво видя пак?

— Мисля, че е вая.

Спътникът му отново насочи вниманието си към листовете хартия.

— В по-големите градове още ги има. Към стотина живеят в столицата. Сама ли е?

— Не — отвърна Хоб. — Говори с някаква жена в черна роба с оранжеви ръкави.

— С кехлибарени маншети — поправи го господин Бърк. — Звучи като прометейска учена. Необичайна гледка толкова на запад. Рядко напускат Свещения остров.

— С какво се занимават? — попита Хоб.

— С мистика — отвърна господин Бърк. — Съветници са на обичната ни императрица по магичните въпроси.

Хоб зяпна толкова откровено, сякаш имаше на челото си татуирана думата „селяндур“. Това обаче не го смути. Пред очите му стояха вая и мистичка! Двете тръгнаха да се качват, увлечени в оживен разговор; по рампата след тях се качи свита от войници и чиновници. Хоб седна на мястото си и забарабани с пръсти.

— Още една привичка, от която ще трябва да се отучим — изсумтя господин Бърк.

— Извинете. Не мога да се успокоя. Не съм ходил никъде.

Господин Бърк цъкна с език.

— Не съм съгласен. Току-що попадна на необичайно, вълнуващо място. Не повече от петима души са били там, където бяхме ние снощи. Поне в последните няколко хиляди години.

— Имах предвид на място с име — рече Хоб.

— Нашето място също си има име. Преди Катаклизма се е наричало Ванкувър.

На вътрешната врата на купето се почука. Хоб отвори. Възрастният господин отвън го поздрави и избута вътре бръснарски стол на колелца и малка количка. След минута Хоб се озова под чист бял чаршаф. Господин Бърк даваше напътствия от мястото си.

— Чисто и спретнато. С път встрани.

Бръснарят кимна, изля една кана гореща вода в легена и се подготви да измие косата на Хоб. Шафнерът се появи отново; буташе друга количка, отрупана с покрити блюда, сребърна гарафа и няколко вестника. В купето се разнесе уханието на бекон.

Протяжната свирка на влака породи оживление и суматоха навън. Хоб обаче не трябваше да тича или да бърза. Седеше удобно на бръснарския стол и наблюдаваше отражението на господин Бърк в позлатеното огледало.

Новият му работодател дори не мигна, щом вратите се затвориха и могъщият влак се плъзна напред. Беше изцяло погълнат от статията на първа страница на „Дриада“, евтин, долнопробен вестник. Докато очите му се плъзгаха по редовете, на лицето му заигра лека усмивка. Когато отгърна вестника, Хоб успя да прочете водещото заглавие:

УБИЙЦИТЕ ОТ ДВОРЕЦА ВСЕ ОЩЕ НА СВОБОДА

НЯМА АРЕСТУВАНИ ЗА ОПИТА ЗА ОБИР

НА ЛИРЛАНДСКИТЕ ПЕЧАТИ.

ИМПЕРАТОРСКОТО СЕМЕЙСТВО Е „УЖАСЕНО“

СПОРЕД ВЪТРЕШЕН ИЗТОЧНИК НА ДВОРА.

Хоб мярна и другите заглавия: покачване на цените на пшеницата, изчезнали редки създания от биологичната експозиция на Работилницата и последната победа на Адски огин, непобедимия състезателен кон, който имаше претенции към „импирските залози“.

Искаше му се да прочете още нещо, но бръснарят килна стола назад, за да намокри косата му. Вместо вестника пред очите на Хоб изплува полилеят, чиито кристали подрънкваха, докато влакът се изнизваше бавно от гарата. Хоб си наложи да успокои дъха си. В другия край на огромния континент ги очакваше Импирия — град на магьосници, сърце на империята, дом на страховития род Фереджин.

[1] В миналото преди лягане хората слагали в леглото си загрята на печката тухла, за да се топлят. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 4

ВЕЧЕРЯ С ПАЯЧКАТА

Добродетелта и доволството са абсолютно несъвместими.

Давид Менло,

архимаг (17 г. пр.К.-72 г. сл.К.)

Господин Монтагю беше неприятна персона — сприхав, полуглух и необичайно склонен да изпуска газове. Съчетанието бе същинско проклятие, тъй като за разлика от по-зрелите си съученици, Хейзъл не можеше да сдържи смеха си. Всеки път, щом забележеше мълчаливите й спазми, очите му пламваха гневно и той настояваше за обяснение какво й се е сторило толкова смешно. Въпрос, на който не можеше да даде отговор. Не и без да го накара да излезе в пенсия.

Затова Хейзъл сядаше отзад, близо до радиатора, чието тихичко фъстене заглушаваше подпръцкването на учителя. Заглушаваше и уроците му, тоест, Хейзъл често имаше само смътна представа за темата на деня. Предметите на господин Монтагю бяха история, география и политическа икономика на Муирландия. Тези неща може би щяха да бъдат от полза за Вайълет и Изабел, но за Хейзъл бяха чисто мъчение. Тя нямаше да стане Божествена императрица, нито пък да ръководи държавните дела; щеше да се насочи към магията. Вместо да запаметява безполезни факти, можеше да се заеме с изучаването на спектъра на Анатовски или с някое от вълнуващите нови заклинания, на които Раша бе обещала да я научи тази пролет. А и нима бе възможно да се съсредоточи върху транспортните мрежи след случилото се миналата седмица?

Бяха погребали доктор Разаел и сержант Бийчър. Редник Финч все още беше в болницата, а лорд Фереджин на практика бе изчезнал. Желанието за уединение на вуйчо Базил бе разбираемо. Въпреки че бяха разпитали десетки заподозрени, следователите още не бяха арестували никого за престъпленията, извършени в първия ден от Новата година. Хейзъл не можеше да вини вуйчо си, но той й липсваше. Беше любимият й роднина след Изабел и двамата често споделяха късната неделна закуска. Секретарят му бе я известил, че той ще пропусне следващата — заради „състоянието си в момента“.

Нейното състояние също бе доста крехко. Откакто откри ужасяващата бележка в книгата си, животът й се промени. Зига Фен неотменно ги придружаваше с Изабел — от общите часове в Стария колеж до частните им занимания по мистика. Хейзъл не можеше да мръдне никъде без гъвкавия силует на агентката да я последва като сянка. Имаше чувството, че мракорката изобщо не спи.

Тя обърна очи към Зига, която седеше на стола до вратата. Ако имаше човек, способен да приспи Червената рота, това беше господин Монтагю. Но с ужас установи, че телохранителката й не само не е задрямала, ами си е намерила компания — лейди Раша. Ваята явно бе се промъкнала в стаята по време на часа, за да нагледа повереницата си. Съдейки по вирнатата й вежда, не беше особено впечатлена.

Гласът на Монтагю я стресна.

— Ваше Височество, бихте ли отговорили на въпроса, ако обичате?

Хейзъл се обърна. Учителят бе вперил очи в нея в очакване, заедно с шестнайсетте момичета в стаята, сред които и сестрите й. В погледа на Изабел проблясваше надежда, докато погледът на Вайълет бе отнесен. Хейзъл се изчерви.

— Бихте ли го повторили?

— Разбира се — отвърна той саркастично. — Откъде-накъде някой с моите знания и опит може да очаква младите аристократи да внимават? Несъмнено Нейно Височество знае отговорите на всичко.

— Съжалявам — рече Хейзъл искрено. — Бихте ли повторили въпроса?

Монтагю отново подхвана обичайното си обикаляне.

— Към кой тип транспорт спада Трансконтиненталната линия, откъде тръгват лъчите й и защо са били основани?

Хейзъл изтръпна. За Трансконтиненталната линия знаеше само, че са влакове, които пътуват на далечни разстояния… само дето й се струваше, че това няма да е достатъчно за учителя. Но дори и малкото локумче може доста да се разтегли. Беше ставала свидетел как вуйчо й Базил говори с часове, без да казва нищо.

— Трансконтиненталната линия — поде тя — се състои от локомотивни влакове. Точното разположение на линиите е предмет на обсъждане, но почти категорично можем да кажем, че началото им е далеч. Влаковете са били създадени, за да превозват хората от едно място на друго. Всички трябва да сме много благодарни за съществуването им.

Съучениците й избухнаха в смях, а учителят пламна от гняв. Той хвърли презрителен поглед на лейди Раша, сякаш тя бе виновницата за невежеството на Хейзъл.

— Аз съм стар човек — рече суховато. — Остава ми твърде малко време, та да го хабя за такива тъпотии. Кой може да отговори смислено?

Изабел вдигна ръка. Учителят не й обърна внимание и се насочи към Имоджин Хайд, която започна да говори с хладно високомерие.

— Трансконтиненталната линия е съставена от могъщи локомотиви, развиващи до сто и шейсет километра в час. Има пет лъча, които се събират на гара „Кръстопътна“ в Импирия. Лъчите започват съответно в Цей-Атюл, Санта Мина, Наваче в Тропическия архипелаг, Ферополис и Солтмарш. Появяват се след Въстанието от 648-ма, когато земеделците настояват за по-евтин транспорт за реколтата си до пазара. В отговор императрица Мина Седма упълномощава Работилницата да положи релси и да съживи технологията на парния двигател, забравена от муирите по време на Катаклизма. Около 900-ната година регионалните товарни мрежи позволяват предназначението на Трансконтиненталната линия да бъде променено в пътнически влакове, които да превозват мехруните и богатите муири из Западната империя.

— А защо влаковете са предпочитан транспорт пред изграждането на дълги шосета за моторните коли? — атакува учителят.

Имоджин вдигна брадичка.

— Далеч по-лесни са за контрол. Движението става привилегия на онези, които могат да си позволят билетите. В резултат на това мнозинството муири рядко пътуват на повече от петдесет километра от родното си място. Което предотвратява смутове.

Монтагю наведе плешивата си, лъщяща глава.

— Отлично, лейди Имоджин. Изключително ми е приятно да видя, че някой все пак полага усилия. Другите могат да се поучат от вашия пример.

Хейзъл го прониза със стоманени очи. Имоджин заучаваше тези муирски бръщолевици вече три години, докато момичетата Фереджин едва бяха тръгнали на училище в Роуан. До миналия септември Хейзъл се обучаваше само с Раша, прекарала целия си живот в обкръжението на мистици и вещици. Ваята не знаеше кой знае колко повече от самата нея за Муирландия и за съоръженията на Работилницата. Освен това учителят беше от рода Монтагю, чийто дом бе под покровителството на Хайд. Беше нечестно да показва пристрастия към Имоджин. Какво от това, че знаеше отговора?

Точно над тях камбаните на „Старият Том“ удариха пет часа. Един петнист хомункул — човекоподобно създание с крила като на прилеп — се спусна от перваза на прозореца и кацна на рамото на учителя, докато той изписваше домашното им на дъската с безупречен краснопис. Поредната причина да не й е симпатичен, рече си Хейзъл. Хората със съвършен почерк нямат чувство за хумор. Почеркът на Вайълет беше идеален. А почеркът на Хейзъл — почти нечетлив.

— Така ни злепоставяш — измърмори Изабел, докато се изнизваха към вратата след съучениците си.

Вайълет вече беше излязла — бе подминала лейди Раша и Зига на път за Омани Крюгер, друг член на Червената рота, който я очакваше в коридора. Като приемница Вайълет си имаше собствен телохранител.

Хейзъл намести тежкия учебник под мишница.

— Какво ме интересуват влаковете? Никога не съм се качвала на влак. И надали някога ще го сторя.

— Не става дума за влаковете — рече й Изабел. — Мисля, че ти е пределно ясно.

Тя понечи да отговори, но двете стигнаха до лейди Раша и Зига. Ваята им подаде палтата и шаловете от близката закачалка и кимна отсечено на учителя, който мина покрай тях на път за часа си със студентите. Беше всеизвестен факт, че Монтагю гледа на времето, прекарано с „дворцовите лигли“, като на отклонение от същинските си задачи. Ала нямаше избор. Традицията повеляваше младите благородници да се обучават при най-изтъкнатите преподаватели в Роуан. Налагаше се да се усмихне широко и да понесе изпитанието. Уви, същото важеше и за Хейзъл.

Това беше последният час за следобеда, така че Хейзъл, Изабел, лейди Раша и Зига поеха по украсения с портрети коридор към стълбището, където по-големите роуански възпитаници си бъбреха на малки групички. Одеждите им издаваха, че са в петата и шестата година. Повечето произлизаха от домовете на по-нисшите благородници; имаше дори мехруни, родени в муирски семейства в крайните провинции. Всички бяха изключително умни.

Само най-добрите ученици получаваха покана да учат в Роуан. Останалите отиваха в другите училища по магия, пръснати из империята. Автоматичният прием за децата от Висшеродните домове бе повод за недоволство сред онези, които трябваше да се борят за местата си. Това личеше ясно по каменните лица около тях. Въпреки това на Хейзъл не й се тръгваше оттук. Раша не би я порицала пред други хора, а усещаше, че я чака същинска буря.

Която връхлетя, щом стигнаха подножието на „Старият Том“.

— … никога не съм се чувствала толкова неудобно — кипна ваята, докато четирите крачеха към увенчаната с бляскав бял връх Тур ан Гриан. — Човек ще реши, че по цял ден играеш с куклите. Няма ли да кажеш нещо?

— Не — отвърна Хейзъл.

Не беше в настроение за конско. В двора духаше леден вятър, който дърпаше гневно косата й. Тя сложи качулката си и се зае да планира вечерта си. Дали Раша няма да се умилостиви, ако научи спектъра на Анатовски сама? После може да поръча да й донесат какао и да прочете някой разказ, докато снежинките се топят по прозореца. Ако вуйчо Базил не отсъстваше, щеше да заеме някоя от неговите книги. Лорд Фереджин колекционираше текстове отпреди Катаклизма и харчеше мило и драго, за да плати за възстановяването им с помощта на магия. Хейзъл хвърли изпълнен с копнеж поглед към „Маги“ — разлатата сива постройка, в която се намираше кабинетът му. За нейна изненада прозорецът му светеше.

— Вуйчо Базил е в кабинета! — викна тя и се стрелна покрай няколко професори, заговорили се под една от лампите с вещерски плам.

— Чакай! — измуча Изабел. — Имаме час по мистика.

— Е, и? — сестра й продължи бързо към сградата.

— Зига е сама!

— Иди с Вайълет — рече Хейзъл и посочи третата от тризначките, която беше по-напред и разговаряше с близначките Кастил.

Всеки понеделник Изабел и Вайълет изучаваха мистиката с наставниците си на върха на Тур ан Гриан. Двете щяха да са в различни стаи, които обаче бяха една до друга. Какво пречи един агент от Червената рота да поеме и двете няколко часа?

Изабел настигна Вайълет, а лейди Раша и Зига последваха Хейзъл в „Маги“. Минаха по дългия коридор и завариха пред кабинета на вуйчо й двама импирски гвардейци.

— Идвам при лорд Фереджин — обяви Хейзъл.

Единият пазач поклати глава.

— Съжалявам, Ваше Височество, лордът не желае да бъде обезпокояван…

Бодрият глас на вуйчо й изпука по говорителя.

— Племенницата ми ли е? Пуснете я да влезе. Принцесите не се нуждаят от запазен час.

Гвардеецът отвори вратата на Хейзъл с поклон, но явно не желаеше да пусне и Зига. Мракорката го подмина равнодушно.

— Следвам я навсякъде.

Хейзъл обожаваше да идва в кабинета на вуйчо си. Беше пищно обзаведен по мъжки — с тъмно дърво, стари картини и удивителни предмети, наредени в шкафове със стъклени врати. Като служител на Роуанската банка вуйчо й пътуваше по всички краища на империята и непрекъснато носеше нови вълнуващи находки: гравирани кости от вещерските костници, парче омагьосано въже или пък статуетка табу от лирландците. В момента обаче той не се възхищаваше на поредната си придобивка, ами изучаваше някакви счетоводни книги с двама младши служители. Махна със здравата си ръка на Хейзъл да се приближи. Тя го целуна леко по бузата, както обикновено, и се поинтересува как се чувства.

— Физически, емоционално или душевно? — подсмихна се той. — Ръката ми е по-добре, благодаря. И ми се ще да мисля, че нелепият ми вид се оправя с всеки изминал ден.

Хейзъл го огледа. Очите му вече не бяха кървясали, а носът му бе възвърнал обичайната си форма. Ала въпреки опитите му да звучи весело, лицето му издаваше колко дълбоко са го разтърсили последните събития.

— Според мен изглеждаш чудесно — рече тя.

Вуйчо й въздъхна.

— Хич не умееш да лъжеш.

Той кимна на спътничките й.

— Радвам се да ви видя отново, лейди Раша. Агент Фен, мисля, че не сме се срещали, но съм добре запознат с репутацията ви.

Зига се поклони.

— Защо не си на работа в банката? — попита Хейзъл.

Той посочи със здравата си ръка купчината счетоводни книги.

— В града не мога да свърша нищо. Журналистите не ми дават мира, крещят въпросите си от улицата. „Има ли арестувани? Лирландските печати в безопасност ли са?“… — една веничка на слепоочието му се изду. — Един дори има наглостта да попита дали причината не е била в непотизма[1]. Надут долен глупак.

Хейзъл погледна листа, изписан с неразбираеми имена и числа.

— Изглежда доста сложно.

Лорд Фереджин се засмя.

— Де да беше просто като този лист. Това не са сметки, скъпа ми племеннице. Това е списъкът за „Импирските залози“.

„Безумното конно състезание“, рече си Хейзъл. Надяваше се вуйчо й да не е забелязал как завъртя очи.

— Ще бъде великолепно, особено ако никой не надмине Адски огин и Мистрал.

Хейзъл не знаеше друго за състезанията, освен че са прехвалени и незаслужено известни. Чак такива вълнения за нещо, което трае само няколко минути… Този път вуйчо й долови отегчението й.

— Май не си тук, за да обсъждаме чистокръвните жребци?

— Не — отвърна Хейзъл. — Исках да те видя. И евентуално да взема някоя книга назаем…

— Аха! — възкликна лорд Фереджин. — Истината излиза наяве. Къде е „Малката русалка“?

— На нощното ми шкафче — рече Хейзъл невинно. — Ще я върна по-нататък.

Вуйчо й се смръщи и се обърна към служителите си.

— Оставете обирджиите на трезора. Моята племенница е най-хитрият крадец в империята. Бавно, но неотменно премества колекцията ми в своята библиотека. Ето и доказателството.

Той посочи горния рафт на един от шкафовете със стъклени врати, където между ценните книги зееха няколко празни места.

— Колекцията ви е в безопасност, лорд Фереджин — обади се лейди Раша. — Нейно Височество няма да заема повече книги, преди да оправи оценките си.

Лорд Фереджин вдигна вежда към племенницата си.

— По кой предмет?

Хейзъл се нацупи.

— При господин Монтагю. Отвратително е.

Вуйчо Базил кимна с разбиране.

— И аз съм учил при него. Доста е проклет. И не прощава лесно.

— Именно! — въодушеви се Хейзъл.

Тя изгледа лейди Раша с триумф. Проблемът не беше в нея — Монтагю бе звярът!

Ваята скръсти ръце.

— Повтори определението си за Трансконтиненталната линия.

Хейзъл се подчини с охота. Вуйчо Базил ценеше хубавите шеги. Ала бе разочарована, когато не намери и следа от веселост в изражението му.

— Лейди Раша има право — рече той строго. — Край с книгите, докато започнеш да се представяш по-добре. Трансконтиненталната линия е от огромно значение, особено при положение че лирландците заплашват да отхвърлят споразумението ни. Ако пътуването по море се окаже опасно, влаковете ще добият нечувана досега важност. Ти си умно момиче, Хейзъл. Несъмнено прозираш това.

— Явно не го прозира — подметна лейди Раша сухо.

Хейзъл се разкая, че е дошла. Наставницата й щеше да се възползва от удобния случай да даде глас на недоволството си.

— Познанията на Нейно Височество по всичко друго освен мистиката и приказките са незадоволителни — продължи ваята. — Като осемгодишна Изабел знаеше повече по практическите въпроси, отколкото знае Хейзъл на дванайсет.

— Чак пък толкова — рече лорд Фереджин. — Вероятно преувеличавате.

— Съвсем не. Нейно Височество не може да назове дори големите провинции в западната част на империята. За онези на изток от Зенувия няма смисъл и да питате.

— За какво са ми тези неща? — възпламени се Хейзъл. — Императрица ще бъде Вайълет. Изабел пък ще стане дипломат или ще заеме друга важна длъжност.

— А каква мислиш да станеш ти? — попита лейди Раша тихо.

Хейзъл огледа отрупания с украшения и скъпоценности кабинет.

— Банкер.

Вуйчо й въздъхна.

— Знам, че се шегуваш, но дори банкерите трябва да знаят нещичко по география, Хейзъл. Поне…

Той замълча, на вратата се почука. Прага прекрачи паж с верижка, на която висеше герба на рода Фереджин, обгърнат от извитото тяло на дракон. Младият мъж застана мирно.

— Божествената императрица желае да й правите компания на вечеря.

Тържественото съобщение накара лорд Фереджин да изстене.

— Тя ми е майка, за бога. Ясно е, че ще вечерям с нея.

Пажът се поклони.

— Поканата се отнася за Нейно Височество.

Хейзъл се опули.

— За тен?

— Приемате ли поканата на Нейно Сиятелство?

— Аз… разбира се — рече Хейзъл.

Можеше ли да отговори друго? Не можеш да отклониш покана от императрицата. Не че Хейзъл имаше особен опит с поканите на баба й; такова нещо й се случваше за първи път. Денят ставаше все по-катастрофален.

Вуйчо Базил бе не по-малко изненадан.

— За какво пък й е тя? — удиви се той.

— Императрицата не споделя с прислугата, милорд.

Вуйчо Базил вдигна вежди.

— Сестрите й също ли са поканени?

— Наредено ми беше да заведа само Нейно Височество.

Краката на Хейзъл омекнаха. Паячката иска да говори с нея насаме? Мисълта, че трябва да се изложи на черните немигащи очи, бе ужасяваща. Тя стисна устни.

— Е… — рече й вуйчо Базил, — май е по-добре да тръгваш. Благодаря, че се отби. Когато оправиш оценките си, може да отмъкнеш още някоя книга.

За изненада на Хейзъл Зига Фен проговори.

— Къде е охраната ви, милорд?

Лорд Фереджин я изгледа с недоумение.

— Пред вратата.

— Не тези момченца — продължи агентката невъзмутимо. — Истинската ви охрана. Несъмнено лорд Фереджин разполага с подобаваща охрана след случката в трезора. В противен случай бих се притеснила.

Очите на вуйчо Базил просветнаха закачливо.

— В добри ръце си, Хейзъл. Да успокоим агент Фен, какво ще кажеш, Харкюн?

Сенките в ъгъла на кабинета се размърдаха и се материализираха в изключително висок мъж с вид на мъртвец и с древни огамски руни, изсечени в черната му кожа. Макар че не личеше да има оръжия, Хейзъл едва се сдържа да не се отдръпне стреснато. Вместо да проговори, мъжът изпъна дясната си ръка напред. На нея също имаше татуировка на Червената рота.

— Доволна ли сте? — попита лорд Фереджин.

Зига кимна отсечено.

— Да, милорд. Лека нощ.

Агентката сложи ръка на рамото на Хейзъл и я преведе през прага. Не я пусна, преди да стигнат подножието на стълбището в „Маги“.

— Какво стана горе? — попита принцесата.

Зига вдигна очи към спуснатите завеси на кабинета.

— Не ми хареса, че остана скрит. Харкюн можеше да застраши безопасността ви.

— Защо? — не разбра Хейзъл. — И двамата сте от Червената рота.

Зига поклати глава.

— Ако е зачислен към лорд Фереджин, Харкюн не би се интересувал от друго. Без колебание би обезвредил всеки, когото сметне за заплаха. Дори вас. Предпочитам да зная, когато такъв тип е наоколо.

Хейзъл потръпна, но се окопити.

— Излъчваше смърт.

Мракорката проследи с очи преминаващите покрай тях ученици.

— Не се учудвам. Чувала съм, че Харкюн обича гробищата.

— Измислици! — изпуфтя лейди Раша. — Некромантията е незаконна.

Имаше право. В часовете им ваята дори не загатваше за въпросите, свързани с некромантията, но Хейзъл знаеше, че целта на тази магия е властта над смъртта. Според слуховете овладяването й изискваше най-разнообразни злокобни заклинания и експерименти.

Зига не приемаше нещата толкова буквално.

— Трудно е да гониш некроманти, ако не познаваш практиките им. Всички в Червената рота имаме представа за тях. Някои — повече от други.

Пажът ги очакваше на почтително разстояние на отъпканата пътека. Последваха го през древните порти, които деляха Роуан от земите на двореца. Точно пред тях на фона на безоблачното вечерно небе се издигаше обсипана с кули сграда от червеникав камък. Безбройните прозорци светеха, включително прозорците на по-скоро невзрачната кула край един от вътрешните дворове. Хейзъл се вгледа в нея, ужасена.

Пажът ги въведе в едно от крилата, запазени за Фереджините, което бе забранено за посетители. Поеха по мраморните стъпала, все по-нагоре и по-нагоре, покрай скулптури и портрети, огледални басейни и шадравани. Стъпките им не можеха да заглушат ударите на сърцето на Хейзъл.

Какво ли иска баба й от нея? Едва ли е свързано с учителя. Императрицата не се занимаваше с такива дреболии. Ще е нещо по-сериозно, нещо, свързано с рода. Замисли се, че Паячката дори не бе я споменала в оповестяването на наследницата си. Дали не е решила да я изпрати някъде? Или да я лиши от наследство? Хейзъл не се чувстваше част от семейството, а и не изглеждаше така. Само Изабел и вуйчо Базил се държаха мило с нея; останалите й роднини — дори далечните й братовчеди — като че я търпяха по принуда. Дали не е станала ненужна, след уреждането на въпроса с наследничките на трона?

Докато стигнат до кулата на Паячката, Хейзъл бе успяла да си внуши, че ще я натоварят на кораб и ще я откарат на обрасъл с джунгла остров, гъмжащ от човекоядци. В книгите на вуйчо Базил всички, обрасли с джунгла острови, гъмжаха от човекоядни. Тя често се чудеше как изобщо заспиват. Нима можеш да склопиш очи при мисълта, че съседът ти иска да те изяде?

Пажът спря пред двукрила златна врата. От двете й страни стоеше по един ламасу — гигантски крилат бик с брадата човешка глава. Тези тук бяха толкова древни, че кожата им бе се вкоравила. На пръв поглед приличаха повече на статуи от оникс, отколкото на живи същества. Създанията обаче се размърдаха. Едното наведе леко глава, за да ги прецени. Хейзъл долови гъделичкане в стомаха си, сякаш лъскавите му очи я пронизваха. Печатът на Фереджин засия и пажът разтвори крилата на вратата.

Хейзъл, Зига и лейди Раша го последваха покрай дванайсетте стражи и влязоха в огромен атриум. Повяваше влажен ветрец, напоен с аромата на растенията и цветята, които растяха от двете страни. Птички чуруликаха и крякаха от високите си кацалки, като от време на време се спускаха в цветна феерия от пера. Атриумът далеч надхвърляше размерите на кулата отвън. Сетивата на Хейзъл й подсказаха, че това не е илюзия или архитектурен трик. Тежкият въздух тегнеше от Старата магия.

Вярна на прякора си, Паячката чакаше в средата на помещението. Хейзъл бе свикнала да вижда баба си с корона и с кралски атрибути. В личните си покои обаче тя носеше семпла червена рокля; седеше на маса за двама. При приближаването им вдигна очи; погледът й режеше като бръснач. Поклониха се, а тя посочи мястото срещу себе си с ноктест, кокалест пръст.

Хейзъл се настани вдървено на стола, като внимаваше за стойката си. Без да отделя очи от нея, Паячката отпрати останалите със снизходително махване. Раша и Зига тръгнаха след пажа по обрамчена от рододендрони пътека.

Двете прекараха няколко минути в мълчание, докато прислугата носеше вода, вино и малки чинийки със зеленчуци, ядки и плодове. Хейзъл потисна порива да зачопли нещо. Изгаряше от желание да наруши мълчанието, но според етикета трябваше да изчака домакинята да започне. Щом Паячката най-сетне проговори, гласът й напомняше дрезгаво грачене.

— Наистина ли се страхуваш толкова от мен?

Хейзъл се взря в раздалечените фереджински очи, будни и непроницаеми.

— Мисля, че да.

Императрицата кимна.

— Не обичам деца — отбеляза тя. — Измина цял век, откакто бях дете. Вече не мога да ги разбера. Време е обаче да разбера теб.

Хейзъл заби поглед в чинията.

— Няма кой знае какво за разбиране.

— До мен достигна обратното.

— Не знам какво са ви казали, Ваше Сиятелство.

— Така ли?

Хейзъл потръпна леко.

— С учението ли е свързано?

Нямаше друго обяснение защо го изрече, освен че се чувстваше изключително неловко, седнала пред тази жена, опитвайки да разгадае какво иска да чуе тя. Мълчанието и авторитетът бяха могъщи съюзници.

— Поразителното си представяне при учителите Монтагю, Плат и Стровски ли имаш предвид?

Боже, колко страховита е тази жена.

— Да.

— То е от значение, но не първостепенно — натърти императрицата. — Говоря за магичните ти умения. Имам основанията да смятам, че са значителни.

— Лейди Раша ме ласкае.

Пауза.

— Без превземки пред мен. Искам да ми покажеш.

Хейзъл избърса потните си длани в дрехите си.

— Какво искате да направя?

Императрицата посочи растителността около тях — същинска джунгла.

— Неотдавна посадиха хибискус в атриума. Намери го и го накарай да израсте.

Хейзъл стана от масата. Детска игра.

Императрицата разтърси оредялата си коса.

— Без да ставаш.

Раменете на Хейзъл увиснаха. Върна се на стола и огледа пищната зеленина наоколо — растението нямаше да е лесно забележимо. Отпи от водата, затвори очи и пусна съзнанието си в помещението. Вместо да се старае да фокусира поглед върху нещо определено, отпусна очните си мускули и остави възприетото от очите й да се влее обратно в съзнанието й. Изображенията омекнаха и се размиха, загубиха очертанията и формата си. Не се опитваше да овладее това вътрешно усещане, а го остави да се носи като балон. За изпълнението на задачата се изискваше инстинкт, не интелект.

Хибискусът се намираше на петнайсет метра над тях, засаден в керамична саксия на един балкон. Съзнанието й потъна в саксията, за да открие заровеното в плодородната черна почва семенце. Започна да му говори нежно, шепнеше думи за пробуждане и растеж. Някъде отдалеч долови гласа на баба си.

— Точно така, детето ми. Сега го донеси.

Хейзъл понесе хибискуса толкова уверено, сякаш го държеше в ръце. Беше с гръб към балкона, но окото на съзнанието й виждаше носещата се във въздуха саксия; растението в нея изви снага през пръстта и разцъфна с ярък розов цвят. Щом саксията стъпи здраво на масата, тя отвори очи. Около цветовете се хранеше колибри, размахало криле в блестяща вихрушка.

— Отлично — кимна Паячката. — Сега го изгори.

Хейзъл примигна. Защо да изгаря нещо толкова красиво? Появи се и второ колибри и двете птичета взеха да се стрелкат едно около друго в танцово съревнование за правото да се нахранят. Тя поклати глава.

— Не.

— Изгори го.

Хейзъл изду гърди дръзко.

— Няма. Щом толкова държите да го видите в пламъци, запалете го вие.

В студените очи на Паячката проблесна веселост.

— Не мога.

— Разбира се, че можете. Вие сте Божествената императрица.

— Аз съм много неща… — рече Паячката замислено. — Езиковед, стратег, боец. Но не съм магьосница. Предшественицата ми също не беше.

Думите й изненадаха Хейзъл.

— Не разбирам. Когато сплашихте лирландеца… Казахте, че знаете същинното му име.

Императрицата поклати глава.

— Не. Просто имам шпиони. От месеци знаехме, че лорд Краавх ще бъде посочен за посланик, както и че има възражения относно споразумението. Шпионите ми се съгласиха да споделят някои подробности за същинното име на демона, но не и за самия него. Което беше достатъчно, за да постигна желаното внушение.

Рискованият ход на баба й смая Хейзъл.

— Ами ако шпионите ви бяха сгрешили? Ако ви бяха излъгали?

Императрицата сви рамене.

— Във властта е нужно да поемаш пресметнат риск.

— Е, свършило е работа.

— Засега — продължи Паячката. — Само дето положението ни е нестабилно и враговете ни го осъзнават. Магията е непредсказуема, Старата магия — още повече. С вековете тя отслабна в кръвта ни. Уменията на семейството ни вече не превъзхождат способностите на съперниците ни. В това отношение дори някои Нисшеродни домове са ни равнопоставени. В миналото Фереджините са владеели света благодарение на магията си. Днес трябва да разчитаме на пропагандата и на институциите, над които имаме власт. Но дори те са под заплаха.

— Лирландските печати… — прошепна Хейзъл.

Паячката кимна и сипа малко вода във виното си.

— Печатите ни осигуряват господство над моретата. Контролираме тях и Другоземските порти. Родът ни все още държи банката, както и останалото от мистиката ни; всичко обаче е под обсада. Светът трябва да се увери, че огънят на Фереджините не е угаснал. Родът ни се нуждае от оръжие.

Намерението й беше прозрачно.

— Не искам да се превърна в оръжие — заяви Хейзъл.

— Нали си мечтаеш да изучаваш магия?

Тя вдигна брадичка.

— Да. Само че искам да създавам, не да унищожавам. Ако за властта е необходимо да унищожаваш, може би е време родът ни да се откаже от нея.

Паячката стисна плътно тънките си устни. Очите й грейнаха с ледена злост.

— Завиждам на невежеството ти — пророни тя. — Нямаш никаква представа какви сили са потушавали предшествениците ти векове наред. Скоро обаче ще прозреш. Бремето, което носи родът ни, далеч надхвърля привилегиите.

— Бремето да принадлежиш към рода Фереджин, ми е добре познато — рече Хейзъл.

На лицето на баба й изгря злокобна усмивка.

— Наистина ли? Да го обсъдим пак след Среднолетното пътуване, щом се прибереш от първото си поклонение. Може и да промениш мнението си, след като се изправиш пред дракон и надникнеш през Другоземската порта. Паметта на хората е краткотрайна, мила моя. Те са забравили защо са умолявали Мина Първа да стане Божествена императрица преди всички тези години. Врещят, че искат технологии, но забравят, че технологиите щяха да ги унищожат, ако Астарот и Катаклизмът му не бяха им отнели опасните играчки. Това е привилегия за масите. Бремето на Фереджин е да помним.

Думите накараха Хейзъл да се смръзне до кости. Вече не можеше да устои на безмилостния поглед, но все пак упорито остана на мястото си.

— Може би. Аз обаче отказвам да се превърна в оръжието на рода ни.

— Ще направиш каквото се налага — заяви Паячката просто. — Способностите ти ще засеят семето на съмнението сред онези, които кроят заговори да ни отхвърлят. Щом Висшеродните домове видят, че все още сме страховити, ще склонят глави. Щом народът стане свидетел на новите чудеса, сътворени от Фереджините, бунтовете ще секнат. От теб зависи много, детето ми. Защо иначе бих те изключила от наследството?

Хейзъл вдигна очи.

— Мислех, че сте ме забравили.

Паячката отпи от виното си.

— Аз не забравям нищо. Сестрите ти отговарят на общоприетата представа — как трябва да изглежда и да се държи една представителка на Фереджините. Ти — не. Докато вниманието на съперниците ни е съсредоточено върху тях двете… докато те изпълняват кралските си задължения, ти ще имаш свободата да развиеш способностите си. Имам велики планове за теб, но трябва да те калим в по-горещи огньове. Ваята едва не те е съсипала с мекушавостта си. Държи се по-скоро като дойка, отколкото като истинска наставница.

— Лейди Раша е най-добрата наставница в Импириум — възпротиви се Хейзъл.

Беше повишила глас — нямаше никому да позволи — дори на императрицата — да говори лошо за Раша.

Вместо отговор Паячката я огледа мълчаливо. После дрънна с едно малко звънче и нареди на един прислужник да доведе лейди Раша и Зига Фен. Щом двете се появиха, Божествената императрица се обърна към мракорката.

— Вие отговаряте за това момиче — тя посочи лениво Хейзъл. — Ще назначим друг от Червената рота за Изабел. Няма да разкривате нищичко от заниманията на внучката ми на никого. Ясна ли съм?

Зига се поклони.

Императрицата се обърна към Раша.

— Смятате ли, че Старата магия още се среща сред нас?

Ваята я изгледа, смаяна.

— Винаги се е намирал по някой смъртен, който да притежава искрица по-силна, по-първична магия от магията на останалите мехруни. Но такива случаи са твърде редки дори и сред вашите предци. Не знам дали в днешно време изобщо има.

— Лъжете — рече Паячката. — Смятате, че внучката ми я носи. Иначе защо бихте разпитвали прометейските учени как да установите наличието й?

Лицето на Раша посърна. Тя хвърли на Хейзъл необясним извинителен поглед, сякаш знаеше накъде отиват нещата и съжаляваше за това, а после призна:

— Нищо не е потвърдено, но знаците са налице. Способностите на принцесата надминават уменията на квалифицирани мистици в няколко области. С времето…

— Трябва да се квалифицира като Трети разред до рождения си ден — прекъсна я императрицата.

Лейди Раша отвори уста, после я затвори. Хейзъл не помнеше да я е виждала толкова притеснена.

— Ваше Сиятелство — произнесе ваята предпазливо, — надарените личности се нуждаят от години, за да постигнат дори Първи разред. Обемът знания, нюансите…

Паячката я прекъсна отново:

— Извиненията не ме интересуват. Внучката ми ще изпълни всички изисквания за Трети разред до тринайсетия си рожден ден. Не го ли направи, ще ви оковем на позорен стълб, а после ще ви изпратим в изгнание в Мракория.

Ваята се поклони, а Хейзъл се вледени. Тя изгледа баба си втрещено; ненавиждаше я с цялото си същество. Тази жена беше зловеща. В мига, в който издаде обичта си към Раша, Паячката бе съзряла слабост, която можеше да използва. Ултиматумът не беше поставен гневно или злобно, а хладнокръвно, а това бе далеч по-обезпокоително. Паячката не сипеше заплахи напразно.

— И още нещо — добави тя и се вторачи сурово в Хейзъл. — Тази задача не те извинява от останалите ти уроци. Ще вземеш всички изпити — достойно. В противен случай ще преосмисля снизходителността си към наставницата ти. Ясна ли съм?

Хейзъл не искаше дори да се замисли над смисъла на думите й. Затова просто кимна.

Императрицата отново се зае с вечерята си.

— Отлично. Лейди Раша, ще получите достъп до всичко, от което се нуждае внучка ми по ваша преценка. Ще очаквам всяка седмица да докладвате как напредва.

Ваята се поклони.

— Както пожелаете. Но съм длъжна да изразя опасенията си. Очакванията ви ще поставят внучката ви под огромно, ако не и непоносимо напрежение. Старата магия е могъща, Ваше Сиятелство, и трябва да се възпитава внимателно. Историята познава страховити случаи. Нейно Височество е едва на дванайсет. И е последната от рода Фереджин.

Тези думи накараха императрицата да избухне в смях.

— Не последната, глупачко! А първата — от цяло хилядолетие!

[1] Непотизъм — покровителствено раздаване на висши постове, привилегии и земи на близки роднини. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 5

ГОЛЯМАТА ЛЪЖА

Добрите хора леят сълзи в името на справедливостта.

По-добрите леят кръвта си.

Пабло Антола, еретик,

екзекутиран през 898 г. сл.К.

Шест дни, след като се качиха на Трансконтиненталния влак, Хоб най-сетне съзря Импирия. В рамката на прозореца на спалното му купе градът напомняше картина, мержелеещ се в далечината пейзаж от кубета и кули, очертали се на утринното небе. Дори и от това разстояние размерите на столицата бяха внушителни. В сравнение с нея Цей-Атюл приличаше на рибарско селище.

Хоб се облече набързо, уми лице и сложи сивия костюм, ушит от влаковия шивач. Когато работодателят му излезе от своето купе, го завари в безупречен вид. Господин Бърк се прозя, прибра изтъркан бронзов медальон под халата си и избра един от вестниците, подредени грижливо на масата.

— Нямаш търпение да слезеш, както виждам.

— Да, сър.

Мъжът хвърли поглед през прозореца.

— Скоро ще дойдат на проверка. Готов ли си?

Хоб кимна, докато сипваше кафето.

— Чудесно — кимна господин Бърк. — Дай да видя документите ти.

Четири дни по-рано във вагона им дойде млада жена, която направи снимки на Хоб. На следващата вечер се върна с лична карта, пътническа виза и разрешително за работа. Хоб връчи въодушевено документите на господин Бърк, но той поклати глава.

— Не забравяй: да показваш документите си, е отегчително. Досадна подробност.

Хоб опита отново.

— По-добре — рече господин Бърк. — Инспекторите са дребнави души. Дай им да го разберат, но не прекалявай, или ще станат взискателни. Как се казваш?

Хоб отговори. Беше запомнил всички подробности, дори серийните номера. Документите бяха фалшиви, разбира се, но информацията беше вярна, доколкото можеше. Целта не беше Хоб да се сдобие с нова самоличност, а да обоснове присъствието си във влака. Властите бяха нащрек след последното въстание; всички посетители на столицата биваха проверявани, а муирите се нуждаеха от специално разрешително, за да живеят и работят тук. Господин Бърк засипа Хоб с въпроси относно родната му провинция и взаимоотношенията им. Хоб отговори на всичко, преплитайки истина и лъжа. Господин Бърк остана доволен и се оттегли в купето си да се облече.

Четирийсет минути по-късно влакът спря на пропускателно-охранителен пункт. Влязоха двама инспектори. Високият нареди на господин Бърк да иде в дъното на купето. Другият го последва, след като записа нещо в папката си. Хоб остана на място и представи документите си. Инспекторът ги вдигна към полилея, сякаш търсеше воден знак или някаква нередност в хартията.

— Виждам, че сте от Северозапада. От колко време работите за господин Бърк?

— От осем месеца.

— С какво се занимава той?

— Собственик е на „Импирски внос“ на Южната пазарна улица. Близо до Площада на палачите.

Инспекторът огледа луксозното купе.

— Явно търговията му върви.

— Да, сър.

— Какво правихте в Цей-Атюл?

— Господин Бърк обмисля дали да отвори клон на северозапад.

— А вашата роля е?

— Изпълнявам разни задачи, отговарям за сметките… За каквото се наложи.

Внезапно инспекторът го сграбчи за китката, изви ръката му и се вторачи в грубата, покрита с мазоли кожа.

— Груби длани за момче за поръчки.

Хоб потисна пристъпа на паника и понесе настоятелния поглед на инспектора.

— От дърводелството е. То ми е хоби.

Лицето на инспектора бе непроницаемо. След миг той го пусна, върна му документите и избоботи:

— Звучи логично. Само че ги кисни в солен разтвор, синко, следващият проверяващ може да реши, че лъжеш.

— Да, сър.

Инспекторът подсвирна на колегата си.

— Готови сме.

Двамата си тръгнаха. Хоб разказа на господин Бърк за разпита и той избухна в смях.

— Дърводелство, а? Съобразителен си. Ще се погрижим за ръцете ти.

Уплахата още държеше Хоб.

— Защо ме пусна?

Господин Бърк надникна през прозореца. Отвън проверяващите ровеха по куфарите.

— Не бъди сигурен, че те е пуснал. По-хитрите си просят рушвет, а после те наблюдават. Ще вземем мерки.

Двайсет минути по-късно двамата слязоха на гара „Кръстопътна“. Докато носачът се занимаваше с багажа им, Хоб вдигна очи към слънцето — мъгляв бял диск над покрива от зелено стъкло. Стотици птици се виеха в пъстроцветен полет, а крясъците им се смесваха с глъчката от неспирните високоговорители и със съскането на парните двигатели.

Хоб закрачи след господин Бърк, а носачът ги последва с чантите им. Момчето се опита да наподоби излъчването на забързаните, но отегчени минувачи, а всъщност се тресеше от вълнение. Намираше се в Импирия, в самото сърце на империята! Хората наоколо бяха важни особи — ковяха закони, тъчаха магия и поддържаха световния ред. Здрач бе тъмно и скучно, нищожен аванпост, задушен под снега и боровите иглички. Тук всичко бе окъпано в светлина, взрив от цветове и звуци, неудържим водовъртеж от хора и пари.

Пари… Парите бяха навсякъде. Дори муирите прислужници носеха костюми по поръчка или обшити с хермелин и самур одежди. Те подтичваха след копринените роби на мистиците или бързаха пред тях, за да поръчат паланкин или карета от наредените пред бляскавата мозайка от стъкло.

След няколко минути Хоб вече седеше отзад в една карета, която трополеше по павираната улица между хора, рикши и носещи се по железни релси вагонетки. Минаха край улична лампа, която грееше с ален пламък, и той вдигна очи.

— Това вещерски пламък ли е?

— Да — кимна господин Бърк. — В столицата няма газени лампи. Управляващите държат да ни напомнят, че магията владее всичко. Лампите светят в различен цвят в отделните райони. Полезно е, в случай че се загубиш. Червеното означава, че сме в Магистратския район. Това е Роуанската банка.

Той посочи през оживения площад към сграда с медни куполи, над която се вееха три знамена. Зад нея се издигаше бяла постройка с девет, подобни на игли кули, които пронизваха бледосиньото небе.

— Великият храм — рече си Хоб.

Беше го виждал на снимка, но не подозираше колко е внушителен.

Погледът му се плъзна покрай храма, към хоризонта, където забеляза самотен облак, увиснал неподвижно над морето. Присви очи.

— Това е каквото си мисля ли?

Господин Бърк се ухили.

— Самият Свещен остров. Имаш късмет, че денят е ясен, иначе няма как да го съзреш оттук.

— И сега не го виждам съвсем добре.

— Мъглата никога не се разсейва, дори при ураган. Фереджинови ценят уединението.

Каретата продължи напред, като разпръсваше хората от пътя си и спираше само когато се разминаваше с трамваите. Правителствените сгради отстъпиха пред лъскави магазини и елегантни каменни домове с малки балкони и дворчета. Колкото по-нагоре се изкачваха, толкова по-големи ставаха къщите, докато накрая се озоваха в квартал с внушителни имения зад огради с пазачи край тях.

— Кой живее тук? — попита Хоб.

Господин Бърк надникна през прозореца.

— Благородниците от Нисшеродните домове с цяла армия камериерки, войници и доманокти.

— Доманокти?

— Нощна прислуга. Дяволчета и други подобни духове, които сключват сделки с владеещите магията.

„Дяволи“, помисли си Хоб. Толкова бе впечатлен от величието на Импирия, че за миг бе забравил какво представлява всъщност. Древният град вероятно бе пропит от тъмна магия. Очите му се спряха на добре облечено момиче на около девет-десет години, което се разхождаше в парка, придружавано от наставница или гувернантка. Дали е вещица? Обучаващ се некромант?

Каретата рязко зави. Господин Бърк погледна назад, за да провери дали някой ги следи.

— Ще научиш повече за доманоктите по време на подготовката.

Беше споменал „подготовката“, докато пътуваха. Хоб не беше особено въодушевен от идеята.

— Мога да се уча в движение — рече той.

Господин Бърк въздъхна.

— При приемането в Съдружието всички минават през обучение. Как иначе ще се научиш да бъдеш полезен? Как да разберем за какво ставаш?

— Мислех, че ще работя непосредствено с вас.

— Не и преди да бъдеш обучен подобаващо — заяви господин Бърк твърдо. — Умен си, но си и доста грубоват. Трябва да се научиш как да се държиш учтиво в обществото и как да взаимодействаш с мехруните. Госпожица Марлоу ще те научи на това.

Хоб погледна през прозореца. Бяха се озовали в по-занемарена част на столицата, в която дюкяните по тесните улички рекламираха хомункули и отровни билки, магични дрънкулки и заклинания. Съзря жена, приклекнала пред един вход. Докато минаваха, тя вдигна глава, разкривайки измършавяло, покрито със сини магични знаци лице, и впи очи в неговите. Хоб извърна поглед.

— Вероятно просто тъгувам за дома — пророни той.

— Съвсем нормално е — успокои го господин Бърк. — Осъзнавам, че всичко е ново и странно за теб, но скоро ще свикнеш. Както стана с баща ти.

Хоб се обърна.

— И той ли мина през подготовката?

Беше разпитвал за баща си няколко пъти по време на пътуването с Трансконтиненталния влак, но отговорите на господин Бърк бяха влудяващо мъгляви. Ако проявеше настойчивост, той се усмихваше тъжно и го уверяваше, че ще научи всичко, когато му дойде времето. Сега обаче като че бе склонен да си поприказват.

— Разбира се, че премина през подготовката — отговори той. — Само че беше по-голям от теб. На шестнайсет, ако не греша. Току-що бе слязъл от кораба, без образование и с толкова силен акцент, та се съмнявахме дали някога ще успее да прикрие истинския си произход — на роб беглец от Новасло. Той обаче ни опроверга. И то неведнъж.

— Значи е бил добър — рече Хоб.

Господин Бърк замълча за миг.

— Мисля, че не съм срещал по-фин човек — подхвърли замислено. — Нямам предвид почтеността, макар Улрих да имаше великолепен характер. Не, той превъзхождаше другите — беше по-жилав и по-умен. Понякога се шегувах, че е резултат от някакъв експеримент в Работилницата. Най-добрият агент, когото съм взимал. Очакванията към теб са сериозни, момко.

„Ще ги оправдая“, помисли си Хоб в пристъп на гордост.

Най-сетне каретата спря край тясна тухлена постройка, свряна между два крайбрежни склада. Докато господин Бърк плащаше на кочияша, Хоб слезе и вдиша мразовития въздух с мирис на сол, риба и дим от въглища. Появиха се неколцина докери, за да вземат багажа им.

Хоб последва мъжете в тухлената сграда. Вътре момиче около двайсетте подреждаше документи. Кожата й бе по-тъмна от неговата.

— Добре дошли — рече тя на господин Бърк.

Хоб не беше чувал толкова омайващ акцент. Дали е от тропиците? Тя му се усмихна и посегна да вземе якето му.

— Казвам се Су-Су. А ти?

Той отчаяно опита да прозвучи по-зряло.

— Аз съм Хоб.

Тя преметна якето му през ръка.

— Ако имаш нужда от нещо, само кажи, става ли? Помня първите си дни тук.

Тя се засмя, а главата на Хоб олекна. Момичетата в Здрач нямаха нищо общо с нея — нито на вид, нито по начина, по който говореха. Изведнъж Брий Раули му се стори проста като остъргана ряпа. Су-Су подаде няколко папки на господин Бърк и ги отведе до вратата зад писалището й.

— Госпожица Марлоу ви очаква.

На Хоб хич не му се понрави, че трябва да се раздели с нея, но все пак последва работодателя си по стъпалата, които водеха към коридор с кабинети с изглед към долното помещение на склада. Долу десетки работници разтоварваха щайги с надпис: „Импирски внос“.

Госпожица Марлоу ги очакваше в спретнат кабинет с камина, в която припукваше огън. Беше дребничка жена с изправен гръб и сдържано поведение, със сребриста коса, прибрана в стегнат кок. Тя ги поздрави делово и им посочи два тапицирани стола под картина с рибари. Хоб я наблюдаваше мълчаливо как приготвя три чаши чай с уверени, прецизни движения.

— Госпожице Марлоу — поде господин Бърк, — позволете да ви представя господин Хобсън Смит.

Тя сложи подноса с чай пред тях и подаде на Хоб крехката си ръка, след което го огледа като колекционер. После заговори, сякаш той не присъстваше в кабинета:

— Значи това е синът на Улрих. Подходящо лице. Приятно, но ненатрапчиво. Гордо, но предразполагащо. С доста дадености, но ще трябва да оправим носа. А има ли ум зад лицето?

— И още как — отвърна господин Бърк. — Класирал се е първи на Провинциалните изпити.

Тя изсумтя.

— Имате ли предвид конкретно назначение?

— Военно, бих казал. Идва му отвътре.

Госпожица Марлоу вдигна вежди и плъзна поглед по Хоб.

— Войниците са в изобилие. Ако е толкова умен, колкото казвате, предпочитам да се научи да държи четка, а не нож.

Господин Бърк изви вежда.

— Прислуга?

Тя кимна.

— Изглежда, късметът скоро ще ни се усмихне.

— Не искам да бъда слуга — изтърси Хоб.

Не беше оставил семейството си на хиляди километри, за да лъска нечии обувки.

Господин Бърк прихна.

— Това е комплимент, момче. Само най-добрите ни новобранци се обучават за слуги. Те са най-добрият ни източник на сведения. Ти способен ли си на подчинение? Съмнявам се. Баща ти беше твърдоглав.

Хоб вирна брадичка.

— Ще направя каквото поискате от мен.

Госпожица Марлоу подухна чая си.

— Е, определено не ти липсва самоувереност. Хайде да те настаним.

Тя остави чашата, натисна едно копче и Су-Су влезе.

— Отведете господин Смит до класната стая на брат Маркос. Да постъпи в синята кохорта.

Хоб хвърли прощален поглед на господин Бърк и последва Су-Су. Двамата се спуснаха няколко етажа по стълбите. През цялото време тя говореше увлекателно, разпитваше го за родината му и пътуването.

— Возил си се на Трансконтинентален влак? Завиждам ти — тя се засмя. — Аз дойдох с кораб на контрабандисти, полузарината в риба треска.

Въведе го в малък склад и застана пред тайна врата, скрита зад няколко щайги. Водеше към тесен асансьор. Су-Су отвори решетката.

— Съжалявам, че е толкова сложно. Непрекъснато ни проверяват.

Асансьорът пое надолу с мъчително тракане, което му напомни безбройните спускания в мината. Миньорите обаче се возеха в мълчание. Су-Су бе доста разговорлива.

— Едмунд явно те цени доста. По принцип не се занимава с набирането на новобранци.

— А с какво?

— С планове за бъдещето — отвърна тя. — За госпожица Марлоу съм готова на всичко. Тук съм едва от шест години, но не можеш да си представиш какъв напредък постигнахме под тяхното ръководство. Ще променим света, Хоб!

— Затова ли дойде? — попита той. — За да промениш света?

Тя го изгледа сериозно.

— Всички идваме затова.

Асансьорът спря. Су-Су отвори решетката и пред тях се разкри плетеница от каменни коридори с лъскави влажни стени и всепроникваща миризма.

— Първата канализация на Импирия — обясни момичето. — Не се използва от две хиляди години, макар че е трудно да предположиш предвид миризмата. Не се тревожи — няма да стоим дълго.

Хоб стисна нос и я последва на няколкостотин метра по извита козирка, спряха пред ниша с врата. Су-Су натисна едно копче и грейна червена светлина. Тя вдигна глава, явно за да позволи на скрития наблюдател да види лицето й. Резето на вратата изтрака — зад нея имаше друг асансьор. Той ги понесе нагоре, по-дълго, отколкото бе спускането.

— Къде сме? — поинтересува се Хоб.

— Под Квартала на пазарите — отвърна Су-Су. — Каналите ни позволяват да се придвижваме незабелязано из града.

— Откога съществува Съдружието?

— Зависи кого попиташ. Според някои корените ни започват от Вавилон.

— Какво е Вавилон?

Съжалителна усмивка.

— Скоро ще разбереш.

Асансьорът спря пред сумрачен килер, пълен с метли и парцали. Хоб я последва навън. Тръгнаха по дълъг коридор, който миришеше на вакса за под и прясна боя. Иззад затворените врати покрай тях долитаха приглушени гласове. Су-Су спря пред една, почука и надникна.

— Имаме ново попълнение.

Хоб я последва вътре. Завари смесена групичка младежи, насядали около големи дървени маси. Обърнаха се почти едновременно с изражение на неопределено любопитство, с което се посрещат новодошлите. Той плъзна очи по тях и спря поглед на набит мъж около трийсетте, застанал пред черната дъска.

— Брат Маркос, това е Хобсън Смит — обяви Су-Су. — Току-що пристигна.

Учителят се поклони — действие, което се стори забавно на Хоб. Муирите в Здрач не съблюдаваха такива официалности. Единствените хора, пред които се кланяха жителите на селото, бяха представителите на властта и го правеха само защото законът ги задължаваше. Ала дори и тогава скептицизмът оставаше в очите им. Хоб все пак кимна и продължи да оглежда помещението. От тавана на въженца висеше някакъв модел — оцветени сфери, подредени около жълто кълбо.

Су-Су се оттегли, а брат Маркос махна към свободното място на най-близката маса.

— Седнете, господин Смит. Моля, разкажете ни нещо за себе си.

Хоб си спести подробните описания; беше предпазлив. Нямаше намерение да разкрива душата си пред цяла стая непознати. Явно имаше и други от Северозапада, тъй като едно сламенорусо момче възкликна: „Най-сетне“, щом обяви, че е от Стража планина. Едно момиче попита дали е скендер, а Хоб й отвърна, че е скендер наполовина.

— А другата половина? — попита тя нетактично.

— Друго.

Брат Маркос се намеси:

— Кожата ни, косата ни, родината ни, акцентът ни — това са само украшения. Всички сме братя и сестри. Хоб, за да бъде помощта ни възможно най-смислена, сподели с нас нещо за образованието си — той продължи внимателно. — Можеш ли да четеш на импирски?

Учителят се усмихна, за да му вдъхне доверие, и размаха ръка въпросително.

— Да — отговори Хоб. — Разбирам и от математика.

Новите му съученици се опулиха насреща му — някои с любопитство, други с презрително съмнение. Брат Маркос просто се засмя.

— Явно си се постарал за Провинциалните изпити.

Хоб сви рамене. Едно от предимствата на самообучението беше, че не ти се налагаше да губиш време с наивни запознанства в класната стая. Брат Маркос отиде до един от шкафовете, извади дебел учебник, хартия и химикалки и ги нареди на масата. На черната корица на книгата пишеше: „Голямата лъжа“, а авторът беше някой си Пабло Антола.

— Интересно, че спомена точно математиката — рече брат Маркос. — Знаеш ли кой я е измислил?

— Не — отвърна Хоб.

Няколко момчета се подсмихнаха. Брат Маркос се обърна към тях:

— Тук не се подиграваме на незнанието. Някога всички сме тънели в незнание. Наш дълг е да обучаваме другите човешки същества. Господин Габриел, бихте ли просветлили господин Смит вместо да го карате да се чувства неловко?

Едно слабо чернокожо момче на около петнайсет заби очи в пода засрамено, после се изправи.

— Може и да греша, но ми се струва, че математиката е била изобретена от човек на име Исак Нютон.

Брат Маркос се усмихна.

— Правилно, господин Габриел. Моля, начертайте времева ос на дъската и отбележете епохата на Исак Нютон. Появата на господин Смит е чудесен повод за преговор преди контролното идната седмица.

Момчето застана на дъската и начерта с тебешира дълга хоризонтална линия. После сложи дебел, отчетлив знак, написа до него „Катаклизъм“ и нарисува по-малък знак на няколко сантиметра вляво. Явно епохата на Исак Нютон беше отпреди Катаклизма. Не това обаче накара Хоб да се ококори. Според времевата ос епохата след Катаклизма бе само частица от човешката история.

Брат Маркос изръкопляска.

— Отлично. А сега ви моля да се представите.

Момчето изтупа тебешира от дланите си.

— Казвам се Баду Габриел от Кастелия, град в Лебрим.

— А името на Лебрим отпреди Катаклизма е…? — подхвърли брат Маркос.

Усмивката на Баду грейна в бяло на фона на черната му до синьо кожа.

— Португалия.

— Чудесно — кимна учителят. — Бихте ли показали на господин Смит къде се намира Португалия на Изконната карта?

Баду се премести пред голяма карта, сложена на триножника до вратата. Той я завъртя, така че да е с лице към Хоб, после посочи отрязък от крайбрежието до океана. Хоб се взря напрегнато в картата и я погълна с недоверие, но и с вълнение. После стана и се приближи, за да я огледа отблизо.

— Какво е това? — попита.

— Пред очите ви е светът ни преди Катаклизма — поясни брат Маркос. — Преди времето на Фереджините и на Висшеродните домове. И на Импириум. Всичко, което виждате, е било под властта на немагичните хора.

Ако Хоб не беше видял с очите си изгубения град, погребан под Стража планина, щеше да обяви брат Маркос за безумец. Но лично бе стъпил върху една от сградите на мястото, което според господин Бърк се казваше Ванкувър.

Той откри града на Изконната карта. Намираше се на стотици километри южно от сегашното местоположение на Здрач. На тази карта планините се простираха главно от север на юг; Стража планина липсваше. Крайбрежието и релефът обаче бяха разпознаваеми на места. Сякаш някой бе разбил континентите с огромен чук и бе пръснал парчетата встрани, за да създаде света, който Хоб познаваше. Излизаше, че голяма част от земите вече са под морската повърхност.

Продължи да търси познати точки. Опита се да установи местоположението на Импирия и на Свещения остров. По принцип те се намираха по средата на картата. Но не и на картата пред него. Тук нямаше нито Импирия, нито Свещен остров — само малка точица с надпис „Роуан“ близо до източната част на границата между две държави, наречени Съединени щати и Канада.

Никой не му пречеше. Едно момиче дори му донесе стол. Хоб седна със смътното усещане, че краката му треперят. До няколко града забеляза малки звездички, изрисувани с молив. Може би съществуването им бе потвърдено.

Брат Маркос заговори с успокояващ тон зад него:

— Информацията е твърде много. Никой няма да се изненада или обиди, ако си ни помислил за луди. Всички сме минали по този път. Ала онова, което ще чуеш, е вярно. Ще помоля госпожица Дофин да започне.

Високо момиче с тежки клепачи се надигна от мястото си и се представи като Елоиз Дофин. Идваше от Тариния, някога част от страна, наречена Бразилия. Наложи се Хоб да слуша внимателно, тъй като момичето говореше с акцент, какъвто не бе чувал.

— Цивилизацията датира от доста над десет хиляди години — рече тя. — Преди Катаклизма светът бил под властта на немагичните хора. Те строели величествени градове, майсторели небесни кораби и делели материята на най-малките й частици. Не се нуждаели от магия — интелигентността и волята им били достатъчни. Сред тях живеели и носители на магията, но те криели природата си и изучавали магьосничеството тайно.

Това не прозвуча ясно за Хоб.

— Немагичните хора като муирите ли са?

— Стараем се да избягваме думи като „мехрун“ и „муирин“ в часовете ни — намеси се брат Маркос. — Те са обидни и неточни. Известно ли ти е, че по произход са демонични?

Хоб поклати глава.

— Така е — продължи брат Маркос. — С тези думи демоните отличавали хората, способни да ги призоват, от онези, които не можели да го направят. През вековете значението им било подменено. Днес законът определя муирите като по-нисши създания, получовеци, вид, различен от мехруните. Ала не е така. Всички сме хора.

— Не разбирам — рече Хоб. — Какво се е променило?

Брат Маркос подкани един младеж от Ферополис да продължи.

— Преди три хиляди години един дух на име Астарот добил могъщество. Той открил велика книга и използвал магията в нея, за да доведе до упадъка на градовете и технологиите на човечеството… дори спомените ни избледнели. Магьосничеството му имало по-слабо въздействие върху носителите на магията. Те не забравили произхода си и запазили познанието, изгубено за останалите. И се вдигнали на бунт срещу демоничните царства, заменили страните, които виждаш на картата. Трима герои надвили Астарот, но преди това той предизвикал страховити земетресения, които разтърсили света из основи.

Хоб знаеше какво е последвало.

— Нашият свещеник разказва за това на Имолк[1]. Как Мина, Давид Менло и Хрътката убили Астарот на върха на Вещерските планини. Фанфари, слава и прочее.

— Фанфари и слава… — учителят въздъхна. — Уви, онези тримата изпуснали възможността да се проявят като истински герои. След унищожението на Астарот се сдобили с книгата, която можела да възстанови паметта на човечеството, дори градовете и уменията, които той бил отмъкнал.

Лицето на брат Маркос помръкна. Гласът му затрепери от яд.

— Тези „герои“ обаче не оправдали надеждите. Оставили ни да гнием в невежество. Наследниците им се престрували, че миналото ни не е съществувало, и заличавали всяко доказателство за обратното. Дори твърдят, че са друга раса. Глупости! Ако беше вярно, как е възможно мехруни да се раждат и в муирски семейства? Защо властите проверяват всяко дете дали може да прави магия?

Хоб бе минал въпросния изпит две години по-рано, по време на последното преброяване. Всяко дете между девет и тринайсетгодишна възраст трябваше да се яви на селския площад. Когато дойде неговият ред, влезе в шатра, където една отегчена мистичка трябваше да провери способностите му да пали лампи, да придава форма на дим и да гаси огън. Театралните му напъни не бяха й се сторили особено забавни.

Брат Маркос вдигна книгата, която бе дал на Хоб.

— Госпожице Креншоу, бихте ли обяснили теорията зад Голямата лъжа?

Изправи се млада дама на осемнайсет или деветнайсет.

— Това е пропаганден метод, използван от диктатор отпреди Катаклизма на име Адолф Хитлер. Теорията гласи, че хората са по-склонни да подлагат на съмнение малките лъжи, отколкото големите. Колкото по-голяма е една лъжа, толкова повече хора ще приемат, че трябва да е истина. Обратното би било твърде дръзко.

— Отлично — кимна брат Маркос и размаха тежката книга. — Това тук не е написано с мастило, а с кръв — кръвта на хората, имали смелостта да се усъмнят в големите лъжи и да потърсят истината. Платили си скъпо. Мнозина се простили със свободата си, със семействата, дори с живота си. Тези герои не се пожертвали, водени от вярата, че самите те ще доживеят да видят Импириум свободен. Пожертвали се, за да може това да се случи на вас.

Хоб слушаше, а сърцето в гърдите му биеше лудо. И кръвта на баща му ли е по тези страници? Господин Бърк бе му казал само, че Улрих Дойл е загинал като герой и че ще му обясни повече, когато опознае по-добре Съдружието. Това го подлудяваше. Майка му пазеше снимката до леглото си, но никога не говореше за него. Хоб не я винеше: Андерс Смит бе й струвал всичко. Интересно дали изобщо знаеше истинското му име.

Казаното от брат Маркос възбуди духа му, но и смути мислите му. Винаги бе съзнавал, че цивилизацията е съществувала и преди Катаклизма. В крайна сметка, беше гледал филмите на Поридж и бе се смял на представения в тях глуповат, измислен свят. Ала никога не бе се замислял какво значат всъщност. Възприемаше ги като забавление, смешно (и незаконно) развлечение. Всекидневието бе толкова трудно… имаше ли смисъл да се мъчи с въпроси за далечното минало? Хоб се загледа в книгата в ръцете на учителя. Голямата лъжа наистина. Чувстваше се като глупак.

Часът по история с брат Маркос продължи до ранния следобед. Целта на следващите им часове беше да ги научат да играят убедително ролята на прислужници в домакинствата на благородниците. Първият се проведе в трапезария, където една жена, наричана сестра Уолънбърг, и неколцина помощници им показаха как да поднасят официален обяд. Хоб имаше изключително силна памет, но дори той се озадачи от дребнавостта относно точните места на предметите, съчетанието на точните прибори с точните ястия и умението да си невидим, но на разположение. Поне им позволиха да излапат храната.

След като приключиха с поднасянето на обяда, момчетата и момичетата се разделиха. Хоб последва Баду в пищно обзаведена спалня, където брат Касуел им показа как се приготвят джентълменските покои. Хоб потисна прозявката си и се зае да проветрява стаята, да чисти пепелта от камината, да подготвя дрехите на въображаемия си господар, да четка сакото му и да лъска ботушите му за езда. Не напуснаха стаята, преди всички момчета да започнат да изпълняват процедурата с идеална стойка.

— Всеки ден ли правим това? — прошепна Хоб на Баду, щом излязоха в коридора.

— Почти. Трябва да ти стане втора природа, за да те вземат в някой от домовете. Не се тревожи. Следващият ни час е далеч по-интересен.

Озоваха се в сумрачна, задушна стая с рафтове, отрупани с различни по големина и форма стъкленици. Всяка бе надписана с бляскави руни и съдържаше някакво създание. Някои от тварите спяха; други пулеха насреща им зловещи очи, понякога до осем на брой. Хоб взе да чете етикетите на най-близкия рафт: „Обикновено дяволче“, „Стигийска врана“, „Летен мрачко“, „Брендичовка“, „Домовник“, „Росна фея“, „Вампирски хомункул“, „Какопаяк“, „Нилски крякач“. Последният изду млечнобялата си гуша, щом той надникна през стъклото.

— Господин Смит…

Хоб се обърна. Госпожица Марлоу стоеше пред черна дъска, изписана с подробни таксономични класификации. Тя посочи едно от местата отпред и му връчи подвързана в червена кожа книга със заглавието „Мистика, магия и доманокти: увод в света на мехруните“.

— Първото правило на внедряването е да познаваш врага си. От момче, справило се с отличие на Провинциалните изпити, ще очаквам да е смляло книгата за седмица.

Тя звънна с малко звънче и съучениците на Хоб тутакси заеха местата си. Очевидно хранеха по-голямо страхопочитание към госпожица Марлоу, отколкото към сестра Уолънбърг или брат Касуел. Без да губи нито миг, преподавателката събра длани и взе да крачи наоколо.

— Госпожице Плат, каква е разликата между мистик и магьосник?

Отговори момиче с къдрава черна коса и очила:

— Мистиците правят магия, използвайки утвърдени заклинания. Истинските магьосници са по-голяма рядкост. На тях не им се налага да разчитат на формули — могат да импровизират.

— Добре. Господин Клайн, обяснете закона за ентропията на Менло.

Длъгнестото момче потропа с пръсти и смръщи вежди.

— Съжалявам, но не го знам.

Госпожица Марлоу сви рамене.

— Не съжалявайте, а напуснете. Идете да лъскате ботуши при брат Касуел. Госпожице Махмуд?

Докато посърналият господин Клайн излизаше от стаята, едно кротко момиче с пъстър шал на главата отговори:

— Магията има цена. Прекомерната й употреба може трайно да изцеди магичната енергия или да намали продължителността на живота на човека. Случвало се е някое могъщо заклинание да убие онзи, който го е произнесъл.

— Как наричаме явлението? — попита госпожица Марлоу.

— Най-късметлийския ни ден? — пошегува се Баду.

Неколцина ученици се засмяха.

Госпожица Марлоу потропа с крак.

— Знаем ли отговора, или просто се правим на остроумни?

Баду я огря със самоуверена усмивка.

— Мортемагия. Рискът е по-сериозен за магьосниците, тъй като те обикновено се занимават с по-силна, експериментална магия.

— Много добре, господин Габриел — госпожица Марлоу стигна до катедрата и спря да крачи. — Сега отгърнете на страница четирийсет и шеста; време е да започнем днешната дискусия на тема доманокти. Хората, обслужващи мехруните, трябва да умеят да се грижат за такива същества и да не се смущават от присъствието им. Господин Смит, бихте ли ми донесли руноклетката с вампирския хомункул…

Часовете продължиха до осем, когато Хоб и кохортата му се присъединиха към останалите членове на Съдружието на дългите дървени маси и пейки в столовата. Той почти не говори по време на вечерята — предпочиташе да слуша и наблюдава.

Щом приключиха, последва Баду и другите момчета в общежитието до стая с двуетажни легла. Някой бе разопаковал багажа му и бе подредил спретнато дрехите му в шкафче. Момчетата започнаха да се преобличат, а той се загледа в Импирия през тясното прозорче.

Намираха се на седмия или осмия етаж — от тази височина можеше спокойно да се полюбува на морето от сгради, но все пак камбаните и уличната глъчка достигаха до ушите му. Осветлението на магазините, уличните лампи, оживлението и звуците чертаеха града пред очите му. Каретите и рикшите се носеха като поток от лава през Квартала на пазарите, провирайки се през тълпите хора и други създания. Две светли точици привлякоха вниманието му в тъмното — два доманокта, стиснали малки фенерчета и свитъци пергамент, пърхаха бързо с криле и скоро се отдалечиха над керемидите.

— Носталгия?

Хоб се обърна — Баду бе седнал на леглото му и лъскаше чифт официални боти.

— Още не — отвърна той. — Искам да изляза да разгледам.

— И това ще стане — увери го Баду. — Пускат ни навън, за да опознаем града. Работодателите ни ще очакват от нас да го познаваме.

— И всичко това само за да ме наемат в някой от Висшеродните домове?

Баду се изкиска.

— Не, за да наемат мен в някой от Висшеродните домове. От теб ще излезе прост рибар.

Хоб се усмихна мълчаливо и започна да се съблича. Щом свали ризата, Баду отпусна парцала и го зяпна.

— Откъде каза, че си?

— От Здрач.

Баду посочи племенните знаци, покриващи гърдите и раменете на Хоб.

— Всички в Здрач ли имат такива?

— Само аз — рече Хоб.

Нахлузи нощницата си. В никакъв случай не се срамуваше от татуировките си, но не беше в настроение да го разпитват за тях. Баду наклони обръснатата си глава.

— Да не си бил войник?

— Не.

Момчето въздъхна и отново подхвана ботите.

— Не мога да кача нито грам. Каква е тайната?

— Повърти кирката три години.

Хоб взе парче свещ от перваза на прозореца и го отнесе до леглото си. Останалите подеха разговори и игри на карти, а той разгърна „Голямата лъжа“.

Седем седмици по-късно Су-Су прекъсна часа по история и отведе Хоб и още четирима души в просторна зала, където той не бе попадал. Там вече бяха се събрали други двайсет младежи от различни кохорти. Повечето разглеждаха широката сцена, разделена на три части: трапезария, спалня и всекидневна. Госпожица Марлоу влезе в залата, следвана от сестра Уолънбърг и брат Касуел, и шушукането секна. Тя хвърли бърз поглед на папката си и каза делово:

— Плат, Смит, Крус, Рейнара, Васло и Габриел. На сцената, моля.

Последваха поредица изпити, които изискваха от учениците да покажат всички придобити умения и знания относно задълженията на прислугата. Всяка грешка водеше до прекратяване на изпита за съответния ученик. Всяко колебание или несигурно изпълнено действие също означаваха отстраняване. Изгониха едно момче, защото бе отпуснало рамене, чакайки реда си.

След три часа щателни изпълнения Су-Су изведе от залата Хоб и останалите девет ученици, които не бяха се провалили. Попаднаха в малка, семпла стая. Тя ги строи до стената, пожела им успех, излезе и затвори вратата след себе си. Нямаше учители, не получиха и указания. Хоб се почувства като на разстрел. Въпреки това изпъна тяло и се вгледа в отраженията им в огледалото на отсрещната стена. Зарадва се, че Баду също е издържал изпита.

От скрития високоговорител се разнесоха въпроси:

— Коя императрица е издала Деветовършите едикти?

— Защо призраковидните същества предпочитат компанията на брендичовките?

— Какво е правилното обръщение към херцог?

— Кога сте крали за последен път?

Някои от въпросите бяха насочени към конкретни хора; на други трябваше да отговорят всички. Хоб отговаряше възможно най-ясно и точно. Въпросите не бяха трудни, опитите да ги объркат бяха досадни, но очевидни. Той не загуби концентрация дори когато някакви непознати взеха да влизат и излизат в произволно избрани моменти.

— Господин Смит — чу се от високоговорителя, — опишете всеки от шестимата, прекъснали изпита.

Хоб поклати глава.

— Непознатите бяха четирима и влязоха пет пъти.

След това описа всеки подробно, включително жената, която бе влязла два пъти, единия път, преоблечена като мъж.

Измина минута, преди гласът да проговори отново.

— Останалите могат да излязат.

Другите се изнизаха покрай него. Някои изглеждаха разочаровани, други — облекчени. Баду затвори вратата, но първо му направи неприличен жест от прага. Хоб се постара да сдържи усмивката си.

В стаята влязоха господин Бърк и госпожица Марлоу. Не беше виждал господин Бърк, откакто започнаха подготовката, но той пропусна официалностите. Вместо това го изгледа с гордост в очите, а после се взря триумфално в своята колега.

— Нали ви казах, госпожице Марлоу? Същият е като баща си.

Възрастната жена вирна вежди.

— Ще се наложи да стане по-добър.

[1] Имолк (Imbolc, Imbolg) — келтски празник за началото на пролетта. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 6

ДОСАДНА ИСТОРИЯ

В хорските усмивки блестят ками[1]

Уилям Шекспир,

драматург отпреди Катаклизма (449–397 г. пр.К.)

Навремето Хейзъл обожаваше Тур ан Гриан. Най-горната зала в кулата бе обрамчена с призивни камъни — огромни монолитни блокове, положени в покрит с руни малахит. Помещението бе свидетел на някои от най-могъщите магии на света и Хейзъл често се дивеше какви ли тайни крият древните камъни. Ала напоследък залата бе загубила обаянието си и бе се превърнала в капан за изпитания и провали. Гласът на лейди Раша проехтя между стените.

— Отнасяш се, детето ми. Да се върнем на прогресията.

„Пак ли?“, помисли си Хейзъл. Прогресиите бяха прости упражнения, които развиваха контрола също като упражненията по гама за цигуларите. Тя духна влажните кичури от очите си и погледна през близкия прозорец. Тази вечер нямаше гледка — пред стъклото се стелеше бледа мъгла. Раша тропна с жезъл по пода.

— Съсредоточи се!

Хейзъл се вторачи в мангала на трийсет стъпки от тях. После вдигна ръка, изпъна пръст и прошепна:

— Ису.

В желязната купа припламна огън и отблясъците му заиграха по призивните камъни. Тя затвори очи и се подготви да придаде на пламъците формата, която й заръчаше Раша.

Дърво. Руна. Врабче. Момиче.

Ваята ги назоваваше една по една. Хейзъл усети как пламъците се огъват под силата на волята й и контурите им се местят и вият, за да приемат желаната форма.

— Кръг — викна Раша.

Тя начерта формата наум и изчака търпеливо следващата команда. Ако не друго, прогресиите й даваха възможност да си отдъхне.

— Кръг — повтори Раша.

Хейзъл смръщи вежди.

— Искате два?

— И един е достатъчен.

Хейзъл облещи очи с недоумение. Над мангала трептеше ярък огнен пръстен.

— Кръгът е пред очите ви — рече тя.

Ваята скръсти ръце.

— Не виждам кръг.

Хейзъл стрелна с очи Зига, която наблюдаваше мълчаливо край един от монолитите.

— Вие виждате ли го?

Зига не отговори; не си позволяваше да се меси в уроците на лейди Раша. Хейзъл отново се обърна към мангала. Напоследък почти не спеше. Дали пък умът й не й изневерява?

— Дай ми определение за „кръг“ — каза лейди Раша със застрашително хладнокръвие.

— Обла форма — рече Хейзъл.

— Определи го математически.

— Обла плоскост.

Какво цели Раша?

— И какво е общото между точките в него?

Хейзъл се замисли за момент.

— Предполагам, че са на еднакво разстояние от центъра.

Спокойствието на Раша се изпари.

— Предполагаш? — изръмжа тя. — Питам те отново: това кръг ли е?

Хейзъл извърна неохотно очи към пламъците… с трептяща, очевидно овална форма. Колкото и да не й се щеше, Раша имаше право.

— Не — призна. — Не е кръг.

— А аз поисках кръг — изсумтя Раша. — Знаеш какво е, но не можеш да го направиш. Защо?

— Всеки друг би приел това за кръг — изстена Хейзъл. — Достатъчно добър е!

Лейди Раша угаси пламъците с жест на нетърпение. Над мангала се изви пушек, а ваята тръгна към нея.

— Не. Не е достатъчно добър — прогърмя гласът й. — Това е мързел. Немарливост. Поставям ти съвсем проста задача, а ти не благоволяваш да я изпълниш съвестно.

Хейзъл размаха ръце.

— Какво значение има?

В същия миг лейди Раша я бутна пред шкафа, в който държеше материалите за уроците им. Отключи го и измъкна дървен сандък, напъхан под рафтовете с книги със заклинания, астрономически карти и реагенти. Измърмори някаква заповед, потупа сандъка с жезъл и го отвори. Пред смаяния поглед на смълчаната Хейзъл наставницата й клекна и изпразни сандъка от старите боклуци: опърпани книги със заклинания, мърляво алхимично оборудване и препарирано създание с клюн, оранжева козина и изпъкнали обвинителни очи. Бръкна в сандъка и завъртя нещо. Чу се тихо щракване. След миг измъкна дървена плоскост.

— Тайно отделение? — удиви се Хейзъл. — Много потайно, Раша. Какво криете вътре?

Ваята не отговори, а внимателно извади вързоп, увит в черно кадифе. Разви го и пред Хейзъл се появи картина в позлатена рамка.

Наставницата й я вдигна пред себе си.

— Огледай я добре.

Лакът на картината бе пожълтял, а боята на места бе олющена, но произведението явно беше портрет на не много по-голямо от Хейзъл момиче. Беше фино, много бледо, с дълга кестенява коса. На един от пръстите й бе кацнала златна пойна птица. Момичето беше в типична поза, с усмивка на уста, но в изражението й имаше нещо недоловимо — някакво тъжно, дори измъчено излъчване. Коя ли е? Хейзъл забеляза пръстена с импирски кралски печат на пръста й — същия, който в момента красеше ръката на Вайълет. Хейзъл се изуми. Нима бе възможно да е от рода Фереджин? Косата и кожата й бяха твърде светли. А и очите й не бяха големи и раздалечени — обичайният „фереджински облик“. Бяха по-малки, бадемовидни, прозрачносини, а не мастиленочерни…

Хейзъл закри уста с ръка.

— Прилича на мен!

Още щом го изрече, сходствата сякаш станаха още по-очевидни. Имаше същия нежен нос, същите тънки кости като елф. Ако Хейзъл не беше албинос, можеше да са близначки. В гърдите й се надигнаха объркани чувства.

Никога не беше се чувствала част от рода Фереджин. Щом тризначките пораснаха и взеха да се явяват в кралския двор, Вайълет и Изабел получаваха дълбоки поклони и учтиви въпроси. Към Хейзъл обикновено се отнасяха с хладно безразличие. Още по-лошото беше, че и собствените й роднини имаха същото отношение, особено тези от по-незначителните клонове на семейното родословие. „Нисшите“ представители на рода негодуваха, че някой, когото смятаха за недостоен да носи името им, има право на повече власт и богатство от тях самите.

Въпреки това Хейзъл бе опитала да спечели благосклонността им. С години бе подражавала на жестовете и маниерите на сестрите си, дори на властната осанка, с която Вайълет въртеше глава. Това не беше оказало търсения ефект. Когато стана на седем, осъзна, че хората търпят присъствието й, но не му се радват. Постепенно тя се оттегли от кралския двор. Сега се появяваше само когато се налагаше.

Естествено, на моменти се питаше дали в слуховете има капка истина. Дали пък наистина няма място там? Дали пък не е станала грешка? През целия си живот не беше срещнала и един представител на Фереджините, с когото да си приличат поне малко.

Досега.

Тя докосна рамката.

— Кое е това момиче, Раша? Защо не съм я виждала досега?

— Отговорът и на двата ти въпроса е един — рече ваята. — Не си я виждала, защото показването на образа й е против закона. Дори паметниците й са без лице.

Въодушевлението на Хейзъл прерасна в ужас. Тя се отдръпна от платното.

— Това е някаква шега. Това… невъзможно е да е тя!

Раша остана сериозна.

— Не е шега, детето ми. Пред очите ни е Мина Четвърта.

Хейзъл се нуждаеше от време, за да го осмисли. Разкритието бе я смутило, но бе събудило и неудържимо любопитство. Тя пристъпи напред.

— Това нормално ли е? — промълви. — Възможно ли е да приличам толкова на нея? Починала е преди векове.

Ваята сложи портрета в несигурните й ръце.

— Природата може да бъде непредсказуема. Понякога детето не прилича на родителите си, а на някой далечен роднина. Дори той да е умрял отдавна.

— Като прераждане — прошепна Хейзъл.

— Това е прекалено — изсумтя ваята. — Обикновен атавизъм[2].

Очите на Хейзъл поглъщаха фините линии, оставени от четката.

— Къде го намерихте, Раша? Мислех, че всички нейни портрети са унищожени.

— Аз също. Преди три години го открих в архивите, сложен погрешка между портретите на учени от миналото. Приликата с теб ме порази, но не си дадох сметка коя е, преди да забележа пръстена с кралския печат. После проверих датата и скрих картината, за да не я намери някой друг. И без това около теб витаят доста слухове.

Хейзъл се изпълни с искрена благодарност. Последното, което й трябваше, беше някой да направи връзка между нея и чудовището на картината. Внезапно я връхлетя стряскаща мисъл.

— Баба ми знае ли?

Ваята поклати глава.

— Не съм казала на никого. Дори да е оцелял още някой портрет, трябва да е от младостта й, за да личат приликите между вас. Експериментите на Мина Четвърта променили из основи облика й. Като възрастна нямала нищо общо с детето тук.

„Като възрастна нямала нищо общо с човешко същество“, рече си Хейзъл и си спомни ужасяващите разкази, които бе чувала.

— Защо я наричате Мина Четвърта? — попита тя. — Всички я наричат Покосителката.

— Затова ти показах портрета — отвърна лейди Раша и потупа позлатената рамка. — Това дете не е Покосителката. Още не. Картината е сътворена две години преди коронацията на Ариана Фереджин, когато дарбата й тепърва започвала да се проявява. Момичето имало безбрежен потенциал. Учителите й обаче я провалили.

Хейзъл сбърчи чело.

— Все на нещо са я научили. Тя е най-великата магьосница в историята.

Раша поклати глава.

— Просто най-могъщата. Така и не се научила да се владее, а за това обвинявам учителите й. В усърдието си да разпалят огъня, те не забелязали, че пламъците му са излезли от огнището. Пламъци, които едва не погълнали целия свят.

Хейзъл си пое дълбоко дъх.

— Тоест… явно с това искате да ми внушите, че кръговете ми трябва да са идеални.

Ваята сложи ръка на рамото й.

— Дреболиите може да имат огромно значение, Ваше Височество. Както в магията, така и в живота.

Хейзъл сведе очи към момичето на платното. Вместо ужас изпита съчувствие, дори някаква съпричастност.

— Може ли да го взема? Ще го пазя в тайна, обещавам.

— Ще си помисля — каза Раша.

Тя се обърна към Зига Фен — мълчаливото, бдително присъствие в сенките. Хейзъл беше забравила за нея.

— Не бива да споменавате това. Дори на Нейно Сиятелство.

Мракорката се надигна.

— Червената рота отговаря само пред императрицата, лейди Раша. Не и пред отдадените й слуги.

— Моля ви, не й казвайте — добави и Хейзъл. — Умолявам ви.

Агентката я погледна замислено.

— Няма да го споделя по своя воля, Ваше Височество. Но ако императрицата ме попита, съм длъжна да отговоря.

Тя показа татуировката на китката си, сякаш беше не символ, а окова. Хейзъл я разбираше. В Червената рота не просто полагаха клетва за вярност пред императрицата; членовете й бяха обвързани с магични обети, които не можеха да бъдат пренебрегнати. Такива мерки бяха необходими, за да се осигури безопасността на императрицата в присъствието на опасни хора. Зига може и да хранеше ненавист към заповедите на Паячката, но бе изключено да не им се подчини. За останалите от ротата — също.

Далеч под тях „Старият Том“ удари шест. Хейзъл погледна колебливо наставницата си.

— Да остана ли още? Не направихме и половината от онова, което искахте.

Лейди Раша примигна, сякаш изтръгната от дълбок размисъл. От съдбоносния им разговор с Паячката бяха изтекли близо два месеца. Поръчката на императрицата бе се отразила тежко на Хейзъл, но се отразяваше още по-зле на възрастната вая. Отблизо тя имаше изтощен, посивял, почти мъртвешки вид.

„Ако се провалиш, тя ще плати“, рече си Хейзъл.

Гледаше да не бъде обсебена от ултиматума на Паячката, но рискът Раша да пострада заради собствените й недостатъци я парализираше. Мисълта, че може да поставят главата на наставницата й в стегалка и да я изложат на подигравките и камъните на платената тълпа, беше непоносима. Позорното оковаване бе зловещо и за престъпниците сред хората; за една вая щеше да е още по-зле. Трябваше да се постарае повече.

— Оставам — настоя тя. — Ще вечеряме тук и няма да спрем, преди да направя идеален кръг.

— Не — отрони ваята уморено. — Трябва да отидеш. Освен това малко почивка ще ти се отрази добре.

— Официалната вечеря не е почивка — промърмори Хейзъл. — Трябва непрекъснато да се усмихвам и да внимавам дали съм взела правилната лъжица. Защо слагат толкова много?

Ваята изсумтя.

— Такива ангажименти може и да са ти досадни, но се налага да присъстваш. Все пак си Фереджин.

Тя взе портрета и го върна в сандъка.

— Иди да се приготвиш. Каретата тръгва в седем; не бива да караш сестра ти да чака.

Не беше нужно Хейзъл да пита коя сестра има предвид лейди Раша. След оповестяването на Паячката подир Вайълет непрекъснато сновеше цяла армия. Пазачи, слуги и дребни благородници, решени да пазят, пудрят и ласкаят будещата императрица.

Час по-късно Хейзъл пристигна на обръщалото до зимната градина и завари свитата да жужи около Нейно Императорско Височество като рояк комари. Тризначките явно щяха да пътуват със стил тази вечер, тъй като писъците на безценните жребища на императрицата пронизаха нощта. В мига, щом конете на кавалерийския ескорт чуха смразяващото цвилене, присвиха уши и взеха да се оглеждат тревожно. Хейзъл ги разбираше отлично. Пред жребището обикновените коне изглеждаха като домашни котки пред тигър.

След миг чудовищата изникнаха пред очите й. Изскочиха в тръс иззад едно депо — осем гигантски ръждивочервени коне със сплетени черни гриви и криви, оголени зъби. Теглеха зад себе си бляскавата златна колесница на императрицата, а от копитата им хвърчаха искри. При всяко плясване на стоманения камшик на кочияша тварите издаваха смразяващ хор от писъци. Спряха задъхани пред момичетата Фереджин, замятаха глави и огледаха кавалерийските коне с диви, хищни очи. Около краката им примигваха и танцуваха сини огнени езици; жребищата бяха създания от плът и огън, сътворени от Мина XXV преди около хилядолетие.

Изабел направо се смая, като ги видя. Обожаваше коне — дори и тези, които можеха да я изядат.

— Страхотно! — изгука тя и се вдигна на пръсти да потупа най-близкия по плешката.

Кочияшът скочи на земята, отвори вратата на колесницата и помогна на тризначките да се качат в луксозно обзаведения интериор. Вайълет кимна превзето и потъна във възглавницата срещу сестрите си. Гъстата й черна коса бе сплетена на плитки, увенчана с тиара, която проблясваше на меката светлина на лампата.

— Дами… — измърка тя и подръпна пръстите на ръкавиците си.

Изабел отвори чантата си и извади учебника по математика. Вечеря или не, на следващия ден имаха часове.

— Здрасти, Вайълет.

Сестра им стисна устни.

— Забравяш обноските си!

— Ще ме прощаваш, Вай — измуча Изабел, — но няма да те наричам Ваше Императорско Височество, когато сме само трите. Ще спазвам задълженията си на публични места, но насаме отказвам да те целувам отзад. Между другото, как успя да убедиш Паячката да ни позволи да вземем жребищата? Те са единственото, което обича.

— Имам пълното право да използвам имперската колесница — тросна се Вайълет. — Аз съм бъдещата ти императрица. Не е лошо да се държиш подобаващо.

Изабел отгърна на следващата страница.

— Деля банята си с бъдещата си императрица. Това някак ми пречи да се изпълня със страхопочитание.

— Невъзможна си! — промърмори Вайълет.

Отвън долетя трополене и подрънкване на метал: кавалеристите се редяха във формация около колесницата. До вечерята щеше да ги съпроводи почетен ескорт, а освен него и Червената рота. Хейзъл надникна зад кадифената завеса.

— Не прави така — сопна й се Вайълет. — Ще ни вземат за деца.

— Ние сме деца — отвърна й Хейзъл развълнувано. — Не издребнявай толкова. Просто исках да проверя къде е Зига.

— Все едно има някакво значение — подхвърли Вайълет.

Кочияшът наду свирката си и плесна жребищата с камшика. Колесницата се заклати и тръгна напред. Няколко секунди момичетата подскачаха на седалките, но след това движението стана съвсем гладко. Хейзъл погледна навън. Носеха се във въздуха. Ескортът не им позволяваше да се издигнат високо над земята, но колесницата явно се носеше над паважа, теглен от огнената сила на жребищата. Кавалерията препускаше почти в галоп, за да не изостава от небрежния им, но могъщ ход. Гледката бе поразителна. Защо Вайълет все разваля всичко? Хейзъл остави завесата да падне над прозореца, обърна се към сестра си и попита тихо:

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо — рече Вайълет отегчено. — Да не „издребняваме“.

Изабел затвори учебника.

— Думите ти все значат нещо.

Нейно Императорско Величество пое дълбоко дъх. Явно трябва да се заредиш с търпение при общуването с по-нисшите слоеве.

— Исках да кажа просто, че Хейзъл няма защо да се тревожи толкова за охраната си. Никой няма да тръгне да я гони. Какво би спечелил?

— Все пак и тя е Фереджин — посочи Изабел.

— Сериозно? — опули се Вайълет. — Нямаше да се досетя.

Ченето на Хейзъл увисна. Не можеше да прецени от кое я заболя повече — от думите на сестра й или от презрителното изражение, с което ги изрече. Вайълет винаги се държеше надменно, но жестокостта беше новост.

Изабел се наведе напред.

— Вземи си думите назад, или ще насиня окото ти! Пука ми, че сме тръгнали на вечеря!

— Няма — запъна се Вайълет. — Втръсна ми да правя компромиси заради Хейзъл. Тя няма място в часовете с нас; отказва да се впише в кръга ни. Знаеш ли, че не е издържала последния изпит на Монтагю? И едва е минала при Стровски.

Изабел се втрещи.

— Вярно ли е, Хейзъл?

Сестра й не отговори. Какво се очаква да каже? Че е получила тайна заръка от баба им да стане годна за Трети разред до рождения си ден и почти не спи? Че отчаяно се опитва да опази живота на Раша и едва успява да си поеме дъх, камо ли да се съсредоточи на изпитите? Това, че Муирландия я отегчаваше до сълзи, не помагаше особено. А правеше всичко по силите си.

— Разбира се, че е вярно — продължи Вайълет. — Имоджин дочула учителите да обсъждат дали да оставят Хейзъл на поправка. Представяш ли си? Баба не би го допуснала, но това не значи, че Имоджин няма да се раздрънка — все пак е от Хайд. Пълно унижение.

Изабел не я слушаше.

— Хейзъл, трябваше да поговориш с мен. Напоследък почти не те виждам след часовете. Какво става?

Хейзъл не можеше да я погледне. Изгаряше от желание да сподели с нея. А гордостта й крещеше да осведоми Вайълет, че Паячката разчита на нея, а не на Нейно Императорско Височество, за да възроди мистиката в семейството. Ала преглътна изкушението. Нека Вайълет да мисли каквото си поиска.

— Ехо? — подкани я Изабел.

— Няма нищо — отговори тя. — Съжалявам, че толкова се срамуваш от мен, Вайълет. Сигурно ти е много трудно.

Сестра й завъртя очи.

— Не се прави на мъченица, Хейзъл! Хич не ти отива. Просто ни направи услуга и си мълчи, когато разговорът засегне политиката.

— Добре. Ще си клюкарствам тихичко с вуйчо Базил.

— Вуйчо Базил няма да присъства — рече Изабел.

Хейзъл понечи да попита защо, но си спомни къде отиват. Дом Силва едва минаваше за Висшероден. Вуйчо Базил никога не би прекосил острова, за да вечеря с хора като тях. Което доведе до въпроса, който Хейзъл бе пропуснала, когато общественият секретар я уведоми за ангажимента.

— Чакайте… — рече тя с досада. — Щом вечерята е у Силва, защо трябва да присъстваме?

Изабел въздъхна.

— Поискаха да им се изплаши Дълг. Долни хитреци.

Въпреки почти умишленото си невежество по такива въпроси дори Хейзъл знаеше разликата между дълг и Дълг. Представляваха договори между благородническите семейства, задължения, които трябваше да бъдат изпълнени във време и по начин, определени от носителя. Родове като Фереджин и Хайд събираха Дългове от останалите като фигурки за шах, трупаха ги с години, дори с векове, докато им потрябваха. Беше изумително, че Фереджините имат Дълг към семейство от ранга на Силва.

— Как са го добили? — попита тя.

Изабел сви рамене.

— Сигурно някой наш предтеча се е напил и е загубил цяло състояние от някой техен предтеча. Несъмнено е нещо старо. Мина Двайсет и първа забранила Дълговете на Дом Фереджин преди много време.

— Значи е доста ценно притежание — замисли се Хейзъл. — Защо им е да го пропиляват за една вечеря?

— Искат да ми окажат чест — заяви Вайълет. — Освен това посещението е чест и за техния дом. Все пак бъдещата владетелка ще се отбие на гости с кралската колесница. Специално настояха да идем с жребищата.

— Това е нелепо — изсумтя Хейзъл.

Вайълет застина.

— Не е нелепо. За разлика от някои хора, в рода Силва са наясно, че новата императрица означава нови възможности. Впечатлена съм, че едно предприемаческо семейство — на практика са търговци — е готово да използва Дълг от домовете, за да изрази почитта си. Изключително благородно.

— Изключително лакомо — възрази й Изабел. — Не се заблуждавай. Искат нещо. А и за какви промени говориш?

Вайълет огледа купето.

— Всичко това е просто прекрасно, но е глупаво да използваме същите антики като предците си. Баба е старомодна до безумие. Твърде строга е към Работилницата, но управлява от толкова време, че отказва да се вслуша в съветите.

Изабел изцъка с език.

— Може би управлява толкова дълго именно защото е строга с Работилницата. Чувала си историите за живота преди Катаклизма. Хората разполагали с какви ли не напреднали технологии — експлозиви, електронни машини — и едва не затрили всичко. Има си причина всичко това да е незаконно. Замисляла ли си се за тази гледна точка?

Вайълет свали шала си. В колесницата бе станало задушно.

— Спориш само за да ме дразниш.

— И е забавно — ухили й се Изабел.

— Елементарно — изпуфтя Вайълет. — Къде сме всъщност?

Хейзъл надникна през прозореца — намираха се до назъбените ръбове на яма, опасана с мъртви, вкаменени дървета.

— Кучи ров.

Вайълет въздъхна и пререди гривните си.

Хейзъл остана загледана през прозореца.

— Мислите ли, че историите са верни?

— Дали вярвам, че някакъв герой го е изкопал с копието си? — рече Изабел. — Хм… Не.

Хейзъл проследи с очи една сова, която се носеше над рова.

— Нищо не расте тук. Хората говорят, че мястото е прокълнато. Оло ми разказа…

Изабел се изкикоти.

— Престани! Обичам Оло, но е идиотка. Миналата година й заявих, че съм решила да се превърна във вампир. Кълна се, още го вярва. Муирите са отчайващо лековерни създания.

— Хмм… — изсумтя Хейзъл.

Изабел не търпеше неща, които не можеше да види или докосне, не ценеше митовете и приказките, освен ако имаха практическо приложение.

Свещеният остров не беше голям, но до кацналото на висока, брулена от вятъра скала имение на рода Силва оставаха още няколко километра. Хейзъл се загледа, притихнала, през прозореца. Светлините на Импирия блещукаха по далечните носове през протока. Толкова много светлини, толкова много хора, които постъпваха както намереха за добре… Прониза я пристъп на завист.

Жребищата профучаха с писък между два огромни явора, израсли от двете страни на порта от ковано желязо. Пред тях изсвири рог. Към него се присъединиха и други и тоновете им се сляха в едно. Вайълет се надигна с израз на царствено спокойствие на лицето.

— И да не забравиш да се усмихнеш на фотоапаратите — рече Изабел, остави книгата и изпърха с клепки.

Хейзъл се намръщи. Не беше й хрумнало, че на частна вечеря може да има фотографи. Ненавиждаше да я снимат, особено в присъствието на сестрите й. Двете бяха много фотогенични, а тя излизаше странно и отблъскващо. Насаме — при точната светлина и ако присвиеше очи — можеше да забележи известен чар в чертите си. Фотоапаратите обаче не присвиваха очи. На снимките никога не излизаше симпатичната феичка от огледалото в стаята й. Вместо това се виждаше дребничък призрак, ситнещ след двойка богини.

Тя извади цветните очила от чантичката в скута си и ги сложи. Вайълет ги забеляза едва когато колелата докоснаха полека земята и колесницата спря.

— Свали ги. Навън е тъмно.

Хейзъл обаче нямаше намерение да го прави. Очилата й действаха като успокоително, бяха щит между нея и света. Незряло? Може би. Необходимо? Напълно. Тя буквално се изстреля навън в мига, в който един от конярите отвори вратата на колесницата. Колкото по-бързо слезе, толкова по-бързо ще приключи с тази част от вечерта.

Изправи се в студа, стиснала чантичка в ръце, заровила глава в кожената яка, докато светкавиците бляскаха като оръдейни залпове. Не бяха за нея, разбира се, а за Вайълет, която пристъпи изящно извън колесницата и зае поза до жребищата.

Трите сестри поеха през кордона от войници към старо имение от груб камък, обрасло в бледи бръшляни. Светлината на лампите в безбройните му прозорци осветяваше декоративния ров с вода, в който черни лебеди описваха лениви кръгове. Лебедите бяха в герба на рода Силва. Входа красеше статуя на двойка лебеди със заличени от времето и стихиите черти. Което не можеше да се каже за лорд и лейди Силва.

Едуард Силва бе твърде млад за патриарх на Висшероден дом — беше наследил мантията след смъртта на баща му при пътуване до Зенувия. Беше може би около трийсетгодишен, с добре оформени рижи мустаци и брада. На сакото му бяха забодени куп ордени: Орденът на Орион, на Авангарда, на Дружеството на грифона. За войниците ордените бележеха истински постижения. За хора като лорд Силва бяха рождена привилегия, която им се връчваше и за най-дребната проява на доблест или заслуги. Почти всички патриарси се кичеха с тях в специални случаи. Според Хейзъл изглеждаха смешно като прекомерно порасли момченца с костюми.

Лейди Силва бе далеч по-интересна. По произход бе от рода Ямато, но имаше нещастието да е най-малката дъщеря там. По-големите й сестри бяха се омъжили в родовете Хайд, Джейн и Кастил, а тя бе принудена да се задоволи със Силва — безспорно стъпало надолу, докато Съдбините решиха да потопят кораба на свекър й. И сега, на крехката възраст двайсет и пет години, Акико Ямато Силва бе се оказала матрона във Висшероден дом. Другите й сестри щяха да почакат дълги години, преди да оглавят домовете си, което може би обясняваше доволния й вид. Стоеше до съпруга си — миниатюра със светла кожа, черна коса, оформена в рошава, но изкусна прическа. Репутацията й на мистичка от Втори разред само подсилваше аурата й.

Лейди Силва разпери ръце и се поклони толкова ниско, та едва не се просна на земята. После взе да ниже думите си като песнопение:

— Дъщери на небесата, присъствието ви е неизмерима чест за нас. От магията — истина; от кръвта — чест; от единството — сила. Непобедими слънца.

Това беше традиционното поздравление. Сестрите отговориха машинално.

— Sol invictus.[3]

След като спазиха протокола, лорд и лейди Силва ги поканиха вътре. Щом влязоха в пълното с гости фоайе, всички на мига се поклониха, а светкавиците отново забляскаха. Хейзъл мярна лейди Раша край двойното стълбище. Телохранителите на Вайълет и Изабел бяха налице, но от мракорката нямаше и следа. Къде ли е? В ума на Хейзъл изплува видение: Зига показва картината на Раша на смръщената Паячка.

Смущаващата фантазия не я остави, докато крачеха на мъчително подробна обиколка из родния дом на Силва по настояване на лорда. Стомахът й вече куркаше, когато най-сетне стигнаха до трапезарията. През засводените й прозорци се откриваше поразителна гледка към Импирия. „Дано мястото ми да гледа към тях“, каза си Хейзъл. Имаше нужда да се разсее с нещо.

Надеждите й не се оправдаха. Вайълет се разположи до дясната ръка на лорда, а Изабел — до лявата на лейди Силва. За ужас на Хейзъл нейното място беше между лейди Раша и вкостенялата леля на домакина. Със сядането старицата се врътна към нея и попита:

— Коя сте вие?

— Хейзъл Фереджин.

— Сразена съм.

Хейзъл беше не по-малко сразена.

— Не ви разбрах?

Съседката й по маса не отговори, а се зае да я разгледа изключително настоятелно и подозрително. Отнякъде изникна прислужник и пошушна на Хейзъл, че поради деветдесет и седемте си години лейди Бетуния е „своенравна“ и няма намерение да я обиди.

Изучаването продължи.

Тъй като не владееше изкуството на телепортацията, Хейзъл просто разгъна салфетка на скута си и се обърна към лейди Раша.

— Виждали ли сте Зига?

— Не — отвърна ваята с очевидно раздразнение. — Телохранителите на сестрите ти обаче са тук. Вече говорих с тях. В безопасност си.

Хейзъл отново се сети за картината.

— Мислите ли, че може да е отишла при… нея?

Ваята отказа да й сипят вино и я предупреди с поглед да смени темата. Хейзъл извърна очи към ястието пред себе си: лъскаво кубче рачешко месо, слепено със семена и водорасли. Бодна го с малка виличка, а после вдигна чаша за тоста, с който домакинята им поздрави Вайълет и я увери във вечното приятелство на Дом Силва.

Около нея потече несекващ поток разговори. Темите се въртяха около търговията и политиката, недостига на това, цената на онова… Тя се хранеше мълчаливо, успявайки да си придаде израз на учтив интерес, до момента, в който разговорът се насочи към лирландците. Щом чу името на обитателите на океана, тя остави вилицата и обърна глава към говорещия.

— В дълбините се мътят проблеми — избоботи барон Палантин, чието лице бе с цвета на виното. — Лирландците неслучайно назначиха лорд Краавх. Той е боец, не е дипломат.

— Какъв боец? — възкликна жена му. — Демоните никога не са воювали с нас. Не и след договора. Как може посланикът да бъде боец?

— Воюват помежду си, скъпа. Говори се, че Краавх причинява чудовищни неща на противниците си. Разкази, от които кръвта ти ще се смръзне. А Прусиас…

— Както казвате обаче — вметна лорд Силва, — лирландците воюват едни с други. Кавгите им не ни засягат.

Баронът явно жадуваше за спор. Той стовари юмрук по масата.

— Разбиха Лирландския трезор точно в нощта след пристигането на Краавх. Само слепец би взел това за съвпадение. Той открито заяви, че договорът вече не е по вкуса на демоните. Естествено, че ще решат да задигнат печатите. Без тях договорът се обезсмисля!

Лорд Силва се позасмя. Явно не подкрепяше хипотезата.

— Демоните не са глупаци. Защо му е на Краавх да прави такъв ход, след като прекрасно осъзнава, че е очевидният заподозрян?

Баронът се смръщи и насочи яда си към киша в чинията си.

— Не очаквайте да разгадая мислите на един демон. Те са покварени, зли създания. Под моя покрив няма да намерите доманокти.

Хейзъл изправи гръб. Вечерта най-сетне бе станала интересна. За рода Силва работеха доста доманокти. По време на обиколката бе забелязала поне седем дяволчета на ръст колкото бебе, облечени с кадифени смокинги. Баронът беше обидил домакините!

Лорд Силва остави чашата с вино.

— Деветнайсет доманокти служат на Дом Силва от векове. При рода Фереджин служат цели легиони. Уверен съм, че намерението ви не е да обидите гостите ни.

— Моля? — рече баронът. — Не. Просто обяснявам подхода си към тези създания. Ако някой друг ползва услугите им, това си е негова работа.

— Разбира се — кимна лорд Силва. — И все пак би било учтиво да се извините.

Лицето на госта стана пурпурночервено от яд. Хейзъл местеше очи от единия на другия. Ще се стигне до дуел? Дуелите не бяха рядкост, но тя не бе присъствала на нито един. Опита се да не издава разочарованието си, когато баронът надигна телеса от стола и се поклони.

— Моля да бъда извинен, ако забележките ми са били схванати погрешно. Нямах предвид лични нападки.

Лорд Силва вдигна чаша. Напрежението съвсем се разсея, щом слугите поднесоха следващото ястие — някаква тресяща се маса. Хейзъл се помоли да е сутляш, а не някое меко сирене.

Е, беше сирене. Съседката й вдъхна дълбоко.

— Изключително сразяващо.

Нямаше дуел, сиренето миришеше, а сега друг мъж бе взел думата. Мъжете винаги говорят много надуто. Кой ли пък е този?

Не познаваше говорещия — сух мъж със сив костюм и очила без рамки. Имаше мек глас, кафеникава кожа и интелигентно лице. И не беше накичил гърдите си с ордени.

— Срамота е да гадаем за случилото се в Лирландския трезор. Ако Нейно Сиятелство бе допуснала повече технологии на острова, виновниците лесно щяха да бъдат разобличени.

— Били са дегизирани — обади се Изабел.

Мъжът се усмихна самодоволно.

— Разполагаме с уреди за наблюдение, способни да разкрият почти всяка маскировка, дори и повечето видове илюзия.

Изабел вдигна вежди.

— Притежавате разрешителни, предполагам?

— Разбира се, Ваше Височество. В Работилницата не правим нищо без разрешението на Божествената императрица и нейната служба по категоризация. Ако представлява интерес, с удоволствие ще организирам посещение на лабораториите ни. Имаме няколко съвсем близо до Импирия.

— Чудесна идея — кимна Вайълет. — Може ли да идем с моторна кола? Много ми се иска да се повозя на такава.

Човекът от Работилницата се поклони.

— Колата ще ви очаква.

— Изберете й „Фантом“ — вметна лейди Силва и намигна на Вайълет. — По-бърза е и от жребищата, а и няма опасност да отхапе ръката ти. Стигнах с такава кола от Импирия чак до Саутхейвън. Страхотно забавление!

Възторгът на Вайълет не закъсня.

— Карали сте моторна кола?

— Разбира се — отвърна лейди Силва. — Разполагаме с няколко в имотите си на континента. Вярно, и на задната седалка е приятно, но истинското вълнение е зад волана.

— Не го ли намирате твърде… муирско? — поинтересува се Вайълет. — Имам предвид шофирането.

Лейди Силва се засмя.

— Муирско е да се тревожите какво биха казали хората.

Вайълет кимна, очевидно запленена от домакинята им. Един виконт в другия край на масата избърса парченце сирене от покритата си с лунички брадичка.

— Поемате сериозен риск, като се возите с моторната кола из континента, лейди Силва. Следващият бунт на простолюдието е въпрос на време. Безсъмнено е твърде опасно.

Виконтът взе да обяснява последната поправка в законодателството, която предложил. Явно целеше да увеличи правомощията на Нисшеродните домове и тя не беше приета добре.

— Опасението ми е — обясни той на Вайълет, — че ако не подкрепим дребните благородници, няма да има кой да застане между нас и тълпата. Ако Нейно Императорско Височество благоволи да изкаже подкрепата си, съм уверен, че…

— Ернст — сгълча го лейди Силва, — не ставайте отегчителен. Няма нужда да засипваме гостите със словоизлияния, чието място е в Съвета. Ще отегчите младата дама до сълзи.

Хейзъл с ужас установи, че лейди Силва гледа нея. Тя спря да чопли сиренето си и изпъна гръб.

— Много мила проява на загриженост към мен, но намирам Муирландия за изключително вълнуващо място.

— Така значи? — рече лейди Силва. — И как трябва да постъпим според вас? Съгласна ли сте с предложението на Ернст, или гледната ви точка съвпада с тази на лагера на Хайд?

Хейзъл нямаше абсолютно никаква представа за какво става дума. Единствената й надежда бе да добие начетен, надменен вид и да произнесе някакво уклончиво мнение. Беше виждала вуйчо Базил да го прави. Тя вдигна чашата с вода и взе да я бълника, сякаш е вино. Парченцата лед изскочиха над ръба.

— Мисля, че и двете страни имат доводите си.

Лейди Силва се усмихна като котка, натъкнала се на осакатено канарче.

— Дипломатично. Кой обаче е по-убедителен според вас? Пътували ли сте из Муирландия?

Хейзъл изруга наум, след което се престори на замислена, за да си осигури време. Погледат й се плъзна край домакинята към слугите до стената. Точно зад лейди Силва стоеше широкоплещесто чернокосо момче с прави вежди и широко, честно лице. За миг очите им се срещнаха и тя улови някакъв проблясък. Какво е това? Забавлява ли се? Или й съчувства?

— Би било незряло да обсъждаме това — обади се Вайълет напрегнато. — Мастилото на предложението още не е изсъхнало. Освен това сестра ми се увлича по магията, не по държавните дела.

Лейди Силва се поклони на Вайълет и Хейзъл.

— Простете. Спокойно можем да поговорим за магия. Аз се интересувам от аеромантия. Нейно Височество запозната ли е с течението?

Преди Хейзъл да отговори, се обади лейди Раша.

— Обучението на Нейно Височество не е публично достояние.

— Ех… — въздъхна лейди Силва. — Бях забравила тайнството, в което е забулено магьосничеството на рода Фереджин. Убедена съм, че напредва сериозно под вашето вещо наставничество.

Ваята не каза нищо. На масата се възцари неловко мълчание. За облекчение на Хейзъл един от слугите отнесе сиренето и го замени с шербет с лед. Най-сетне нещо сладко! Една покрита с петна ръка се пресегна и завря лъжичката си в десерта й.

— Изключително сразяващо — обяви лейди Бетуния и си гребна втори път.

На Хейзъл й идеше да я сръга с лакът. Старата драка не можа ли да отмъкне сиренето й?

— Хайде… — обяви лейди Силва. — Нека разведрим обстановката, какво ще кажете? В Дом Силва е традиция след храната да изиграем една игра. Детинско е, знам, но в зимните вечери е забавно — тя се обърна към Вайълет. — Обичате ли гатанки?

Вайълет кимна.

— Много при това.

Хейзъл и Изабел се спогледаха с недоумение. Сестра им никога не бе проявявала интерес към каквито и да било игри.

— Великолепно! — изгука домакинята им. — Да започваме. Един муирин лодкар трябва да пренесе през реката гоблин, вълк и кошница с мухоморки. Лодката му обаче е малка и може да вземе само един пътник. Което се оказва пречка: ако вземе кошницата, вълкът ще изяде гоблина. Ако вземе вълка, гоблинът ще изгълта мухоморките. Как трябва да постъпи бедният лодкар?

Възцари се мълчание, докато гостите се мъчеха да измислят решение. Бърчеха вежди, някои със замислен вид, други — с отнесен. Хейзъл усети леко потупване. Обърна поглед и Раша поклати едва забележимо глава. Смисълът бе явен.

„Не отговаряй.“

Тя се възмути. Защо пък да не опита? Можеше да измисли решението.

— Муирска гатанка — отрони ваята под сурдинка. — Ти не знаеш нищо за муирите.

— Стига! — засмя се лейди Силва. — Без подсказване. Някой досеща ли се?

— Очевидно е — обади се виконтът. — Лодкарят трябва да вземе първо вълка. Щом се върне, взема мухоморките…

— Гоблинът ще ги е изял — отбеляза спътницата му.

Мъжът се замисли.

— Не може ли да подкупи гоблина?

Последва смях и още няколко половинчати догадки. Хейзъл седеше, мълчеше и се гневеше на безцеремонната забележка на Раша. Сигурно беше права, но принцесата се наежи, след като се изложи с въпроса на лейди Силва. Освен това самата Раша не беше кой знае какъв специалист по Муирландия. Ваята бе прекарала целия си живот в обкръжението на мистици, вещици и аристократи.

Хората продължиха да гадаят, но никой не успяваше да опази гоблина цял или незаситен. Когато един от лордовете заплаши, че ще „одере кожата на проклетото добиче“, лейди Силва подкани и прислужниците да отговорят.

Лорд Силва се изхили.

— Те са необразовани, скъпа.

Без да му обръща внимание, лейди Силва огледа щателно слугите, пръснати из залата.

— Ти там — рече тя на една ужасена камериерка. — Как трябва да постъпи бедният ни лодкар?

Камериерката сякаш всеки момент щеше да припадне.

— Из… извинете, милейди, но не знам.

Без да губи вяра, домакинята им се обърна към един възрастен иконом:

— Ами ти, Барнс? Не вярвам да не си събрал поне малко народна мъдрост.

Господинът се поклони с достойнство.

— Уви, мъдростта ми се изразява в това да избягвам гоблините, а не да ги опазвам.

Успя да спечели снизхождение с думите си и видимо си отдъхна.

— Сериозно, Акико — обади се лорд Силва. — Не е учтиво да закачаш прислугата по този начин.

— Не ставай смешен — отвърна съпругата му. — Готова съм да се обзаложа, че все някой от тях се е досетил. Да речем, ти? Лейди Харуел се хвалеше, че си се явявал на Провинциалните изпити. Купих те само колкото да затворя устата й.

Гостите взеха да се кикотят на неволите на лейди Харуел. Отмъкването на прислужници от нечий чужд дом бе популярно развлечение сред благородниците, нещо като обществено съревнование.

Лейди Силва бе се обърнала именно към момчето, което Хейзъл забеляза по-рано. За миг лицето му загуби типичната за слугите безизразност.

„Знае отговора“, помисли си Хейзъл, развълнувана.

Момчето се поклони.

— Не бих могъл да кажа, милейди.

Лейди Силва явно също бе забелязала блясъка в очите му.

— „Не би казал“, или не знаеш? Кое от двете?

— Аз… може би имам предложение как да стане.

— Ами хайде, да го чуем! — подкани го лейди Силва.

Барон Палантин тръшна тежка кесия на масата.

— Петдесет солара, че няма никаква представа!

— Приемам — отвърна лейди Силва и отново се обърна към прислужника. — Това е два пъти колкото платих за теб. Не ме разочаровай!

Момчето сведе поглед и се усмихна почти безпомощно. Беше в капан. Ако намереше отговора, щеше да накърни честта на цяла зала благородници, включително на бъдещата императрица. В противен случай щеше да загуби доста пари на работодателката си. Беше в безизходица.

Той издиша бавно и затвори очи.

— Лодкарят трябва да пренесе гоблина на другия бряг и да остави вълка с мухоморките. После — да пренесе вълка, като обаче вземе гоблина, за да не го убие вълкът. Щом върне гоблина на първия бряг, ще пренесе мухоморките, преди да се върне за последен път и да вземе и гоблина.

Хейзъл едва не се плесна по челото. Разбира се! Както става с повечето гатанки, отговорът изглеждаше абсурдно очевиден, след като го научи. Тя беше решила, че лодкарят няма право да пренася нищо обратно през реката, но лейди Силва не бе поставила такова условие. Умен муирин!

— Браво! — възкликна лейди Силва и изръкопляска.

Гостите последваха примера й, но Хейзъл забеляза неодобрение на няколко лица, включително на лицето на Вайълет. Изабел обаче ръкопляскаше въодушевено. Както и лейди Бетуния, която обяви случката за „изключително сразяваща“, след което довърши останките от десерта на Хейзъл.

Барон Палантин изпепели момчето с поглед и стегна челюсти.

— Как се казваш?

Прислужникът се поклони.

— Хобсън Смит, милорд.

— И откъде идваш, момче?

— Току-що ви каза името си… — подхвърли лейди Силва.

— Ще го наричам както си пожелая. Току-що платих за тази привилегия петдесет солара.

— От Северозапада, Ваше Превъзходителство. От едно село, казва се Здрач.

Баронът изсумтя.

— Северозападът е свърталище на диваци — отбеляза той. — Нищожни муирски диваци, които се свират по колибите, нагъват тюлени и изразяват почитанието си пред разни камъни вместо пред императрицата. Чувал съм, че се чифтосват с ваите.

Всички обърнаха очи към лейди Раша, която седеше напълно неподвижна, приковала очи в барона.

Той отвърна самодоволно на погледа й.

— Е, не говорех за присъстващите тук.

Лейди Силва се изправи и обяви многозначително:

— Дами, каня ви в приемния салон. Нека оставим господата да си поговорят по темите, по които си говорят, когато се оттеглим — тя се обърна към младия прислужник. — Господин Смит, моля, придружете ме като гост, за да ме просветлите относно родината си. Отказвам да приема, че толкова прозорливо момче нагъва колиби и се свира в тюлени, или каквото там смята баронът. Засрамете се, Вардон.

Повечето гости се разсмяха, но барон Палантин просто се изправи заедно с останалите лордове, щом дамите се наканиха да излязат. Без да сваля очи от муирчето.

Една дузина дами последваха лейди Силва към приемния салон. Докато домакинята си бъбреше с Вайълет, Хейзъл и лейди Раша бяха принудени да пристъпват след лейди Бетуния, която спираше периодично, за да ги огледа. Хейзъл вдигна очи към наставницата си. Баронът бе се държал неописуемо оскърбително.

— Добре ли сте? — попита Хейзъл.

— Да — отвърна лейди Раша.

— За разлика от онова момче — продължи Хейзъл. — Видяхте ли как го гледаше баронът? Мисля, че е в опасност.

— И аз бих казала същото.

— Трябва да му помогнем.

Ваята сведе поглед към нея.

— Не е наша работа.

Отговорът обаче не удовлетвори Хейзъл, която се изпълни с непримирима тревога за здравето на младия прислужник. Защо се е загрижила толкова? Изабел би я подразнила, че е заради хубавия му лик, но причината не беше в това. Не, по-рано помежду им бе преминало нещо, нещо необяснимо лично и потискащо до комичност. С един-единствен поглед муирчето — напълно непознатото муирче — й бе засвидетелствало по-голямо съпричастие и доброта, отколкото бе получила от Вайълет през целия си живот.

— Тогава го направете наша работа — отсече тя.

— И как да постигна това, Ваше Височество?

— Отмъкнете го.

Ваята размърда рунтавите си вежди.

— Искате да отмъкна прислужника на нашата домакиня?

— Точно така — кимна Хейзъл.

Пред тях лейди Бетуния рязко зави и се шмугна в дамската тоалетна. Във вселената все пак явно имаше справедливост.

— На какво основание? — попита ваята.

В гърдите на Хейзъл се надигна вълнение. Нима Раша действително ще го направи?

— Не знам. Измислете нещо.

Двете влязоха в приемния салон. Беше обзаведен старомодно и посредствено, но домакинята ги увери, че има намерението да го преустрои, тъй като вече взема решенията сама. Трио дяволчета донесоха напитки и дамите потънаха в повърхностен разговор, накацали по множеството канапенца. Лейди Силва отвлече Вайълет в дискусия за изкуството и политиката и в разкази как се промъкнала на един галеон, който щял да отплава за Зенувия. Баща й изпратил всички кораби от флотата след нея! Вайълет въздишаше при всяка дума и поруменя, замаяна, когато домакинята й се впусна в лично откровение. Бяха като момиченца на гости с преспиване.

Лейди Силва бе забравила муирчето. Хейзъл не се учуди, а и не можеше да я вини. Младата матрона бе похарчила Дълга на дом Силва, за да се сближи със следващата императрица. Изключено беше да пропилее вечерта в слугински разкази за тюленовата мас и тундрата. Беше направила достатъчно, измъквайки го от готовия да го удуши барон.

Въпреки това момчето изглеждаше доста окаяно. Стърчеше до една палма с израз на смут и притеснение, болезнено не на място. Едно дяволче бе му донесло питие — все пак беше се озовал тук по покана на лейди Силва, — но той не смееше да отпие. Накрая просто остави чашата и смени неловката роля на гостенин с тази на прислужник. Това вероятно му донесе облекчение — вече не му се налагаше да бъде остроумен.

Изабел изникна до Хейзъл, след като бе кимала в продължение на двайсет минути на думите на жената на виконта. Разтри шия и изсумтя:

— Виждам, че Вайълет се е прехласнала. Колко още трябва да останем според теб?

Хейзъл сви рамене. Беше след полунощ, но това не означаваше нищо. Щяха да си тръгнат, когато благоволеше Вайълет… не по-рано.

— Къде е Зига? — попита сестра й и се огледа из салона.

Нейният телохранител стоеше до вратата заедно с този на Вайълет.

— Нямам представа — отвърна Хейзъл.

През прага влезе освежената лейди Бетуния и взе да хока личния си прислужник, че я е оставил да проспи вечерята. Той има благоразумието да замълчи — понесе ругатните и отведе обърканата херцогиня до едно диванче, където една от камериерките й поднесе шербет.

— Поръчай да я уволнят — подхвърли Изабел сприхаво. — Що за телохранител изчезва ей така? Май ще излезе най-немарливият агент в Импириум.

Хейзъл кимна едва. Не можеше да прикрие разочарованието си — Зига Фен бе се превърнала в един от идолите й. Интересно дали Раша щеше да опита да я смени.

Обърна се към наставницата си, за да попита, но видя, че се е отдалечила и е подхванала разговор с прислужника. Беше се надвесила над него като мрачен звяр: посивял вълк в червени одежди. Вайската компания очевидно бе непривична за момчето, но то все пак пазеше самообладание. Като безспорният специалист по жестовете на Раша Хейзъл можеше да заяви, че наставницата й си прекарва приятно.

Изабел се прозя отново.

— Достатъчно. Отивам да измъкна милата ни сестричка. В шест сутринта съм на фехтовка.

Непоколебима, както обикновено, Изабел разбута дамите и сложи ръка на рамото на Вайълет. Размениха си няколко приглушени реплики, съпроводени от сковани, престорени усмивки. Домакинята тактично се оттегли и остави сестрите да продължат разговора си зад един изящен параван.

Лейди Раша само това чакаше. Заряза момчето насред изречението и пресрещна домакинята им, преди тя да се включи в някоя от другите групи. Лейди Силва явно се изненада, но се усмихваше лъчезарно, докато чу молбата на лейди Раша. При това усмивката й посърна. Но беше безсилна. Лейди Раша говореше от името на императорското семейство. Щом някой от Фереджините проявяваше интерес към нейния прислужник, лейди Силва бе принудена да го отстъпи. Единственото, което можеше да обсъди, беше отплатата.

Постъпката не беше особено справедлива, но Хейзъл се утеши с мисълта, че лейди Силва е задигнала момчето от чиста злоба, докато тя го правеше от благородни подбуди. Баронът може и да беше отмъстителен, но не би сторил нещо на прислужник на Фереджин. Муирчето щеше да бъде в безопасност в двореца сред картофените обелки или каквито други задачи му намереха икономите. По-добре, отколкото да се прости с живота си.

Изабел излезе иззад паравана и нареди на един слуга да донесе нещата им. Получиха палтата си, а с тях се появи и фотограф, който направи прощална снимка на лейди Силва и Нейно Императорско Величие. Двайсет минути по-късно момичетата вече бяха се сгушили в колесницата си, а жребищата ровеха чакъла с огнени копита.

Вайълет изу обувките си и впи гневни очи в Изабел.

— Друг път да не си посмяла да ме излагаш така!

Изабел едва държеше клепачите си отворени.

— Стига, Вай. Късно е.

На прозореца се почука. Хейзъл дръпна завесата и с изумление съгледа Зига Фен, стиснала чантичката й.

— Оставихте я в трапезарията — обясни агентката.

Хейзъл отвори вратата, грабна чантичката и изсъска:

— Къде изчезнахте? Нали уж сте моя телохранителка? Не видях очите ви цяла вечер!

— Вероятно е така, важното е, че те бяха приковани във вас. За протокола, мисля, че шербетът не беше „сразяващ“.

Ченето на Хейзъл увисна.

— Лейди Бетуния?

Мракорката се поклони.

— Лека нощ, Ваше Височество.

Тя затвори вратата на колесницата и нареди на кочияша да потегля. Жребищата се засилиха по алеята, а Изабел се прозя и се сгуши в кожите.

— Тази жена е най-добрият агент в Импириум.

[1] „Макбет“, второ действие, трета сцена. В: Уилям Шекспир, Събрани съчинения, т. IV, превод Валери Петров, изд. „Захарий Стоянов“, 1998 г. — Б.пр. ↑

[2] Атавизъм — проява на белези в потомството през няколко поколения. — Б.пр. ↑

[3] Sol invictus (лат.) — непобедимо слънце. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 7

В БОЖИЯ ДОМ

Съобразителността и интелигентният ум са жизненоважни за пажа. Ако момчето притежава добри обноски, изискан вид и умее да се изразява добре, значи ще изпълни призванието си.

Наръчник по етикет за прислужници

Късно на следващата сутрин Хоб седеше срещу господин Бърк и госпожица Марлоу в кабинета на Марлоу.

— Е… — поде възрастният мъж. — Събитията снощи определено надминаха очакванията ми. Майсторски замислено, госпожице Марлоу.

Госпожица Марлоу наклони глава.

— Похвалите са за момчето. Източниците ни много го похвалиха.

— Благодаря — рече Хоб.

Той потисна прозявката си и отказа предложения му от госпожица Марлоу поднос с петифури. Беше се върнал в Импирия малко след зазоряване под предлог, че трябва да си вземе някои принадлежности.

— Разкажете ни за разговора си с лейди Раша — подкани го госпожица Марлоу.

Хоб си припомни разпита на ваята и страха, който бяха му вдъхнали нейните размери и настоятелност.

— Интересуваше се от произхода и образованието ми. Попита мога ли да чета и дали имам познания по география. Нуждае се от човек, който да преподава уроци за Муирландия на Хейзъл Фереджин. Явно не знае кой знае колко за тези земи.

— Защо според теб ваята те избра? — вметна господин Бърк.

— Вероятно смята, че Нейно Височество би предпочела да научи за Муирландия от някого, който е живял там или е неин връстник. А може би просто е искала да ме измъкне от барон Палантин. Той обиди и нея.

— Чувам, че е изиграл ролята си добре — рече господин Бърк. — Да имаш подръка обществена фигура с лични дългове, е страшно полезно.

— Ще го запомня — рече Хоб.

Баронът сигурно беше играл роля, но той не се съмняваше, че ненавистта му към ваите и муирландците е искрена. Омразата в кървясалите му очи не беше престорена. Може би тъкмо затова бяха избрали него.

Удивлението от стратегическата мисъл, впрегната в операцията от миналата нощ, не го напускаше. Гатанката, залогът на барона, пиянските му обиди — всичко бе внимателно дирижирано представление. Нищо не беше оставено на случайността: нито репликата на лейди Силва към Хейзъл Фереджин, нито разсеяната забележка за отмъкването на слуги, нито дори позицията на Хоб непосредствено зад рамото на домакинята, точно там, където принцесата би могла да го забележи. Безброй дребни подробности и хитрини с цел да закачат стръвта на невидимата кука. И бяха свършили работа.

— Плаваме в непознати води — отбеляза господин Бърк. — Досега не сме поверявали толкова важна мисия на новобранец. Ти едва се научи как да изпълняваш сносно задълженията си на прислужник, да не говорим за шпионските. Ще се справиш ли, Хоб? Кажи ми честно.

— Зависи каква е задачата ми.

— Ще изпълняваш желанията на лейди Раша — обясни госпожица Марлоу просто. — Тя спомена ли нещо?

— Няколко часа седмично трябва да разказвам за живота ми в Северозапада — рече Хоб. — Останалите ми задължения ще определят помощник-икономите. Спомена обаче, че уроците ми с Нейно Височество трябва да останат в тайна.

— Чудесно — кимна господин Бърк. — Колкото по-уединени са заниманията ви, толкова по-големи шансове имаш да спечелиш доверието й.

— Значи искате да се сприятеля с Нейно Височество? — отбеляза Хоб.

— Не — заяви госпожица Марлоу твърдо. — Мехруните, а още по-малко Фереджините, не дружат с прислугата. Ако се държиш фамилиарно или — да пази Господ — флиртуваш, ще те отстранят. Търпението и професионализмът ще ти спечелят повече доверие. Интересуваме се от магичните умения на принцесата.

— Сериозно? — попита Хоб. — А сестрите й? Те ми изглеждат далеч по…

Господин Бърк го прекъсна:

— Съсредоточи се върху Хейзъл Фереджин. Не знаем много за нея. И не мислим, че е случайно.

— Отлично — рече Хоб. — Как ще изпращам докладите си?

— Обсъждахме го — каза госпожица Марлоу. — Тук си отскоро и не си усвоил добре шифроването, затова трябва да ти поверим ето това.

Тя му подаде импирски наръчник със сухата история на империята, Висшеродните домове и биографиите на най-прочутите им представители от миналото и настоящето.

— Всеки прислужник на Свещения остров има тази книга — продължи тя. — В твоето копие е вложен лист шпионска хартия, който ще ползваш, за да общуваш с нас. Работи…

Тя изписа нещо с върха на нокътя си от вътрешната страна на задната корица. Докато пишеше, господин Бърк вдигна пожълтял лист пергамент. На него се появиха две думи, сякаш изписани от невидима ръка:

Ето така

Хоб грейна.

— Страхотно.

— Наистина — кимна тя. — Шпионската хартия е голяма рядкост и е изключително ценна. Не бива да губиш книгата.

Той изслуша с внимание последвалите обяснения относно правилника за общуване.

— Което ни довежда до последния въпрос — рече госпожица Марлоу. — Безопасността. Твоята и нашата.

— И трите момичета Фереджин са под закрилата на член на Червената рота — започна господин Бърк. — Към Хейзъл Фереджин е зачислена агент Зига Фен. Тя е в Ордена от най-скоро, но пък по произход е от Мракория, където е убивала от шестгодишна. Ако дори за миг заподозре, че си заплаха за Нейно Височество, ще те духне като свещ.

Хоб разгледа снимката, която му предложи мъжът. Беше на висока, жилава жена с обръсната глава и студени котешки очи.

— Не я видях на вечерята.

Господин Бърк прибра снимката в една папка.

— Това не значи, че не е присъствала. Агентите на Червената рота не са войници, а лично подбраните наемни убийци на императрицата. Зига Фен има умения, толкова черни и коварни, та стомахът да те свие. И за миг не излизай от ролята си дори когато мислиш, че си сам.

Хоб ги огледа поред.

— Това звучи… малко страшно.

Госпожица Марлоу отпи от чая си.

— Зига Фен не е чудовище; тя е професионалист, назначен да защитава принцесата. Не забравяй: ти не си заплаха; ти си обикновен прислужник, когото Фереджините са решили да отмъкнат от лейди Силва. Върши работата си и няма от какво да се страхуваш.

Господин Бърк се изправи.

— А за да сме сигурни, че и Съдружието няма от какво да се страхува, нека ти представим брат Якоб.

В кабинета влезе човек, напомнящ нещо средно между монах и просяк. Беше плешив възрастен мъж с износено расо, а кафеникавата му старческа кожа бе покрита с вещерски татуировки. Едното му око липсваше, както и върховете на палците и още няколко пръста. Въпреки стряскащия си вид, той се усмихна благо и окуражаващо.

— За мен е чест да се запознаем.

Хоб кимна.

— За мен също. Хм… Какво ще правим?

— Брат Якоб е специалист по психноза — обясни господин Бърк. — Древна техника за вграждане на ограничения в съзнанието. Ако бъдеш разкрит, няма да можеш да ни издадеш. Стандартна мярка за сигурност.

Хоб не беше въодушевен.

— Не искам да се превърна в зомби.

Брат Якоб се изхили и седна на дивана.

— Зомбитата са отчайващи шпиони. Психнозата няма да те промени. Просто ще ти попречи да разкриеш каквото и да било за Съдружието. Убеден съм, че виждаш логиката в това. Заповядай, седни до мен.

Хоб се подчини. Старецът миришеше на лой и тамян. Притеснението на момчето го развесели.

— Няма да боли. Просто ще ти поговоря. Затвори очи и се съсредоточи върху дишането си. Дишай дълбоко и бавно като сънен слон. Точно така.

Той затананика тих, мелодичен напев. Помоли Хоб да се отпусне, да остави съзнанието си да омекне като гъба. Така щеше да предпази новите си братя и сестри, да издигне стена между тях и коварните Фереджин и прокълнатите сили, които владееха. Каза, че усеща благородството в сърцето на Хоб, че знае как винаги е защитавал хората, които обича. Накара го да си представи тези хора, да навлезе в най-ранните си спомени…

Хоб се почувства като перце, понесло се по вятъра през времето. Изплуваха спомени: снегът по върховете на Стража планина; лицето на мъртвия миньор, когото бе намерил в един тунел; воят на вятъра около колибата, докато двамата с Аня спяха, увити плътно в кожи. Милата, малка Аня. Съзря я на пода в колибата — играеше си с кукла, докато майка им редеше прането. Майка им — мила, но изтормозена — с прошарена черна коса и загрубели от водата ръце.

Ето я пак, но по-млада, направо красива. Гледаше я от някаква кутия. Не, от бебешко креватче. Тя му изгука и му подаде малкото си пръстче. До нея имаше още някого, висок мъж с червено войнишко яке. Разпозна го от снимката. Мъжът му се усмихна — не с уста, а с очи. И внезапно се обърна. На вратата бе изникнал някой. Хоб не различи лицето му, но той също беше с червено яке. Бащата на Хоб бе призован…

— Излиза от психнозата.

Гласът на госпожица Марлоу го накара да отвори очи. На челото му имаше влажна кърпа, а краката му бяха вдигнати на ниската масичка отпред. Не си спомняше кога точно се е озовал на дивана. Господин Бърк и госпожица Марлоу седяха край него и внимателно го наблюдаваха.

— Как се чувстваш? — попита господин Бърк.

— Нормално — отвърна Хоб.

Съновиденията избледняха, спуснаха се като утайка на речно дъно. Какво бе станало току-що?

— Спомняш ли си какво обсъждахме? — попита госпожица Марлоу.

Хоб кимна. Всичко беше ясно като бял ден до мига, в който някой влезе в кабинета… Беше ли влязъл някой?

Господин Бърк протегна ръка.

— Готов ли си да изпълниш дълга си?

— Да — рече Хоб, пое ръката му и се надигна.

Въпреки че не беше спал през нощта, се чувстваше освежен и пълен със сили, готов да се заеме с предстоящата задача. Цял живот бе копнял да остави следа, да промени света. Сега щеше да получи възможност да го направи.

Госпожица Марлоу му подаде един плик.

— Тичай към Драконовия кей. Не закъснявай.

Трийсет минути по-късно Хоб излезе от един апартамент в Квартала на пазарите. Крачеше енергично с куфар в ръка; писмото на лейди Силва — подписано за преотстъпване на услугите му — беше във вътрешния джоб на палтото му.

Кварталът на пазарите привличаше всякакви типове: търговци и мистици, прислуга и телохранители, ученици и джебчии, които дебнеха по входовете в търсене на жертва. Хоб заобиколи група магистрати, спря пред една сергия и си купи няколко бухти, извадени направо от врящата мазнина. Впи зъби в първата, обърса брадичка и подхвърли рестото в паничката на близкия просяк.

Зад него се разнесе звън. Тълпата се отдръпна и стори път на трамвая. Когато мотрисата изтрополи край него, той се метна на стъпалата. Две бухти и бодрият поздрав бяха достатъчна награда за ватмана, който му направи място за куфара до ръчната спирачка.

Дванайсет ветровити квартала поред Хоб не пусна кожената дръжка, надничайки към пристанището през пролуките между сградите. Денят беше облачен, а небето обещаваше сняг, но нищо не можеше да развали настроението му.

Скочи от трамвая на Великия храм. По стъпалата пред него дремеха стотици просяци, без да обръщат внимание на десетината катервули, които бичуваха телата си и виеха за покварата на вярата. Хоб едва ги издържаше. Животът в този свят бе достатъчно труден, та да се тревожи за следващия.

Вдигна куфара си и се спусна по Змейската алея — стръмна улица, която криволичеше от Великия храм до пристанището. Според легендата по време на едно обръщение на възстарата Мина Първа към поклонниците й нейният дракон Ембер Златния внезапно я сграбчил в челюстите си и се понесъл към морето. Хиляди хора станали свидетели на случката, увековечена от Мина II — тя обявила оставената от дракона просека за свята. На мястото на разрушените сгради така и не били издигнати нови; пътят на Ембер бил обезсмъртен, за да могат поклонниците да влязат в общение с първата от Фереджините. Според официалните източници това, че императрицата била отнесена от дракон, не било гибел, а подвиг, сетно доказателство за нейната божественост.

Това се струваше доста удобно на Хоб. Замисли се как би се отразил този подход на дребните неволи в живота. Излязъл си с различни чорапи? Божествено вдъхновение! Оригнал си се не на място? Боговете са проговорили! Закъсняваш…

Древният град екна от камбанен звън. Хоб изруга, хвърли останалите бухти и хукна надолу по стъпалата. Трябваше да бъде на Драконовия кей по пладне. Златното кубе, над което се вееше знамето на Фереджините, бе право пред него. Той се запровира пъргаво между туристи, поклонници, паланкини и войници.

Стигна, задъхан, до кея и подаде на капитана на стражарите писмото и документите си. Мъжът ги връчи на дребен хомункул с криле на прилеп, който ги прегледа и свери нещо в списъка пред себе си.

— Ето. Хобсън Смит, постъпващ на служба при императорското семейство. Ако носите оръжия или някаква контрабанда, ви съветвам да ги оставите тук. На другия бряг ще ви претърсят мистици. Ако открият нещо нередно, денят няма да приключи добре за вас.

Хоб си спомни шпионската хартия, скрита в наръчника му. Дали ще я открият мистиците? Капитанът му върна документите.

— Лодката е в края на кея. Дайте това на лодкаря — той му връчи медна монета.

— Лодкар?! — изненада се Хоб. — Мислех, че ще плавам на това…

Той посочи закотвената наблизо яхта, с която бе се върнал след вечерята предната вечер.

Капитанът поклати глава.

— Целта ви е от фереджинската страна на острова. Може да влезете само ако преминете през лабиринта. А за да го направите, ви трябва лодкар. Хайде, вървете!

Хоб продължи напред покрай неколцина войници и стигна до двойка каменни дракони край рампа към водата. Закотвената долу самотна черна лодка се поклащаше лениво на сиво-синкавите вълни. Стиснал монетата, той се обърна към превития, закачулен силует на носа.

— Здравейте. Отивам в двореца.

Онзи протегна шепа в ръкавица. Хоб пусна вътре монетата и създанието посочи тясната пейка на носа. Той стъпи несигурно на борда, а лодкарят отвърза лодката и хвана греблата.

Беше разбрал, че морето не го привлича. Произхождаше от планините; откритите води не го предразполагаха. Постепенно неприязънта му прерасна в ужас.

С всяко загребване лодкарят местеше лодката все по-далеч от брега с бързина, която му се стори невероятна. Щом подминаха дигата, по откритите води на канала се появиха зайчета, но водата не нахлуваше в лодката и не мокреше лицето му. Той стисна здраво бордовете. Това беше магия, някаква дяволия, която успокояваше вълните и ги носеше към Свещения остров. На лодката ли се дължеше, или на лодкаря? Хоб хвърли поглед на закачуления, който въртеше уверено греблата. Беше свел лице и не го показваше на светло.

— Колко ще продължи пътуването? — попита той.

Никакъв отговор.

— Движим се доста бързо! — отбеляза. — Да не сте мистик?

Мълчание.

Спътникът му определено не беше разговорлив. Но докато се отдалечаваха все повече от сушата, Хоб се изпълваше с все по-категоричното подозрение, че лодкарят изобщо не е човек.

Той отправи взор към небето. Облаците се разнасяха и зимното слънце се показваше между тях. Надали някой демон щеше да се движи така на дневна светлина. Злите духове ненавиждаха слънцето и течащата вода и не биха пресекли и ручей по залез, камо ли океански проток рано следобед. Всяко дете в Здрач го знаеше. Дори Къртицата!

Въпреки това с всяка минута опасенията на Хоб нарастваха. Той седеше в лодката, сгушен в палтото си, приковал очи в сребристата мъгла, обвила острова.

„Накъде те е понесъл тоя фереджински дявол? Към двореца или към подземния свят?“

Май нямаше разлика.

Лодкарят греба доста време, преди Хоб да съзре лабиринта. Истинските му мащаби станаха очевидни едва когато навлязоха в мъглата.

В часовете си в Съдружието Хоб беше учил, че Фереджините са разчитали на пропагандата, за да поддържат мистиката си. На Змейската алея легендите, свързани с тях, звучаха като забавни историйки за наивните души. Ала в извисилите се на десетки метри над тях бели като тебешир скали нямаше нищо забавно. Стените на лабиринта като че се накланяха напред, сякаш ей сега ще се сринат и ще ги премажат като буболечки. Хоб изви глава, занемял. Беше изключено това да е дело на смъртни хора — били те и мехруни. Ами ако господин Бърк и госпожица Марлоу са се заблудили? Ако Фереджините действително са богове?

Лодката взе да се върти като стрелката на развален компас. Лодкарят дръпна с все сила едното гребло и ги подкара към една от стените. Хоб неволно извика и стегна тяло в очакване да се пръснат на парчета. В следния миг просто въздъхна — лодката се стрелна през тесен процеп, прикрит с някакъв инженерен трик. Отново стени, някои прави, други — извити. Въртенето продължаваше. Той се отказа от опитите да се ориентира, докато лодкарят подминаваше широките коридори и вкарваше лодката в други, толкова тесни, та Хоб бе убеден, че ще се разбият. Създанието пред него изобщо не вдигаше глава, а явно направляваше по някакъв нечестив инстинкт. Стомахът на Хоб се сви в спазъм и той се раздели с бухтите от сутринта.

Внезапно въртенето спря.

Хоб най-после отпусна смъртоносната хватка, в която стискаше лодката, и леко отвори едно око. Пред него се откри спокойно пристанище, пълно с различни по големина и вид кораби. На високия нос право напред се издигаше Импирският дворец. Архитектурата му бе почти като жива — Хоб не беше виждал такова нещо. Напомняше тъмночервено, обсипано с бодли морско създание, което закриляше петната от бели налепи по скалите отдолу. Това обаче не бяха налепи. Бяха сгради.

Блестящата бяла кула вляво се извисяваше над всичко останало на Свещения остров. Хоб тутакси я разпозна — Тур ан Гриан, Кулата на изгряващото слънце. Зад този паметник на магията беше Роуан — древната магична школа, чиито възпитаници управляваха света.

Удивлението му бе изместено от решителност.

„Един ден ще сринем този ред. Един ден няма да има значение дали едно дете се е родило муирин, или мехрун. В училищата ще се преподава истината, а не лъжите на рода Фереджин.“

Той избърса уста с кърпичката си и се увери, че не е изцапал палтото си. Щяха да го посрещнат на кея, затова държеше да изглежда безупречно. Вдигна куфара, изпъна гръб и се опита да не обръща внимание на корабите по пристаните и на котва в залива. Черно-златистият галеон недалеч от тях вероятно беше поне четиристотин стъпки дълъг. По палубите високо над водната повърхност шаваха дребни фигурки. Хоб се почуди как такъв гигантски съд се е проврял през лабиринта, да не говорим за ескорта му от бойни кораби. Дали през скалите има различни пътища?

Някакъв проблясък привлече вниманието му. На носа на галеона светеше фар — толкова ярък, че приличаше на малка звезда. Сигурно беше лирландски печат, един от пропуските за преминаване през демонските водни предели. Беше чел за тях в Трансконтиненталния влак.

На въпроса му защо му е на някого да ги краде, господин Бърк бе обяснил, че доста хора искат да сложат край на лирландските печати — един от основните инструменти, които крепяха Божествената императрица. Ако изчезнеха, с ролята на пазачи на морските ширини на императорското семейство щеше да е свършено. Всички Висшеродни домове се нареждаха сред заподозрените — всички щяха да се облагодетелстват, ако Фереджините загубеха контрол над търговията. Колкото до лирландците, те ненавиждаха печатите от самото им създаване от Мина Първа. Подробностите около престъплението сериозно бяха заинтригували Хоб. И сега, втренчен в галеона, той се питаше дали властите някога ще заловят извършителите.

„Съсредоточи се върху задачата“, напомни му вътрешният му глас.

Лирландските печати не бяха негова грижа. Най-важното в момента беше Хейзъл Фереджин. Първият му доклад бе насрочен за по-късно същата седмица. Той отново се обърна към двореца и огледа стотиците прозорци по извитите кули. Кой ли е на Нейно Височество?

Лодкарят се насочи към един по-малък кей. Хоб забеляза и други лодки като неговата, които се поклащаха на вълните; хората на борда бяха се свили срещу поривите на февруарския вятър. От сушата звъннаха камбани — първо издрънкаха бърза мелодия, след което удариха един часа. Само толкова? Хоб изгледа загърнатата с пелерина фигура в другия край на лодката. Каквото и да беше създанието, бе го прекарало само с гребла през двайсет и четири километра брулени от вятъра вълни за по-малко от час. Определено бе замесена магия.

На кея чакаше възрастен мъжага с гъста сива коса и тъмен костюм. Щом лодката се долепи до пристана, той протегна ръка, за да вземе куфара на Хоб.

— Аз съм Оливейро, седемнайсети помощник-иконом. Вие трябва да сте господин Смит. Добре дошли в Роуан.

— Благодаря — рече Хоб и посегна към джоба си. — Да оставя ли бакшиш на лодкаря?

Мъжът се засмя.

— Не. Побързайте обаче да слезете, преди създанието да е поело обратно.

Непринуденото посрещане го успокои. Той пое ръката на мъжа и стъпи на кея. Топлото чувство угасна, щом извърна поглед към отдалечаващата се лодка.

Лодкарят бе вдигнал очи към тях. Под качулката Хоб различи почти плоско лице със сива нагъната кожа. Без нос или уста, само две раздалечени очи, чиито клепачи бяха затворени с шев от черна връв. Създанието напомняше стара кукла, захвърлена да гние.

„Тук си непознат в непознати земи.“

Оливейро махна.

— Хайде, да те няма! Отивай при другите.

Лодкарят сведе глава и бавно завъртя греблата.

— Какво е то? — попита Хоб.

Оливейро вдигна куфара му.

— Не ви засяга. Първо правило на живота на Свещения остров — не прекалявайте с въпросите. Ще станете свидетел на много неща, с които не сте се сблъсквали в… Откъде сте?

— Здрач.

— Съжалявам, но не съм го чувал — рече той чистосърдечно. — Не се обиждайте — не познавам добре Муирландия. Семейството ми прислужва на рода Фереджин от дванайсет поколения.

— Вие мехрун ли сте?

Оливейро поклати глава.

— Муирин от главата до петите. Хайде!

Мъжът го преведе през един заскрежен плаж. Стигнаха до караулно, изградено в основата на скалите. Двама импирски гвардейци стояха от двете страни на входа, край мангали, в които лумтеше вещерски плам. В помещението мистичка със синя роба играеше на аркадия с един домовник. Гномовидното създание се изкиска и премести своята виверна с две полета, за да плени мраморната вещица. Мистичката изпуфтя.

— Изглежда, идваме точно навреме — подхвърли Оливейро.

— Загубих шест лунара — въздъхна тя. — Или дванайсет, ако не си върна портата.

— Чудесно — прекъсна я Оливейро. — Преди съвсем да обеднеете, бихте ли проверили този младеж тук? Току-що отмъкнат от лейди Раша.

Жената вдигна очи от играта и огледа Хоб. Като повечето мистици, ирисите й бяха различни на цвят: единият — нечовешки оранжев, другият — сребрист като живак. Без да отмества поглед, тя се надигна от масата.

— Не си прекарал много време в общуване с мехруните — поде тя. — Повтори, ако обичаш.

— Аз… не съм прекарал много време с мехруните.

— В общуване с мехруните — поправи го жената.

Хоб повтори фразата точно.

Тя кимна и отново насочи вниманието си към документите, връчени й от Оливейро.

— Е, кажете, господин Смит, възнамерявате ли да навредите комуто и да било от членовете на императорското семейство?

— Не — отвърна Хоб.

Не беше лъжа — от него се искаше просто да наблюдава Хейзъл Фереджин и да докладва за заниманията й.

Мистичката зададе още няколко въпроса с хладен, сдържан тон, който издаваше сериозността им. Отговорите му се търкулваха от устните, сякаш отбрани от гъвкави пръсти.

— Поддържате ли връзка с друга благородническа къща, с атропосите, със Съдружието, с Мракорските конфедерати, с каквито и да било представители на Зенувия, с лирландците?

— Не — рече Хоб.

За негова изненада и облекчение отговорът явно задоволи мистичката.

— Много добре. Отворете куфара си и стъпете в онзи кръг.

Тя посочи сребристия пентаграм, гравиран на пода. Хоб се втренчи в него с голямо недоверие. Мехруните използваха такива чертежи, за да призовават създания от призрачните светове. Дали ако стъпи вътре, ще го пратят в друг свят? Мистичката се изсмя.

— Намирате се на Свещения остров. Боговете да са ви на помощ, ако се плашите от най-прост гадателски кръг.

Хоб пристъпи предпазливо в чертежа. Надписите му засияха и той замръзна. В това време мистичката взе да рови в багажа му. Вдигна Импирския наръчник и разгърна страниците. Несъмнено щеше да забележи шпионския лист със странните си очи… Не — остави книгата настрана и се обърна към пентаграма, чиито символи светеха в зелено.

— Свободен сте, муирино.

„В Съдружието явно си знаят работата“, рече си Хоб с благодарност и пое след Оливейро през тунела навътре в скалата.

— Моля ви, сър. Не е нужно да носите куфара ми.

Помощник-икономът се изсмя.

— Нося багажа на всички в първия им ден. Насладете се на мига, господин Смит. Съвсем скоро ще проклинате името ми. Докато се изкачваме, нека ви запозная с правилата ни. Силва са добро семейство, но вече сте прислужник на Фереджин. Това е Божият дом.

В тона на мъжа нямаше ирония, а искрено, почти умилително почитание. Нима Оливейро наистина смяташе, че Божествените императрици са божества? Като нищо — семейството му служеше на Фереджините от дванайсет поколения.

Оливейро може и да не разбираше от друго, освен от дворцовия живот, но за него определено знаеше много. Сподели познанията си с Хоб, докато се изкачваха по тунели и рампи. Явно бе влюбен в правилата на прислужническия етикет.

— Образцовият паж предугажда нуждите. Той е честен, прям и се подчинява на висшестоящите си по всяко време. Не гледайте членовете на императорското семейство в очите. Не се обръщайте към мехруните на малко име, освен ако са ви разрешили изрично. Наизустили сте наръчника си, предполагам?

— Да, сър.

— Колко братя и сестри има Божествената императрица?

— Седем, макар че шестима са покойници.

— Кой остава?

— Лейди Хера. Великата херцогиня живее в Южен Трейси.

Оливейро изсумтя.

— Какъв е гербът на Дом Хайд?

— Червен меч на черно поле.

— Кой поръчва разширяването на двореца през 1788-ма?

— Мина Трийсет и трета.

— Пфф — рече Оливейро. — Що за самодоволство е изписано на лицето ви? Не ви подобава.

— Да, сър.

— Кажете, младежо, кой е главен иконом?

— Господин Осуалд Дън. Госпожа Баргава е домоуправител.

— Ами първи помощник-готвач?

Хоб напрегна паметта си.

— Ами… нямам представа. Пише ли го в наръчника?

Оливейро изглеждаше доволен.

— Наръчникът съдържа основната информация, но в двореца работят над две хиляди късметлии. Без да броим Импирската гвардия и академичния състав, и персонала на Роуан. Ще очаквам от вас да научите всички с времето — те спряха пред двукрила летяща врата. — Първо обаче отиваме да ви подушат.

Хоб вдигна очи към него. „Подушат“ ли каза току-що?

— Не разбирам, сър. Кучета ли имате?

Оливейро бутна крилата навътре и го преведе през облак ароматна пара в огромна кухня с нисък таван.

— Не кучета, господин Смит. Вещерици.

Пред очите на Хоб изплуваха десетки ниски, тантурести фигури, които режеха зеленчуци и чукаха пържоли. Най-близката до двамата подуши и вдигна отчасти женската си глава, за да огледа Хоб с чифт свински очички. После пусна сатъра, дотътри се до тях, щипна го, взе да мачка ръката му и измърмори:

— Хубаво месце. Чудно, Оли. Добри мръвки ще излезат.

— Хайде, стига — рече помощник-икономът, смутен. — Знаеш отлично, че е ново попълнение, а не месо.

Вещерицата сякаш не чу забележката и взе да ръси Хоб с подправки от купичките наоколо. Щом приключи, подуши въздуха.

— Градински чай — реши накрая. — И щипка магданоз, май…

Останалите вещерици явно също бяха забелязали — или надушили — новодошлия. Те зарязаха работата си и се заклатушкаха между работните маси, като разбутваха висящите от тавана бутове шунка и пити сирене. Тълпата погълна Хоб, но Оливейро го стисна здраво за китката и се развика:

— Дами! Дами, овладейте се! Къде е Бомбаста?

— Тука — изгрухтя здравенячката, която бе стиснала Хоб за врата.

Оливейро въздъхна звучно.

— Мадам, забравяте се! Дали да поверим кухнята на Горго?

Вещерицата мигновено пусна Хоб и се врътна към посестримите си.

— Строй се!

С ругатни и ропот вещериците се заклатушкаха и се наредиха по височина пред сгорещените фурни. Бомбаста се тътреше тромаво след тях и перваше зад врата онези, дето влачеха налъмите си. След минута трийсет и седемте вещерици стояха мирно, с нацупени лица и потекли лиги.

Оливейро изтупа балтона на Хоб от брашното и парченцата дафинов лист.

— Ужасно съжалявам. Понякога малко се самозабравят.

Пред очите на младежа се виеха звездички. Той разтърка гърло, удивен за чий дявол Фереджините са взели вещерици. Бяха проклети създания: коварни, зли и хищни. В Здрач ги прогонваха в мига, в който ги забележеха да се навъртат край оградата. Не можеше да остане тук. До седмица щяха да го оглозгат до кости.

Оливейро обясни, че вещериците в кухнята са роуанска традиция, по-стара дори от времето на Мина Първа. Зверове по природа, но с кулинарна дарба, те се поддават на стопанисване с нужните предохранителни мерки.

— За тях не пишеше в наръчника — изхъхри Хоб.

— Естествено — кимна Оливейро. — Но след като ви подушиха, няма от какво да се притеснявате.

Той го отведе до края на редицата, където Бомбаста тъкмеше забрадката си. Изрисуваната с цветя престилка трудно се вписваше върху смръщената, яка грамада, дето я носеше. Ама че лице! Единственото обяснение за съществуването му беше праисторически романс между крокодил и свиня.

— К’во си ме зяпнал? — изръмжа тя.

— Извинете — рече Хоб. — Досега не съм срещал вещерица.

— Не коя вещерица, а вещерицата. Бомбаста Клъц на твойте услуги.

— Ти ли си Клъц ма?! — просъска съседката й, бледа ужасия с морковено рижа рядка косица.

Бомбаста се направи, че не чува, и продължи с гордост:

— Аз съм главната готвачка. Ако ти притрябва нещо, мене ще търсиш. Дай да ти видиме ръката.

Оливейро го побутна и противно на всякаква логика и инстинкти, Хоб свали палтото и сакото и нави ръкава на ризата си. Бомбаста го сграбчи безцеремонно за ръката и тикна влажен нос в дланта му. От устните й се разнесе гърлен стон, след което тя премести зурла към лакътя. Сякаш това не стигаше (направо беше ужасяващо), ами вещерицата не спираше да дърдори.

— Мирише на село. Чудно ще се върже с хрян. Не, хрян ще му дойде много. Ще го задушим с градински чай и готово!

Вещерицата изкряска и блъсна ръката му, сякаш внезапно бе я отвратила. Беше ред на подигравчийката до нея да я стисне. На лицето й се изписа най-зъбатата и смразяваща усмивка, която бе виждал.

— Аз съм Горго, сладурче. Първа помощник-готвачка и за разлика от някои тука — пряка потомка на рода Клъц.

Оливейро простена.

— Сега не му е времето за кавги.

Вещерицата му хвърли леден поглед, после също навря зурла в слузестата диря, оставена от Бомбаста, и изсумтя презрително.

— Туй момче не е за задушено! За печено е! Селски пай със зеленчукова гарнитура. Ти викаш „задушено“, щото с фурната хич те няма. Готово!

Тя също блъсна ръката на Хоб само за да я сграбчи следващата вещерица. Последва още душене, в някои случаи толкова щателно, та се наложи Оливейро да се намеси. Хоб впрегна целия стоицизъм, който успя да събере, за да устои на изпитанието. Доколкото можа да преброи, деветнайсет от тварите обявиха, че е идеален за задушено, а седемнайсет настояваха, че е за пай. Готвачката, отговаряща за сосовете, не стигна до мнение.

Когато най-сетне излязоха от кухнята, Хоб спря, за да се окопити. Помощник-икономът беше намислил да му покаже дворцовата пералня и пощата, но смени тактиката, щом забеляза, че костюмът му е прогизнал от пот.

— Лодкарите и вещериците стигат за един следобед — обяви загрижено. — Да ви настаним. Ще поръчам да изперат дрехите ви и утре може да започнете със свежи сили.

Изпълнен с безкрайна благодарност, Хоб го последва по един коридор и по широкото стълбище покрай орляк заети камериерки и пажове. Внезапно пъргаво като колибри светещо златисто топче се стрелна над главата му и се скри зад ъгъла.

— Какво беше това? — попита той смаяно.

— Зефис — рече Оливейро и отвори вратата пред тях. — Съобщителна сфера. Някой сигурно иска да лъснат обувките му. Хайде, елате. Още два етажа и почти сме си у дома.

Хоб го последва и потъна в уханието на туид, лак за дърво и стар камък. Имението на Силва бе пропито с миризмата на свещи и парфюм. Все още се намираха под земята, но Хоб вече долавяше коренна разлика. Силва имаха пари и амбиции; Фереджинови — вкус и традиция. Едните се стремяха към властта; другите я държаха.

Традицията стана още по-явна, щом стигнаха до жилищната част за прислугата. По стените в спретнати редици бяха окачени портретите на бивши главни икономи: по левия коридор бяха дамите, по десния — мъжете. Една хубава камериерка на около четиринайсет се шмугна покрай тях, понесла сребърен поднос. Хвърли поглед на Хоб и се усмихна; той на драго сърце стори същото. Оливейро не закъсня да го побутне към коридора с пажовете и отново подхвана обясненията си.

— Образцовият паж е скромен и дискретен. Не се хили като бабуин, не се закача с младите дами, с които има привилегията да работи. Ясен ли съм?

— Пределно ясен, сър.

— Отлично — рече Оливейро, спря пред една врата и извади връзка ключове. — Имам добро предчувствие за вас, господин Смит. Ще е жалко, ако прекрачите границата.

Помощник-икономът се приведе под поредния зефис, отвори вратата и нададе ужасѐн възглас.

— Какви ги вършите? — викна той. — Къде е униформата ви?

— На пара, в банята — отвърна някой равнодушно. — Беше се посмачкала.

— Това не е извинение да се разхождате гол!

— Уф, престани, Оли. Не съм гол.

Оливейро въздъхна и даде знак на Хоб да влезе.

— Хобсън Смит, за свое огромно нещастие съм длъжен да ви запозная с вашия съквартирант господин Виктор Грейсън.

Хоб влезе. Недодялан младеж с мокра руса коса седеше на леглото по оскъдни гащета. Двамата се спогледаха с еднаква доза равнодушие, след което Виктор отново се зае да лъска ботушите си. Оливейро прочисти гърло.

— Виктор, новият ти съквартирант е по-млад от предишния, така че очаквам от теб да му служиш за пример. Като начало защо не престанеш да се мотаеш наоколо само по тази… как да кажа, препаска.

— Удобни са — сви рамене Виктор.

— Но са неприлични — скастри го Оливейро и пусна куфара на Хоб. — Господин Смит, ако позволите, ще взема палтото и сакото ви.

Щом взе одеждите му, Оливейро му връчи плик с разписанието му и няколко карти. После седмият помощник-иконом им пожела приятен ден и затвори вратата.

— Какво стана с костюма ти? — поинтересува се Виктор.

Хоб отговори „Вещерици“ и се приготви да бъде осмян. Беше свикнал с тормоза, който съпътстваше най-малките и новаците. За да оцелееш в лагера на миньорите, се изискваха дебела кожа и остър език.

За изненада на Хоб новият му съквартирант не се възползва от случая.

— Аха, ясно. Недей да се впрягаш. Когато душиха мен, се наложи Оли да изпере друго, не сакото.

— Шегуваш се.

— Де да се шегувах — рече Виктор и се пресегна към една долна риза.

Хоб огледа стаята. Беше малка, в нея имаше всичко необходимо: легло, скрин и тесен гардероб с три униформи на паж и чифт официални ботуши с неговия номер. Нямаше как да надникне навън изпод земята, но стаичката беше с прозорец към вътрешна шахта.

Докато разопаковаше багажа си, Виктор го заговори непринудено, доколкото бе възможно между двама непознати. Не след дълго Хоб научи, че съквартирантът му е израсъл в чифлика на баща си край Авалия, напуснал е дома по време на Голямата суша и е работил като прислужник в Нисшероден дом, докато на собствениците им се наложило да дарят половината си персонал на Фереджините, за да изплатят данъците си. Това се случило преди шест години. Оттогава не бил напускал Свещения остров.

А сега трябвало да изчезва. Той лъсна за последен път ботушите си и напусна стаята, за да довърши тоалета си в банята. Щом излезе, Хоб затвори вратата и се тръшна на леглото. Намали лампата и посегна към плика на Оливейро. Огледа разписанието си за следващия ден: обичайни неща до късния следобед, когато имаше подозрително мъглявата „частна среща“ в сграда на име „Старият Том“. Той разгърна картата и я откри в границите на Роуанското училище, точно зад Тур ан Гриан.

После затвори очи и се потопи в смайващите обстоятелства напоследък. Ето го тук, проснал се на леглото в потомствената обител на Фереджините. Никога не бе се чувствал толкова изтощен, ужасѐн и развълнуван.

„Това е. Ето как ще оставиш своята следа.“

Претърколи се и взе импирския наръчник от нощното шкафче. Снимката на императорското семейство беше отпреди няколко години, но нямаше как да сбърка крехката призрачна фигурка, застанала отстрани, полускрита зад еленовата хрътка на някакъв ерцхерцог. Взря се в свенливото, почти притеснено изражение на принцесата. Лице, което или криеше много тайни, или нямаше никакви. Хейзъл Фереджин богиня ли е, или просто окаяно богаташко момиченце? Съвсем скоро щеше да разбере.

Той отгърна задната корица на наръчника и изписа две думи с нокът:

Вътре съм.

ГЛАВА 8

НАСТАВНИЦАТА И „ТИФОН“

Ако се налага да попиташ колко струва нещо, значи не можеш да си го позволиш.

Джон Пирпонт Морган,

икономист отпреди Катаклизма (176–100 г. пр.К.)

На следващия ден Хейзъл седеше в напрегнато очакване, докато господин Монтагю обсъждаше последните писмени работи на дворцовите лигли.

— При някои от вас има напредък, но други изостават. Няма да назовавам поименно, но се съмнявам дали всички сте годни да продължите обучението си при мен. Сериозните занимания не са за всеки.

Той махна с ръка към броя на „Хрониките“ от предишния ден, на чиято последна страница се мъдреше снимка на тризначките Фереджин с домакините си Силва.

— Свободни сте. Работите ви са на писалището ми.

Момичетата взеха да се изнизват между чиновете, някои нетърпеливо, други — с неохота и боязън. Хейзъл се тътреше най-отзад; тя забеляза задоволството по лицата на Вайълет и Изабел, щом отгърнаха последната страница на съчиненията си. Двете не я изчакаха, а излязоха, увлечени в разговор с другите им съученички. Господин Монтагю вече седеше зад писалището си и прелистваше купчина работи на по-големите си възпитаници, смръщил вежди, с незапалена лула в уста. Не благоволи да вдигне очи, когато Хейзъл взе тетрадката си за съчинения. Тя затаи дъх и я разгърна.

Вторачи се в червената резка и в кратките, но груби забележки на учителя. Бе направо поразена. Прехапа устни, за да сдържи сълзите си. После я обзе гняв.

— Не е честно — рече и стисна тетрадката. — Отношението ви е към мен, не към написаното.

Учителят остави писалката и каза с премерен тон:

— Не поставям оценки въз основа на лични чувства, Ваше Височество. Поставям ги според положените усилия.

— Съчинението ми е добро — настоя Хейзъл.

Беше вярно — никога не бе писала толкова.

— Не — рече учителят. — Представлява предълга поредица от странични спрямо темата наблюдения. Красноречиви и на моменти интересни, но извън спектъра на разглеждания въпрос. Накратко, провал.

Седмиците сподавян гняв се изляха наведнъж.

— Току-що сам казахте, че е било интересно!

— И извън темата — повтори учителят, облегна се назад и преплете пръсти върху корема си. — Може да ви се стори невероятно — предвид колко съм грохнал напоследък, — но навремето бях добър бегач. Кажете, Ваше Височество, ако се включа в състезание и се понеса стремително в неправилната посока, ще заслужавам ли медал?

Хейзъл не отговори веднага.

— Правя всичко по силите си — рече накрая с оттенък на поражение в тона.

— Сериозно?

— Разбира се. Пък и ми омръзна да ме сочите с пръст в час. Заяждате се с мен повече, отколкото с другите.

Учителят замълча за кратко, запали лулата си и издуха облак задушлив дим към тавана.

— Знаете ли кой е най-лошият тип учител?

Хейзъл нямаше намерение да играе тази игричка. Скръсти ръце в очакване на отговора.

Господин Монтагю я погледна в очите.

— Невзискателният. Приятен ден, Ваше Височество.

Тя излезе като насън от класната стая и затвори вратата след себе си. Лейди Раша и Зига бяха отпред; ваята държеше палтото й. Хейзъл го нахлузи, опитвайки се да изпепели учителя с поглед през стъклото на вратата. Как си седи само и доволно си чете! Зад него хомункулът му пусна една плоча на фонографа и му подаде питие.

„Ненавиждам го!“

— Какво стана вътре? — поинтересува се Раша.

Хейзъл тикна съчинението в ръцете й.

— Не ми се говори за това.

Наставницата й хвърли поглед на оценката и пъхна тетрадката в джоба на палтото си. Навъси се, но не каза нищо, което бе далеч по-лошо. Бяха минали почти два месеца от заръката на Паячката, а Хейзъл все така не се справяше с часовете при Монтагю. Сериозният напредък в обучението й по магия също оставаше в бъдещето. Времето им изтичаше.

— Да вървим в кулата — предложи тя кисело.

— Няма да ходим в Тур ан Гриан — рече Раша.

Хейзъл се извърна.

— Ами часът по мистика?

— След вечеря. Първо имаш друг урок.

Озадачена, Хейзъл провери разписанието си.

— Не е вярно. Днес е вторник. Срещите по етикет са в сряда и в петък.

— Часът е нововъведение, което ще ти помогне за часовете с господин Монтагю — обясни ваята.

Сърцето на Хейзъл затуптя учестено. Обърна взор към Зига, за да се увери, че и тя е чула това безумие. Мракорката остана безучастна. Хейзъл изпадна в паника. Вече трета година чакаше да вземе този изпит.

— Раша… — примоли се тя, — само това ми липсва. Едва… едва ми стига времето за сън, дори за дъх! Не мога да понеса още един учител.

— Няма да е с учител — рече ваята спокойно.

Хейзъл отвори уста, после я затвори.

— Сериозно? Кой ще ме учи?

— Съвсем скоро ще разбереш. Очаква ни в Гръмкия гредоред.

Сега Хейзъл вече наистина бе заинтригувана. Защо Раша е избрала Гръмкият гредоред? По принцип помещението се водеше за библиотека, но всъщност беше най-обикновен таван, в който учениците ходеха да подремнат или да препишат някое домашно. Малцина дори знаеха за съществуването му, тъй като се намираше точно под часовниковата кула на „Старият Том“.

Започнаха да се качват по безбройните стъпала към тавана, а Хейзъл си припомни времената, когато със сестрите и играеха на криеница там. Веднъж се натъкнаха на двама дванайсетокласници, които се целуваха между рафтовете — гледка, която порази Вайълет, а Изабел изпадна в тих истеричен смях. Хейзъл гледаше като омагьосана, докато най-накрая Изабел ги замери с гумичката си и трите момичета побягнаха, виейки като гибони. Онези дни й липсваха. По онова време Вайълет все още се държеше почти човешки.

В Гредореда вместо учител завариха момчето, което Раша отмъкна от лейди Силва. Младежът, облечен с униформата на паж, стоеше мирно до триножник с голяма карта на Импириум. Хейзъл се завъртя на пета, озадачена, и огледа рафтовете с книги и писалищата.

— Къде е учителят?

Лейди Раша посочи момчето.

— Този младеж ще ти разкаже за Муирландия и ще отговори на всичките ти въпроси за живота му в Северозападната провинция.

— Кой, този паж? — пророни Хейзъл, ужасена.

— Да.

Тя огледа момчето и се смути, колкото за себе си, толкова и за него. После снижи глас още повече.

— Раша, изключено е да ходя на уроци при паж. Ако сестрите ми… ако който и да било чуе…

Не искаше дори да си представи последствията.

— Трябва да опознаете Муирландия — заяви наставницата простичко. — Кой би се справил със задачата по-добре от някой местен?

— Категорично съм против.

Ваята вдигна пръст.

— Един час. Ако не си струва, няма да го повтаряме.

Хейзъл издиша и се вторачи в картата с отчаяние. Участта й щеше да се проточи, ако спореше.

— Чудесно — прошепна тя. — Обаче в такъв случай ще ми дадете картината.

Ваята прие и Хейзъл тутакси се настани на най-близкото писалище, изправи гръб и сключи ръце пред себе си — същинско олицетворение на академично благочестие. После се усмихна високопарно на пажа с отношение, с което напомняше Вайълет.

— Добър ден.

Той се поклони.

— Добър ден, Ваше Височество.

— Може ли да попитам за името ви?

— Хобсън Смит.

Хейзъл кимна.

— Спомням си ви от вечерята у лейди Силва. Не бих искала да прозвучи твърде взискателно, но бихте ли споделили къде сте придобили учителските си умения? Къде сте се образовали?

— В основното училище в Здрач, Ваше Височество. Но така и не го завърших.

Хейзъл погледна Раша с изумление.

— Наложи се да започна работа като миньор в Стража планина, Ваше Височество.

Хейзъл понечи да го сгълчи, задето се е обадил, без да го питат, но се отказа. Нямаше смисъл да се държи грубо.

Докато обясняваше, той посочи една планинска верига в северозападния край на картата. Беше толкова далеч, сякаш бе на друга планета.

— Е, съобразителността ви стигна, за да решите гатанката на лейди Силва — няма нужда да се кланяте, — но не виждам смисъл в това тук. С цялото ми уважение, не уча за миньор.

Пажът килна глава, за да потвърди, че думите й не са го засегнали. В маниерите му имаше нещо необичайно. Липсваше му типичното за прислужниците покорно смирение. Всъщност точно обратното. Излъчваше самоувереност, която й се стори объркваща, дори страшна. По някакъв начин й напомни Зига.

— На колко години сте? — попита тя.

— На тринайсет, Ваше Височество.

Хейзъл се смая. Би предположила, че е на шестнайсет, дори на седемнайсет. Никое от момчетата в двореца нямаше такива рамене, и то на тази възраст. Без съмнение бяха резултат от физическия труд.

— Съмнявам се на вашата възраст да сте кой знае какъв специалист, но щом твърдите, че имате познания за Муирландия, надали би било проблем да назовете всички ерцхерцогства в Африкия.

Господин Монтагю бе задал този въпрос на последното й контролно. Хейзъл бе успяла да напише едва три, но щеше да се учуди, ако момчето знаеше и едно. Африкия беше от другата страна на земното кълбо.

Муирчето дори не мигна.

— Типо, Титос, Ахерал, Азалия, Сюдщеп, Лаот, Мелан и Муирплайн. Столицата е Керн-Фомора, макар че всъщност тя не е херцогство.

Лейди Раша изпухтя одобрително. Хейзъл вирна вежди.

— Откъде знаете това? И по-важното — защо го знаете?

— Научих го по време на подготовката за Провинциалните изпити.

Хейзъл бе чувала за тях. Когато се отвратеше съвсем от дворцовите лигли, господин Монтагю често използваше фразата: „На Провинциалните изпити ще предизвикате само присмех“. Изпитът се славеше с тежкото си, непосилно съдържание.

— И на кое място се класирахте? — попита тя.

— На първо, Ваше Височество.

Хейзъл примигна.

— От колко явили се?

Момчето се замисли за миг.

— Не мога да кажа с точност. Петдесет хиляди? Може би повече.

— Не разбирам — замисли се Хейзъл. — Защо не са ви приели в Импирския колеж? Семейството ми щеше да покрие разходите ви.

— Трябваше да издържам майка си и сестра си — отвърна момчето непринудено. — Баща ми се спомина, а от племето на майка ми ни отказаха помощ, защото той беше скендер.

— Какво значи скендер? — попита тя.

Момчето плъзна очи покрай нея към Зига.

— Телохранителката на Ваше Височество е скендерка.

— Не е вярно — противопостави му се Хейзъл. — Тя е от Мракория.

— Прощавайте — рече пажът. — Скендер е северозападна дума за човек с бяла кожа. Баща ми беше скендер, но майка ми е чиста хауджка. Племето на хауджите води началото си почти от времето на Катаклизма.

Обзе я съжаление към него.

— Отхвърлили са я, защото се е омъжила за външен човек?

— Родителите ми не бяха женени, Ваше Височество. За да се омъжи една хауджка, шаманът на племето трябва да изпълни церемонията. А той отказа.

— Тоест сте копеле — отбеляза Хейзъл.

Устните му потрепнаха.

— Ако така ви харесва, Ваше Височество.

Нещо нередно ли каза? Всъщност Хейзъл също беше копеле, но това никога не бе я смущавало. В рода Фереджин значение имаше само майчината линия. Бащинството бе маловажно. Въпреки това усети, че неволно го е обидила, и побърза да уточни:

— Не ви критикувам. Произходът ви отрази ли се на положението ви в племето?

— Хауджите не ме приемат — отвърна той. — В племето ми позволиха само да премина изпитанието сею — ритуала на съзряването, защото смятаха, че ще се проваля.

— Вие провалихте ли се?

Бегла усмивка.

— Не. Оцелях осемте дни, убих един чеширски вълк и изядох сърцето му.

Целият урок си струваше дори само заради тези думи.

— Изяли сте сърцето на чеширски вълк? — удиви се Хейзъл.

— Да, Ваше Височество. Всяко момче от хауджите трябва да проследи и да улови чеширски вълк, за да докаже мъжеството си. В племето това животно се смята за свято.

Хейзъл бе виждала много илюстрации на чеширски вълци в книгите. Бяха чудовищни създания. Говореше се, че няколко все още бродят из Страшната гора, но според нея това беше просто мълва.

— Наистина ли са колкото кон? — попита тя.

Момчето се замисли.

— По-скоро колкото едро пони. Само че са незабележими… могат направо да изчезнат, ако задържат дъха си. Но по-сериозният проблем в моя случай беше времето. Старейшините изпращат момчетата без кожи и без храна.

Хейзъл вирна вежди.

— И сте оцелели така осем дни?

— Не — отвърна пажът. — Дори хората от племето не биха оцелели дълго в такива условия. На втория ден извадих късмет и застрелях едно карибу с боеката. Така си набавих нужното.

Вцепенена, Хейзъл слушаше разказа му — как проследил чеширския вълк, как го измамил с отражението си, а после погълнал още топлото му сърце край замръзналия поток. Сякаш четеше някоя от книгите с приказки на вуйчо Базил, като се изключи това, че героят стоеше пред нея, издокаран с униформата на паж. Нещо я прониза и тя попита, изпълнена с безмерна тъга:

— Защо не останахте да живеете с хауджите на брега на Мечото езеро? Звучи толкова вълнуващо.

— Майка ми бе се установила в Здрач — обясни той. — А и целта ми не беше да заживея с хауджите; просто исках да им докажа, че не съм по-лош от тях. Така или иначе, сею беше без значение. Когато се върнах, шаманът хвърли кожата на вълка в огъня и ме нарече „скендерски измамник“. Воините ме прогониха от селото. Едва не ме убиха.

Пажът потупа белега над челото си.

„От какво ли може да е? — почуди се Хейзъл. — От брадва?“

Това й се стори чутовна несправедливост.

— А семейството на майка ви? Защо не се опълчиха на шамана?

За първи път момчето доби типичното за паж изражение. Болезнено свенлив, дори засрамен от въпроса й. После явно си даде сметка за това и изпъна рамене и гръб.

— Шаманът беше дядо ми, Ваше Височество. Воините бяха мои вуйчовци.

— Хм…

Хейзъл не знаеше какво друго да каже. Нейното семейство също имаше недостатъци, но поне не се опитваха да я изпратят в изгнание или да я убият. Един ден Вайълет можеше и да го направи, но тя още не беше императрица.

В този миг „Старият Том“ обяви присъствието си, отбелязвайки кръглия час. Пажът направо изскочи от ботушите си, щом почти оглушителните удари на часовника прокънтяха над тях. Хейзъл не успя да сдържи смеха си. Той обаче бързо се окопити и ловко изправи картата, която едва не беше съборил. Стъклата спряха да трептят, а Хейзъл още се смееше. Пажът се втренчи в ниския таван.

— Явно затова го наричат Гръмкия гредоред.

— Точно така — кимна Хейзъл и прочисти гърло. — Е, господин Смит, разказите ви са увлекателни, но часът ни изтече. Ще добавите ли още нещо?

— Просто запомнете, че Тревожните Тигри Атакуват, Ако След Лов Изгубят Месото.

Хейзъл се намръщи. Момчето май още бе замаяно от камбаните.

— И защо да помня това?

Той се ухили доволно, определено не по прислужнически, което всъщност й се понрави.

— Африкия, Ваше Височество. Всяка дума започва с буквата на едно от ерцхерцогствата — отляво надясно, от север на юг. Когато се подготвях за Провинциалните изпити, нямах време, затова измислих разни трикчета, та да запомням по-лесно.

Прост номер, но доста полезен. Колко ли още такива знае пажът?

Тя се надигна от стола и закопча дългото си палто.

— Мисля, че ще се видим отново. До следващия вторник.

Той се поклони.

— До следващия вторник, Ваше Височество.

Хейзъл напусна Гръмкия гредоред и пое пъргаво по стълбите, за да не даде възможност на Раша да изрази задоволството си. Ваята и Зига я последваха, но проговориха едва навън. Лейди Раша спря за миг да сгрее ръце на една лампа с вещерски плам и отбеляза самодоволно:

— Мисля, че мина добре.

— Поносимо — рече Хейзъл. — Само дето беше подло да ми устройвате засада.

Старата вая приглади шала на повереницата си.

— Ако знаеше какво те чака, нямаше да дойдеш.

— Разбира се, че щях да дойда. Жадувам за знания! Добре, сега за картината…

Дори Зига се усмихна. Трите тръгнаха през сумрачния двор. Хейзъл направо подскачаше. Току-що бе прекарала един час в почивка от самата себе си; усещането беше за пълна свобода. Мислите за заръката на Паячката, мистиката, дори господин Монтагю не бяха я смутили нито за миг. Ловуваше карибу и чеширски вълци, бягаше от хауджите през замръзналите езера, а над нея се виеха лешояди…

— Изял сърцето на чеширски вълк! — възкликна на себе си, а после погледна Зига, която крачеше до нея. — Родното му място звучи така, сякаш е в Мракория.

— Не точно, Ваше Височество. В Мракория човеците са малцинство.

— Да, но и на двете места е студено — отбеляза Хейзъл. — Не като тук — вметна тя и изтупа няколко снежинки от ръкавицата си. — Наистина студено. Направо кокалите ти се смръзнат.

— Точно така.

Мислите й се върнаха към момчето.

— Добре направихме, че го отмъкнахме — заяви. — Не знаех, че сред муирите има толкова интересни екземпляри. Как според вас се е озовал чак тук?

Зига присви очи.

— Тъкмо това се чудех.

— Проучен е — рече Раша отбранително. — От рода Силва, както и от нашите хора. Охраната го одобри.

Агентката изсумтя.

— Ако охраната я биваше за нещо, нямаше да съм тук.

На Хейзъл взе да й призлява.

— Моля ви, спрете. И двете. За първи път от седмици прекарах един приятен час, а вие се опитвате да ми внушите, че пажът е наемен убиец.

Зига кимна.

— Моите извинения, Ваше Височество. Не е ваша работа да се тревожите за сигурността си. А моя. Съгласна ли сте, лейди Раша?

Ваята се поклони.

— Нямах за цел да внуша…

— Какво става там? — прекъсна ги Хейзъл.

Имаше предвид гледката, разкрила се зад няколко дървета.

В розовите градини на двореца се вихреше празненство. Ярки светосфери се носеха над стотици гости, които се смееха и вдигаха наздравици, скупчени около мангалите. Докато наближаваха, Хейзъл мерна познато лице до една почти скандална статуя ма Мина Седма, чиято красота — и суета — бе пословична. Вуйчо Базил непохватно местеше едно бебе от хълбок на хълбок. Хейзъл се приближи, той я съзря и й даде знак да иде при него.

— Хейзъл! Ела да се запознаеш с една наша братовчедка и да я поздравиш. Напоследък не ми обръщаш ама никакво внимание.

— Съжалявам, вуйчо Базил. Наваксвам с уроците.

— Никога не позволявай на училището да попречи на образованието ти — рече той шеговито. — Думите са на някой мъдър глупак. Все едно… това е твоята далечна роднина Амелия. Семейството й ни е на гости от Саутхейвън.

Хейзъл не обичаше компанията на малки деца поради простата причина, че видът й често ги стряскаше. Въпреки това се напъна да се усмихне на момиченцето. То, разбира се, се стресна.

— Колко е бяла, чичо Базил!

— А ти си голяма дунда — отвърна той, щипна момиченцето и го пусна на земята.

То се изкиска и се втурна към майка си. Лорд Фереджин въздъхна.

— Извинявай за това… нахална сополана. Както и да е, ела да вдигнем тост за „Тифон“.

— Какво е „Тифон“?

— Кораб, мила моя. Най-славният галеон, строен в корабостроителницата на Фентън. Току-що мина през лабиринта. Ела да го видиш.

— На драго сърце, вуйчо, но наистина не мога. Само ще отскоча да хапна нещо и трябва да продължа с работата си.

Той преметна ръка през рамото й.

— Глупости! Тук има достатъчно храна, дори от онези малки артишокчета, които знам, че обожаваш. Напълни си една чиния, поздрави този-онзи, а после ще се захванеш с книгите. Тъжна е душата, която не се весели.

Хейзъл не можа да му устои. Последва го сред скучните банкери, клюкарстващите светски особи и тълпата гръмогласни търговци („в града са големци“, според вуйчо Базил), които освобождаваха един флегматичен фавн от товара му с хапки.

Зига и лейди Раша ги следваха, а лорд Фереджин представяше Хейзъл на различни лордове и дами. Тя играеше тази игра от раждането си. Поздравяваше, усмихваше се на неискрените им комплименти и учтиво си проправяше път към масата с апетитни ястия.

— Явно умираш от глад — рече лорд Фереджин и се изкиска: беше отрупала малката си чинийка с артишок и рачешки кюфтенца. — Да накараме някой да ти донесе цяло блюдо.

— Няма проблем — рече Хейзъл и погълна едно кюфтенце. — Имам само минута. Къде е Харкюн?

Телохранителят на вуйчо й толкова я плашеше, че винаги се стараеше да разбере къде точно се намира.

Вуйчо Базил не я слушаше.

— Моля? Хм, не знам. Харкюн непрекъснато изчезва и се появява. От Червената рота са прочути с независимостта си. Освен ако не си самата императрица, все едно да се опитваш да събереш група котки. Нали, агент Фен?

Зига килна глава.

Лорд Фереджин не можеше да чака повече, затова отведе Хейзъл до най-близкия парапет и посочи към съда долу. Корабът беше с такива чудовищни размери, че бе се наложило да хвърли котва по средата на залива.

— Девет мачти — изкряка вуйчо й. — Двеста оръдия, които биха прогонили всеки пират в Кървавите плитчини и в Хадесовата бездна. Това е плаваща батарея, Хейзъл. Погледни „Легионер“. В сравнение с „Тифон“ е като черупчица!

Така беше. „Легионер“ бе внушителен кораб, почти сто и петдесет метра дълъг, с лирландски печат на носа. „Тифон“ обаче бе два пъти по-голям. Боята му лъщеше ярко на лунната светлина.

— Прекрасен е, вуйчо Базил! — възкликна Хейзъл. — Наистина.

Той се засмя доволно.

— Банката похарчи доста пари за него, но смея да твърдя, че инвестицията ще се изплати предоволно — той снижи глас. — А между нас казано, един господин ще направи цяло състояние от коприната, която носи на борда. Не можеш да си представиш колко товар събира този кораб. Щом се върне от пътуването, ще ти купя състезателен кон.

— За какво ми е състезателен кон?

Той чукна чинийката й с чаша.

— За да го пускаш на състезания, момичето ми. Между другото, какво става с „Малката русалка“? Чета си я всеки път по Коледа; кражбата ти ме принуди да изневеря на обичая си.

— Обещавам да ти я върна.

В очите му блесна недоверие.

— Кога?

— Когато получа състезателния кон.

Той изстена.

— Съвършена престъпница. А, ето го и Харкюн.

Той кимна към гиганта с изпити очи, който се носеше плавно през тълпата. Харкюн подмина Зига и прошепна нещо в ухото му. Вуйчо Базил направи гримаса.

— Нали обеща, че ще се появи?

Той стрелна притеснено с очи групичката фотографи край шадравана.

— Извини ме, Хейзъл. Налага се да поговоря с императрицата.

Племенницата му сви рамене и се нахвърли на артишоците. Ако вуйчо Базил смята, че Паячката би излязла на открито, за да въздиша по някакъв си кораб, значи не познава майка си.

— Да тръгваме? — подхвърли лейди Раша.

— Две минути — рече Хейзъл и отново напълни чинията.

Да си хапнеш гореща храна в студената, ясна нощ, безспорно е удоволствие. Хейзъл тъкмо се точеше на следващата хапка, когато Зига рязко я дръпна зад себе си.

— Ама какво пр…

Не довърши изречението си. Гостите направиха път и лорд Краавх тръгна към тях. Посланикът на Лирландия се извисяваше над човеците, страховит и величествен, с тога от гарвановочерна коприна. От върха на извитите му рога до подобните на кози копита крака сигурно имаше три метра. На тигровата му физиономия святкаха три зелени очи, и трите — втренчени в Хейзъл.

— Не приближавайте повече! — предупреди го Зига.

Ракшасата спря, а дяволчетата и слугите му се наредиха зад него. От тялото му струяха горещина и зловонни изпарения, които се кълбяха и съскаха, преди да се разнесат от бриза. Хейзъл никога не бе се озовавала толкова близо до такова създание. Аурата на демона бе поглъщаща — той сякаш я притегляше към себе си. Тя почти загуби способност да се движи.

Предупреждението на Зига явно го развесели.

— Бих искал да се запозная с Нейно Височество. Не съм имал честта досега.

Ракшасата се поклони ниско. Хейзъл съумя да спази етикета — отсечено кимване, съпроводено от едва доловима чупка в кръста, и се представи:

— Хейзъл Фереджин.

Лорд Краавх отправи взор над парапета. Беше толкова висок, че можеше да види пристанището оттук.

— Какво мислите за последната придобивка на флотата?

— Много е впечатляваща — отвърна Хейзъл.

— Наистина. Но не и колкото вас, Ваше Височество.

— Боя се, че не ви разбирам.

Демонът зарея очи в нощното небе.

— Днес е пълнолуние. В такива нощи магията оживява. Луната хвърля учудващо силна светлина. Повече върху едни, отколкото върху други. Вие греете доста ярко, Ваше Височество.

Той я огледа като похотлив познавач, после отново отправи поглед към хоризонта.

— Представете си — продължи демонът, — стоях точно на същото място по време на Обсадата на Роуан. Пред очите ми Хрътката обагри в червено бойното поле. Чух рева на Прусиас, щом първата от Фереджините пръсна короните му. Това е благословията и проклятието на моя род. Живеем толкова дълго, че и триумфът, и позорът са неизбежни. Същото е и с династиите. Мога да ви разкажа много истории за предците ви, Ваше Височество. Една в частност.

„Той знае.“ Ракшасата бе изключително древен; Хейзъл си даде сметка, че по времето, когато Мина Четвърта е била малко момиче, той е бил на няколко столетия. Вероятно беше виждал Ариана Фереджин, а може и да бе се запознал с нея. Без съмнение, Краавх забелязваше приликата между тях.

— Може би някой друг път — рече тя трескаво. — За съжаление, се налага да вървя.

— Жалко — избоботи посланикът. — Празненството едва започ…

ДУУМ!

От трясъка Хейзъл залитна към лейди Раша. Вкопчи се в дрехата й и извърна глава. Над пристанището сред облак дим се издигна гигантско огнено кълбо.

Разнесе се звук като от сипеща се градушка. Раша дръпна Хейзъл на земята и я прикри, от небето падаха горящи парчета дърво. Легнала по корем, Хейзъл обърна, смаяна, очи към морето, за да разбере какво се е случило.

„Тифон“ бе избухнал.

На мястото на галеона танцуваха жълти огнени езици, същински ад, който плюеше струи черен дим. Околните кораби също бяха се запалили, включително „Легионер“, чиито платна горяха. Празните лодки подскачаха по блещукащите вълни като кибритени клечки. Вдясно от Хейзъл проблеснаха светкавици. Фотографите се наредиха край парапета и взеха да щракат като обезумели. Един от тях насочи обектива си към нея. Тя зарови лице в дрехата на Раша.

Над глъчката се извиси изтерзан вик… тя едва разпозна гласа. Надникна и забеляза вуйчо си, който замалко да се срине в близкия розов храст. Той пристъпи, залитайки, до парапета и се облещи към залива в диво, почти лудешко изумление.

— Не! — простена. — Пресвети богове, не! Не! — завъртя се и изпружи пръст към някого. — Това е ваше дело!

Хейзъл надзърна иззад Раша. Лорд Краавх бе застинал на мястото си. Зига бе се изпречила между него и Хейзъл, стиснала кама във всяка ръка.

— Твърде сериозно обвинение — отбеляза посланикът студено. — От тези, дето могат да доведат до война. Предлагам да се посъветвате с императрицата, преди да сипете хули. Междувременно отзовете дребните си палета, преди да съм се разгневил.

Демонът огледа хладнокръвно агентите от Червената рота, застанали между него и двамата Фереджин. Харкюн също бе извадил кама с извито черно острие.

Вуйчо Базил не отговори веднага, а отново се обърна към пристанището, сякаш всичко беше някакъв кошмар, от който просто трябваше да се събуди. „Тифон“ обаче не изплува от нищото, а пламъците горяха все така ослепителни. Лордът отпусна глава.

— Харкюн, отдръпни се. Зига, отведи племенницата ми вътре. Лорд Краавх, приберете се в посолството си и останете там, докато установим какво точно се случи. Някой ще плати за тази катастрофа.

Демонът се обърна и пое по пътя си.

— Да, несъмнено.

ГЛАВА 9

СТРАШНАТА ГОРА

Туй е гората прастара.

Боровете шепнат, елите

развяват бради мъхнати, в зелени одежди,

в сумрака невидими почти…

„Еванджелин“ от Хенри Уодсуърт Лонгфелоу,

поет отпреди Катаклизма (206–131 г. пр.К.)

Две седмици след избухването на „Тифон“ в пристанището на Роуан Хоб лежеше на леглото си и гадаеше дали тази сутрин ще претърсят стаята им. Стражарите бяха вилнели из жилищата на прислугата три пъти, два от които с кучета. Не бяха открили никакви улики, но му беше ясно, че няма да се откажат. Без съмнение властите искаха виновник за катастрофата да се окаже някой прислужник. Далеч по-лесно щяха да се справят с някой от простолюдието, отколкото с лирландец или представител на Домовете.

В другия край на стаята Виктор се кичеше с импровизирано бойно снаряжение: натъпкана с чорапи шапка, престилка, опасана със сух хляб, и наколенници от навити вестници.

— Последен шанс — рече той.

— Не мога — поклати глава Хоб. — Имам работа.

Виктор изпъшка.

— Може ли да отбележа, че е събота, както и че направих още един залог с убеждението, че и ти ще играеш?

Обикновено Хоб заемаше ролята на негов партньор в седмичния мач по коридорно меле. Играта се състоеше в следното: отбори по двама души се опитваха да минат през тесния коридор с шкафовете за спалното бельо, бранен от колона защитници. Всеки отбор имаше право на един опит да докопа потъмнелия черпак, окачен на кука в края на коридора. Мачовете бяха груби, шумни и невероятно забавни. Пък и традицията продължаваше вече столетия, тъй че помощник-икономите (които ненавиждаха играта) не можеха да сторят кой знае какво.

— Хайде де… — примоли се Виктор. — Ако не дойдеш, ще ми се наложи да играя със Зеке. Ще се класираме последни и после… сбогом, Виктор. Толкова много ли искаш нов съквартирант?

Хоб се подсмихна, но Виктор имаше основание да се тревожи. Двойката, която първа грабнеше черпака в коридорното меле, печелеше пай. Отборът, останал последен, трябваше да осигури въпросния пай, отмъквайки го същата нощ от кухнята. Разбира се, вещериците отлично знаеха, че всяка събота пажовете се опитват да откраднат пая, и подготвяха достойна отбрана. И макар че всички отбори копнееха да спечелят играта, по-отчаяната надпревара всъщност беше да не останат последни. Откакто се появи Хоб, Виктор бе се насладил на два победни пая и бе позабравил вкуса на юмруците, зъбите и капаните.

Съквартирантът му приключи със снаряжението, наруга го, че го осъжда на гибел в ръцете на вещериците, и затръшна вратата. Хоб изчака минута, след което взе наръчника от нощното си шкафче. Надигна се, отгърна на задната корица и изписа съобщението си със счупен зъб от гребен вместо писало.

Всичко наред. Два пъти седмично срещи с ХФ. Без следи от магии, но двете с ЛР до късно в кулата всяка вечер. Не пускат друг освен ЗФ. В двореца напечено след Тифон. Много обиски. Според някои взривът е случайност (искра в барутното), повечето винят лирландците. Посланикът затворен в посолството.

Подслушано по време на работа:

Финансовото министерство обмисля увеличение на данъци за провинциите.

Императрицата удвоява войските в Източен Блис в случай на бунтове за храна.

Хайд блокират мярка за подсилване на Нисшеродни домове.

ЗФ поръча да ме следят първата седмица, но после не. Още съм нащрек.

Днес покана от ЛР за учебна екскурзия с ХФ до Страшната гора. С тризначките и други от Висшеродните домове. Ще докладвам.

В името на истината, равноправието и свободата на Импи…

Вратата се отвори с трясък и Виктор се втурна в стаята. Хоб запази хладнокръвие и остави нехайно наръчника до себе си.

— Доста сте бързи.

— Пак излизам, просто… — очите на Виктор се спряха на наръчника. — Защо четеш това?

— Освежавам паметта си за домовете — отвърна Хоб. — На работа съм — излет с младите изискани господа и дворцовите лигли.

— Късметлия. Викторина: какъв е талисманът на Дом Менло?

— Улу.

— А на Джейн?

— Ифрит[1] — прозя се Хоб. — Как е Зеке?

Миг колебание.

— Добре е.

Хоб го изгледа косо. Виктор ровеше за нещо в най-горното чекмедже на скрина си. Такъв отговор не беше в негов стил. Сякаш бе забравил кой е Зеке. Косъмчетата по тила на Хоб настръхнаха. Той се вгледа по-внимателно в съквартиранта си. После посочи с брадичка цигулката, любимото нещо на Виктор, и предложи:

— Една песен?

— Може после.

— Хайде де! — настоя Хоб. — Един куплет от „В юлския ден“?

Виктор измъкна чифт чорапи и ги натъпка в шапката за допълнително уплътнение.

— Трябва да бягам. До скоро.

— Ето ти и тези — рече Хоб.

Той подхвърли още чифт чорапи зад гърба му. Без да поглежда, Виктор протегна ръка и ги улови с лекота.

Вратата се затвори и Хоб издиша бавно. Съквартирантът му бе вързан в ръцете за всичко освен за цигулката. Който и да бе нахлул в стаята им току-що, със сигурност не беше Виктор Грейсън.

„Зига Фен има умения, толкова черни и коварни, та стомахът да те свие. И за миг не излизай от ролята си дори когато мислиш, че си сам.“

От изплувалото в паметта му предупреждение на господин Бърк му призля. Сърцето му взе да блъска като заешко. Дали Зига е чакала отвън излизането на Виктор, за да се престори на него и да се върне в стаята? И ако да, за първи път ли го прави?

Почувства се като глупак, задето бе си въобразил, че е спечелил мракорката. В природата й беше да не се доверява на никого, още по-малко на новодошъл в обкръжението на Нейно Височество. Трябваше да я убеди, че е най-обикновен паж. Продължеше ли с подозренията, рано или късно тя щеше да разкрие нещо. Въпреки уверенията на господин Бърк, че историята му би издържала всяка проверка, още го мъчеше усещането, че се опитва да се скрие посред голо поле. Той затвори очи и разтри слепоочията си.

„Спечели Зига. Направиш ли го, си златен. Как се печели доверието на един телохранител?“

Замислен над това, взе кърпата си и се отправи към банята. Трябваше да се яви в Стария колеж в единайсет часа. А както не пропускаше да отбележи Оливейро, дори смъртта не е извинение за закъснението.

Хоб не закъсня, но не беше преценил добре облеклото си. Мартенската утрин бе мразовита, а вятърът бичуваше голите клони на дърветата със свирепи пориви. Той стоеше заедно с още двайсет прислужници до един фонтан пред Имението — стара постройка, всъщност най-древната в Роуан. Никой от прислугата не беше подходящо облечен за времето — бяха пожертвали топлината в името на добрия външен вид — сиви палта, лъснати ботуши и ръкавици от агнешка кожа. Хората около него потропваха с крака, стиснали разни припаси за излета. Една камериерка даде глас на недоволството си, но Оливейро заяви, че любовта към професията е достатъчна, за да ги стопли. Това предизвика задружното негодувание на всички.

Пажът до Хоб потрепери.

— Какво чакат?

Нито дворцовите лигли, нито някой от младите изискани господа (известни още като „МИГ-льовци“) не бяха подали носа си навън. Бяха се събрали в удобното фоайе и салоните ма Имението. Доста от мигльовците и дворцовите лигли живееха тук през учебната година. Хоб им завиждаше. Беше чувал, че спалните в Имението се пререждат магично, за да подхождат на стопанина си. Можеше да се озовеш в пустинна каравана, в алхимична лаборатория, дори в обсерватория със стъклен купол, през който да се взираш в звездите. Интересно му беше какво ли би му се паднало. Сигурно колиба в Стража планина.

— За какво да мръзнат задниците им, след като могат да чакат вътре? — подхвърли една камериерка от Шкайнерските острови. — Фереджинките още ги няма. Нейно Императорско височество сигурно пудри носа си.

Оливейро я стрелна остро с очи.

— Достатъчно, Мейв.

Хоб размърда пръстите, с които стискаше кошниците за пикник.

— Каква е тази Страшна гора? В наръчника не пише почти нищо за нея.

— Да, защото е обитавана от духове — рече един слуга. — Пълна лудост е да влизаме в нея.

— Няма никакви духове — отсече Оливейро.

— Тогава защо заключват и пазят портите? — попита слугата.

— Защото има диви животни — обясни помощник-икономът. — Навремето служела като убежище за мистични създания. По време на Великата война в нея се подслонили дори хората, които после основали Импирия. Това обаче било преди векове. Страшната гора вече не се използва много.

— Тогава защо не я махнат? — попита един паж. — Имотът е на чудесно място.

Оливейро затъкна шалчето си по-добре.

— Страшната гора е жив музей. Ще разберете защо, щом влезем. Смятайте се за късметлии. Само шепа хора от персонала имат възможността да я разгледат.

— Голям късмет! — подхвърли пажът и се разтъпка.

— Е, ето ги и тях — обяви Оливейро.

Хоб насочи очи през двора. Тризначките Фереджин приближаваха, придружени от наставниците и телохранителите си. Вайълет и Изабел вървяха отпред с обшити с черен визон наметала в импирскочервено. Хейзъл ги следваше, облечена с дълго ватирано палто. Не толкова бляскаво, но по-практично.

Появата на момичетата накара дворцовите лигли и мигльовците да излязат от Имението и да се спуснат по стълбището. Хоб огледа лицата им; на пръв поглед мехруните бяха разнородна сбирка от хора от най-различни племена и народи. Той обаче беше наясно, че това всъщност не е истина. Дворцовите лигли и мигльовците до един имаха три общи неща: магия, пари и наследство. Дванайсетте семейства, които представляваха хората в групичката, управляваха половината богатство на Импириум.

Хайд, Джейн, Елуван, Менло, Хан, Клаус, Чен, Кастил, Ямато, Палантин, Кхан и Силва… Хоб ги гледаше с вежливо презрение. Нито едно от тези момчета и момичета не беше прекарало и секунда в тревоги за подслона или храната си. Цели армии прислуга угаждаха на всяка тяхна прищявка. В същото време бяха получили правото да бъдат над хората с дарби просто защото принадлежаха към правилното семейство. Хоб обаче беше сигурен, че повечето не виждат нещата така. Вероятно бяха убедени, че това положение им принадлежи и по някакъв чудодеен начин са си заслужили богатството, връзките и привилегиите, приписани им още с раждането им. Очите му се спряха на едно момче от рода Клаус с хлътнала брадичка, което се подиграваше на един от учителите зад гърба му.

„Да те видим как би се справил със сею.“

Щом момичетата Фереджин се присъединиха към групата, господин Монтагю застана пред всички и каза:

— Чака ни дълъг ден, затова ви моля да внимавате и да се държите безупречно. Включително и вие, лорд Езра.

Останалите се разсмяха, а лорд Клаус се изчерви. Учителят се понрави на Хоб въпреки хомункула, който носеше на рамо.

— Страшната гора не е като уютното ви Имение — подчерта учителят. — В нея живеят създания, които с години почти не са виждали хора. Повечето обитават по-дивите й краища, но не е сигурно дали няма да срещнем нещо и около руините. Взели сме предпазни мерки, но няма план, който да опази някой твърдоглав глупак.

Учителят опари с очи лорд Клаус, след което пое по пътеката покрай Имението. Дворцовите лигли и мигльовците го последваха на групички, увлечени в разговори.

Хейзъл подмина Хоб, без да му обърне и най-малко внимание. Това не го изненада — никой не биваше да узнава, дори да заподозира, че я обучава паж. Но лейди Раша все пак му кимна, докато разговаряше с наставника на Изабел Фереджин, прегърбен фавн на име Архемнос. Беше убеден, че и очите на агентката проблеснаха, когато се разминаха.

Прислугата се нижеше след младите лордове и дами покрай академичните сгради и училищния храм. По пътя се разминаваха с преподаватели и учащи, които всъщност бяха заслужили мястото си тук. Всички — някои доста изтъкнати, съдейки по украсените им вериги на маг — се отдръпваха, за да им сторят път. После проследяваха с очи напудрените лордчета и дами, а мнозина хвърляха изпълнени със съчувствие погледи на учителя.

Хоб вървеше отзад и се опитваше да разгадае дяволития блясък в очите на Зига. Дали е признание, че е разкрил маскировката й? Или го подозира, че е шпионин? Ако е така, защо просто не нареди да го арестуват? Може би иска да си поиграе с него, да му подаде стръвта, за да я отведе при по-едрите риби. Ами ако очебийната й грешка от сутринта изобщо не беше грешка? Да не би пък мракорката да иска той да разбере, че го е надушила, за да го паникьоса? Всичко беше възможно.

„Внимавай да не се оплетеш в мислите си. Тя не знае нищо. Ти си просто паж, който обучава Нейно Височество. Ако ти го вярваш, ще го повярват и те…“

Академичните сгради оредяха и бяха изместени от гробища и къщи на прислугата. Покрай пътеката се редяха статуи, някои толкова стари, та лицата им едва личаха. Хоб ги подминаваше със затаен дъх — напомняха му лодкарите от пристанището.

Пред тях изникна обрасла в мъх каменна ограда, висока около трийсет стъпки и дълга няколкостотин метра. Зад нея се издигаше жив плет от дървета, чиито корони чезнеха в мъглата. До обкованата с желязо врата в оградата стояха двама пазачи. Учителят мина напред и ги заговори. Двамата отключиха тежката врата и я отвориха. Глъчката утихна, дори дърветата като че се смълчаха и застанаха нащрек. Наоколо не пееха птици, не подскачаха катерички. Зад вратата пътеката тънеше в среднощен мрак.

— Не искам да вляза там — рече един от мигльовците, длъгнест представител на Елуван със зелено палто.

И други побързаха да го подкрепят.

— Учениците от общата програма прекарват една седмица сами в Страшната гора, преди да завършат Роуан — отбеляза учителят сухо. — От вас се иска да издържите един следобед в компанията на петдесет свои съученици. Безспорно ще успеете да съберете нужния кураж.

Едно високо, добре изглеждащо момче на около шестнайсет с рошава червеникаворуса коса и наченки на брада излезе пред останалите. Хоб го разпозна от наръчника — Данте Хайд, деветнайсети граф на Ийстмарч, първороден син на Уилем и Ева Хайд, наследник на дома, който носеше неговото име. За разлика от останалите мигльовци, той беше облечен с военен редингот и кавалерийска сабя.

— Аз ще вляза първи.

Вайълет Фереджин пое напред, хванала под ръка Изабел.

— Фереджин вървят пред Хайд — обяви тя. — Нека не разстройваме естествения ред.

Данте се поклони надменно.

— Изключително смела проява, Ваше Императорско Височество.

После кимна към тримата агенти на Червената рота.

Близкият паж смуши Хоб и прошепна:

— Току-виж станало интересно!

Свада обаче не последва. Нейно Императорско Височество просто подкани Хейзъл да се присъедини към тях и трите изчезнаха в тунела, следвани от телохранителите и наставниците си.

Щом Фереджин влязоха, последва трескава надпревара кой ще мине след тях. Данте и Имоджин Хайд бяха втори, следвани от представители на Кастил, Ямато и Менло. После се намърдаха Елуван, Джейн и Хан, които изтикаха от пътя си членовете на Чен, Клаус и Кхан, на свой ред решени да не допускат пред себе си Палантин и Силва.

Прислужниците също робуваха на йерархията. Оливейро влезе пръв, а след него две придворни дами, четирима камериери и шестима прислужници. Пажовете шеговито взеха да търсят кой е с най-низък произход, та да се нареди най-отзад. Победителят щеше да спечели медна монета от останалите. Хоб реши, че има сериозни шансове да успее.

— Аз съм копеле от Стража планина — обяви той.

Пажът до него сви рамене.

— Нашите са братовчеди.

Хоб му подаде монетата. Минаха през вратата и се озоваха в тунел от гъсти преплетени клони. Въздухът под дърветата беше далеч по-топъл и напълно замрял. Носът му долови мириса на борова смола и още нещо, мускусен дъх като в бърлогата на животно.

Въпреки че бе се провирал с години из миньорските шахти, Хоб усети, че го обзема клаустрофобия в тунела. Дърветата бяха някак зловещи. Бяха все от познати видове — дъб и бук, черна елша и ясен, — но дънерите и клоните бяха толкова неестествено разкривени, че им придаваха причудлива, направо измъчена форма. Хоб предпочете да не ги гледа.

В тайнствената обстановка групичката притихна. Чуваха се само приглушените им стъпки по килима от мокри, гнили листа. За тяхна радост, тунелът свърши с арка от преплетени клони на тисове, полузадушени от увивни растения. Хоб прекрачи през нея и едва не изпусна кошницата.

Страшната гора беше огромна — далеч по-голяма, отколкото позволяваше пространството в Роуан. Площта й не надхвърляше само терена на училището; дори Свещеният остров изглеждаше нищожен пред нея.

Пред тях се издигаха ронещи се руини, заобиколени от просторни ливади, обрамчени с мрачни гори и хълмове. На хоризонта отвъд хълмовете се издигаше планинска верига с покрити със сняг върхове, която се простираше на километри, а краят й чезнеше в омарата. За миг Хоб се втрещи — на Свещения остров нямаше планини. Вниманието му бе привлечено от нещо блестящо. Наблизо имаше езеро. Повърхността му искреше в златисто на слънчевите лъчи, успели да пробият носещите се по небето буреносни облаци.

— Май сънувам — пророни той.

— Не, господин Смит, не сънувате — обади се Оливейро. — Свидетел сте на едно от чудесата на древния свят.

Той взе кошниците от Хоб и го прати да помогне на слугите да набият колчетата за шатрата за обяд. Хоб зае най-близкото до учителя място, за да успее да чуе разказа му.

— … руини са още отпреди Катаклизма. От времето, когато Страшната гора била известна като…?

— Убежището — отговори едно момиче.

— Много добре — кимна учителят. — Някой може ли да назове онази величествена постройка там?

Той посочи останките на сграда, отчасти потопени във водите на езерото.

— Що за „величествена постройка“? — подметна Данте Хайд. — Някакви си останки.

Учителят изви вежди.

— Напънете въображението си. Хайде?

— „Топлата хижа“ — обяви Изабел Фереджин и вдигна очи от листа хартия в ръцете си.

— Отлично — каза учителят. — Както установи Нейно Височество, в пакетите си имате карта на руините. На всяка карта е отбелязан номерът на отбора, към който спадате. Хайде, съберете се със съотборниците си.

Лиглите и мигльовците взеха да сноват наоколо и се разделиха на десет групички. Хейзъл изглеждаше толкова дребна сред останалите от групата си… Хоб ги разпозна благодарение на наръчника си: Данте Хайд, един блед граф от рода Джейн, неустоима, издокарана в самур херцогиня от рода Кастил и пъргаво момиче от рода Хан, явно приятелка на Хейзъл.

Учителят продължи:

— Разделени сте на отбори заради състезанието, което измислихме, за да проверим познанията ви за империята, за историята на нашето училище и създанията, обитаващи Страшната гора. За да спечели, отборът ви трябва да преодолее три изпитания. За тях не се изисква магия, а само буден ум и задружност.

— Какво ще получим, ако спечелим? — запита Имоджин Хайд.

— Моето възхищение — отговори учителят, — отлична оценка за деня и ето тези…

Един от по-големите ученици, които бе взел за помощници, отвори лакиран сандък с пет еднолитрови буркана. Бяха пълни с тинеста зеленикава слуз, която се бълникаше и пускаше искри син вещерски плам. Хоб с погнуса забеляза малка, шестопръста ръчичка, която изникна от слузта и се притисна в стъклото.

— Homunculi mandragora — обяви учителят с гордост. — От моите лични запаси; надали ще намерите по-добри по пазарите в Импирия. Всеки от отбора победител ще получи по един, предварително обвързан, щом им поникнат крилете.

Атмосферата тутакси се промени. Хомункулите бяха скъпи същества, високо ценени от мехруните като помощници и компаньони. По време на обучението на Хоб в Съдружието госпожица Марлоу бе споменала, че някои умеят да споделят сетивата си и дори част от способностите си с човека, с когото са обвързани. Учениците, които досега зяпаха околността, внезапно наостриха уши.

Миг по-късно учителят покани пажовете да се присъединят към отборите. Задачата им беше да помагат, да изпълняват нареждания и да носят каквото е нужно. Хоб се отправи към групичката на Хейзъл. Нямаше съперници — повечето от колегите му намираха присъствието й за смущаващо. Момичето от рода Кастил начаса му връчи кожените си одежди, които той отнесе в шатрата. Учителят вдигна ръце и направи последно съобщение:

— Указанията за първото изпитание са в пакета на някой от вас. Може да започнете… сега!

— У кого е? — попита Данте и огледа групата.

Хейзъл извади червен плик от своя пакет, но той веднага го грабна от ръцете й.

— Аз ще съм водачът!

— Защо пък ти? — запъна се Татяна Кастил.

Данте разкъса плика и огледа указанията.

— Защото съм най-големият и най-умният, а и съм капитан в Авангарда.

— Ехо? — обади се момичето от рода Хан. — Няма ли да покажеш и на нас?

Той й подхвърли листа и измъкна картата от джоба си.

— Какво пише, Мей-Мей? — попита Хейзъл.

Мей-Мей отметна кичур черна коса от очите си и прочете на глас:

Синове на земята дълбоко под тревата

усърдно на умел занаят се отдават;

с магия и огън, с желязо и със злато

за хора и богове подаръци правят:

златна коса, кораб стрела,

чук, що с гръмотевици тряска.

Напред в състезанието ще отидем с наш’то указание

и надолу, към мястото свещено.

— Що за указание?! — озадачи се момчето от рода Джейн. Хоб споделяше недоумението му. Указанието бе пълна глупост.

— Митология отпреди Катаклизма — взе да обяснява Данте, докато изследваше картата. — Старонордска. Навремето тук живеели дверги[2], потомци на ковачите, които изработвали вещите на боговете. Сещате ли се? Чукът на Тор, корабът, с който Хрътката плавал до Сид…

Момчето от рода Джейн се изсмя.

— О, я стига! Това са приказки. Безполезни са.

Данте заслони очи и огледа руините.

— Поздравления, Намду. Не само си тъп, ами и заблуден — леденосините му очи се впиха в Хоб. — Тръгвай с мен, муирино. Ясно?

— Да, милорд.

Данте пое към руините, сабята на колана му потракваше. Останалите побързаха да го последват, а след тях и Хоб. Лейди Раша бе се присъединила към другите наставници под шатрата, но Зига ги следваше от разстояние — дългонога лъвица, дебнеща стадото.

Проверявайки картата, Данте ги поведе по път, някога вероятно главен. Прашната каменна настилка бе изтъркана, а сградите напомняха избелели от слънцето скелети. Зад ъгъла ги очакваше стряскаща изненада — едно двуопашато псе изджафка пронизително и побягна.

— Къде отиваме? — изскимтя Татяна.

Данте посочи изронената фасада до един изсъхнал тис. Деветнайсетият граф на Ийстмарч не беше особено любезен, но, изглежда, имаше умения. Всички от рода Хайд служеха в армията, тъй че той явно не беше въздух под налягане като повечето мигльовци. Хоб се шмугна под арката и ги последва в постройката без покрив.

— Тук е имало ковачница — рече Данте и посочи няколко ръждясали инструмента. — А на картата пише, че е била собственост на двергите. Убеден съм, че това е мястото.

Хейзъл се огледа.

— Значи сега трябва да потърсим свещеното място.

— Би трябвало да е пещта — обяви Данте.

— Откъде разбра? — попита Мей-Мей Хан.

— Ние от рода Хайд просто не забравяме как се правят нещата — отвърна самодоволно Данте. — Пещите са свещени за ковачите. Щеше да го знаеш, ако семейството ти не разчиташе на глупавите джунджурии от Работилницата.

Мей-Мей се изчерви и пъхна нещо в джоба на палтото си.

Хоб се отправи към ъгъла. Хейзъл вече тършуваше из помещението. Тя приклекна, разчисти купчинка отломки и хвана бронзова халка.

— Намерих нещо.

Данте се приближи.

— Разбира се. В указанието пишеше, че свещеното място е „надолу“. Пази се.

Хейзъл го стрелна с поглед гневно, но изтупа безмълвно прахоляка от дланите си. Хоб прочисти гърло.

— Простете, Ваше Превъзходителство, но е редно да се обръщате към принцесата с „Ваше Височество“.

Лорд Хайд се обърна, втрещен. Нима този паж току-що си позволи да му направи забележка? Той впи очи в Хоб, сякаш за първи път съглеждаше безименния слуга.

— Имаш ли представа кой съм аз?

Хоб се поклони.

— Вие сте Негово Лордско Превъзходителство Данте Хайд, деветнайсети граф на Ийстмарч. А това е принцеса Хейзъл Изида Фереджин, внучка на нашата Божествена императрица. Обръщението към нея е „Ваше Височество“.

Мей-Мей закри уста с ръка и погледна Хейзъл, която бе се обагрила в различни нюанси на розовото. Данте се взираше в Хоб с нещо средно между недоумение и гняв.

— Така значи?

— Боя се, че да — отвърна Хоб любезно. — Ще ви бъда задължен, ако го запомните.

Татяна изписка въодушевено.

— А мислех, че днес ще е пълна скука! Ваше Височество, трябва да посветите в рицарство този паж!

Тя сложи ръка на лакътя на Данте и му прошепна гальовно:

— А вие по-добре охладете страстите, лорд Хайд. Несъмнено съзнавате, че обноските ви са отвратителни. Е, ще ми спечелите ли хомункул, или не?

Данте извърна очи от Хоб и ги насочи към хубавото момиче от рода Кастил. После кимна отнесено, клекна и отвори капака към избата. Надникна вътре и тутакси запуши нос.

— Май нещо е умряло вътре.

После се обърна и заби ядно очи в Хоб.

— Какво чакаш?

Хоб съблече сакото, нави ръкавите на ризата си и надникна в дупката. От мрака се носеше отблъскваща воня на разложение.

— Трябва ми светлина — обяви той.

— Не знаеш ли някое заклинание? — подхвърли Данте. — О, ама, разбира се, ти си прост муирин.

Той щракна с пръсти и една призрачнозелена сфера се плъзна през отвора.

— По-бързо.

Светлината на сферата стигаше, колкото Хоб да различи нещата плътно около себе си, затова предпазливо започна да слиза по виещите се стъпала, проверявайки всяко с върха на ботуша си. Десет стъпала. Петнайсет. Промъкна се покрай трошлив корен на дърво. Миризмата се засили.

След последното стъпало се озова в схлупено помещение и му се наложи да се наведе. Различи пещта, едва осветена от слабата сфера. Приближи се. Вонята бе се пропила във всичко наоколо. Край меховете лежеше разложеният труп на животно — язовец или росомаха.

Върху пещта имаше леярски съд, от който стърчаха два свитъка. Данте се провикна от горе:

— Намери ли нещо?

— Два свитъка — отговори Хоб.

— Вземи и двата.

Хоб въздъхна. Да хитруваш, е лошо; да хитруваш като последния идиот, е далеч по-лошо.

— Сигурен ли сте, милорд? — викна той.

— Веднага! — излая Данте.

С нова въздишка Хоб взе свитъците и пое обратно по стълбището.

— Дай ги тук! — изръмжа Данте, щом стигна горе.

Хейзъл се намеси.

— Ако вземем и двата, следващият отбор няма да намери указанието си.

Данте строши печата на единия от свитъците.

— Нищо не убягва на вниманието ви, Ваше Височество.

Хейзъл и Хоб се спогледаха в изумление.

— Свитъците са два, тоест само още един отбор трябва да стигне дотук — разясни тя на Данте. — Ако не намерят свитъка долу, Монтагю ще разбере, че нашият отбор го е взел.

— Точно така — възкликна Намду. — И ще ни отстранят от играта.

Данте стисна зъби. За миг изглеждаше, като че се кани да цапардоса лорд Джейн, но после просто тикна неотворения свитък в ръцете на Хоб, за да го върне в пещта.

Когато изпълзя горе, изцапан от глава до пети, отборът бе напуснал полусрутената ковачница. Знатните младежи се препираха на улицата.

— Убедена съм, че е лагуната край Топлата хижа — настояваше Татяна.

Данте отново се втренчи в картата.

— Не ставай смешна. Би било прекалено очевидно. Аз залагам на Звездното езеро.

Той посочи един далечен връх.

— Ще загубим целия ден, за да стигнем до там — каза Татяна.

— Да не би да те е страх, че ще изцапаш обувките си? — рече Данте присмехулно. — Нищо чудно, че никой не взема сериозно дворцовите лигли.

Тя завъртя очи.

— Точно за това говоря. Почивни дни са. На учителите им е пределно ясно, че ако ни отнемат повече от няколко часа, някой ще изпадне в истерия. Всичко трябва да е наблизо.

— Канени сме на вечеря на континента — отбеляза Мей-Мей замислено. — Ако не съм готова до шест часа, нашите ще ме убият. Първо обаче ще убият учителите.

Татяна скръсти ръце.

Откъм постройките по-долу се чу триумфален вик. Данте се обърна точно когато Изабел Фереджин излезе от една съборетина.

— Дано си права — измърмори той.

Групичката се отправи към лагуната в другия край на руините. По пътя се разминаха с няколко отбора, едни, скупчени в напрегнат разговор, други, устремени към следващата си цел с престорено снизхождение: твърде решени да победят, или твърде печени, та да се вълнуват. Хоб се изпълни със съжаление и към двата лагера. Чудесата на Страшната гора не можеха да го впечатлят особено. Погледът му се спря на стадо антилопи гну, пасящо в далечината.

Нещо го стисна над лакътя като в менгеме. Хоб се обърна. Данте навря златистите си мустачки на сантиметри от лицето му. Гласът му бе спокоен, ала в очите му просветваше убийствен блясък.

— Ако още веднъж ме поправиш или ми се опънеш, ще намерят изгнилото ти тяло в оная дупка. Разбра ли ме?

— Да, милорд.

Лордът го пусна и тръгна напред, подпрял ръка на дръжката на сабята си. Останалите бяха се вторачили в лагуната. Само Хейзъл бе се обърнала към изостаналите момчета, вирнала вежди на бялото си лице. Данте я подмина, издърпа две гребла от близката туфа тръстика и ги метна в лодката, изкарана на плажа.

— Какво стана? — поинтересува се тя, щом Хоб я настигна.

— Нищо, Ваше Височество.

— Качвай се в лодката, муирино! — нареди Данте студено. — В указанието пише, че някой трябва да гребе до средата и да направи три кръга.

— Чудесно — каза Хоб. — Някой иска ли да дойде с мен?

Намду се сепна.

— Чувал съм, че в езерата в Страшната гора живеят селкита[3].

Татяна се взря в накъдрената от вятъра водна повърхност.

— Селкитата не са ли като сирените?

— Не — поклати глава Мей-Мей. — Стровски ги спомена миналия срок. Селкитата нямат нищо общо със сирените. Водни чудовища са.

„Страхотно“, помисли си Хоб, метна сакото си на тревата и издърпа лодката в плиткото. Обувките му се напълниха със студена вода, но той дори не забеляза. Кипеше му заради сблъсъка с Данте. Наложи се да впрегне цялата си воля, за да не строши греблото на две.

— Чакайте.

Той се обърна — Хейзъл слизаше предпазливо по брега, за да се присъедини към него. Той й помогна да се качи в лодката и тя се настани, изпънала смешно гръб в очакване, явно притеснена. Хоб нагази в тинестите плитчини и избута лодката между тръстиките.

— Това разумно ли е, Ваше Височество?

— Вероятно не — отговори тя. — Само че няма да оставя цялото забавление за пажовете. А и Зига никога не се отдалечава.

Тя махна на телохранителката си, която ги наблюдаваше от брега. Хоб не се съмняваше, че ако нещо се обърка, за миг ще се озове до принцесата. Агентката вероятно можеше да ходи по вода.

Той се набра през борда и се зае да мушне греблата в ключовете.

— Нямате много опит с лодките — отбеляза Хейзъл и вдигна качулка — бе започнало да ръми.

Хоб погледна през рамо, за да прецени разстоянието до средата на езерото.

— Никакъв, Ваше Височество. В родното ми място водата обикновено е замръзнала.

Той хвана греблата и се опита да повтори каквото си спомняше от техниката на лодкаря, който го докара. И тутакси изпръска всичко наоколо. Нямаше опасност да му вземе хляба.

Хейзъл не продума, докато се отдалечаваха от брега.

— Какво ви каза Данте преди малко?

— Нищо, което си струва да повторя, Ваше Височество.

— Противно момче — пророни тя. — Като всички от рода Хайд.

Хоб замълча. Не подобаваше на един паж да коментира такова изявление. Съсредоточи се върху гребането и опитите да прогони мислите за морски чудовища. Водата никога нямаше да бъде неговата стихия.

— Мисля, че за първи път разговарям с вас насаме — рече Хейзъл.

— Вероятно сте права, Ваше Височество.

С крайчеца на окото си Хоб забеляза, че тя върти нервно пръстените на ръцете си.

— Разговорите ни в Гръмкия гредоред са ми изключително полезни. Затова… просто исках да ви благодаря. Както и задето се застъпихте за мен преди малко.

Хоб наклони глава.

— За мен е удоволствие, Ваше Височество.

Той продължи да гребе в мълчание, а дъждът ромонеше по повърхността на езерото. Беше студен, но не неприятен. Хейзъл обгърна колене.

— Сигурно ни намирате за нелепи — продължи тя. — Дворцовите лигли и мигльовците. Вие сте постигнали нещо в живота си. Ние правим най-вече пози и се превземаме.

— Да управляваш цяла империя, не е превземка.

Хейзъл се подсмихна сухо.

— Министрите и магистратите ръководят Импириум, господин Смит. Не се правете, че не знаете. Предполагам, смятате, че получаваме всичко наготово.

— Не, Ваше Височество.

— Лъжете.

„Лъжа ли?“

Хоб не беше съвсем сигурен. Той завъртя едното гребло, за да изправи лодката.

— Повечето хора правят онова, в което са добри. Вие трябва да бъдете добри във всичко. Надали е лесно.

Внезапно тя изправи гръб и възкликна:

— Точно така е. Очакванията към мен направо ме задушават. Понякога ми иде просто…

Тя замлъкна, търсейки думите, или поради по-дълбока причина. Хоб вдигна поглед. Хейзъл Изида Фереджин, внучка на Божествената императрица, гледаше встрани с тънка, почти унила усмивка. Хоб бе на ръба да я съжали, но си припомни коя е и какво представлява семейството й.

„Днес си Хейзъл. Един ден обаче ще се вкоравиш и ще станеш Фереджин. Въпрос на време.“

И все пак това бе удобен случай. Принцесата очевидно се нуждаеше от приятел.

— Може би няма да прозвучи на място от моите уста, Наше Височество, но вярвам във вас.

Безрадостен смях.

— Законът ви задължава да вярвате в мен, господин Смит. Не знаете ли, че съм жива богиня?

„Внимавай — рече си Хоб. — Само за ден не можеш да спечелиш тази игра, но можеш да я загубиш. Разведри я.“

— Не разбирам много от богове, но знам, че напредвате в Гръмкия гредоред. Вярвам, че ще се справите с онова, което се изисква от вас. Просто не се отказвайте.

Не успя да прецени дали кимването й е в знак на благодарност, или просто показва, че го е чула. След миг принцесата се сепна и се извърна към брега.

— Всичко наред ли е? — попита Хоб.

Реакцията й го озадачи — сякаш някой бе я потупал по рамото.

Хейзъл не отговори. Изглеждаше смутена и като че търсеше нещо в гората или по хълмовете, но не можеше да разбере къде точно. След няколко секунди обърна глава напред и погледна през рамото на Хоб.

— Мисля, че стигнахме.

Той се огледа. В зеленикавата вода подскачаше малка шамандура.

— Е, време е да разберем дали ще мога да обърна лодката.

Той стисна греблата и започна да гребе — първо само с едното, после с двете, само с едното, с двете, докато описа три неравномерни кръга.

— А сега какво?

От брега долетя вик. Мей-Мей Хан подскачаше нагоре-надолу и сочеше към тях. Хоб се извърна. Нещо приближаваше под повърхността. Носеше се към тях, надигайки вълна пред лъскавата кафява глава. Колко е голямо? Шест метра? Девет? Това селки ли е? Или кит? Хоб се огледа за Зига. Защо не идва да им помогне? Създанието се приближаваше стремително. Внезапно вълната изчезна — то се потопи.

[1] Улу — специфичен нож на северните племена; ифрит — могъщ дух, джин (арабска митология). — Б.пр. ↑

[2] От старонордското dvergr — названието на джуджетата в нордската митология. — Б.пр. ↑

[3] Селки (англ. selkie) — митологично същество от келтската митология, което обитава моретата във вид на тюлен, но е способно да сваля кожата си и да се превръща в човек на сушата. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 10

ГРОБЪТ НА ПОКОСИТЕЛКАТА

Една доблестна постъпка струва колкото хиляда покани за вечеря.

Тоби Сладура,

прочут бонвиван, разказвач и донжуан

— Дръжте се! — викна Хоб.

Създанието се издигна под лодката, разтърси я и ги понесе към брега със стряскаща скорост. Двамата се вкопчиха в бордовете, без да знаят да се смеят ли, или да крещят, докато водата се носеше покрай тях.

Хоб надникна над борда и установи, че вече са почти до тръстиките. Ако не забавеха, щяха да се разбият в брега.

Разнесе се джафкащ смях, създанието ги пусна и завъртя огромното си тяло около лодката. Хоб надигна глава над дъските и се озова пред разумно черно око, разположено на муцуна, напомняща тюленова. Селкито се обърна по гръб, метна нещо в лодката и се потопи. Беше вързопче, увито в мушама.

— Сигурно е следващото указание — отбеляза Хоб и й го подаде.

— Благодаря ви, господин Смит. Ще го отворя, след като си поема дъх.

Двамата се засмяха. За миг Хейзъл заприлича на обикновено момиче от Здрач — но само за миг. Лодката вече се носеше между тръстиките.

— Намерихте ли нещо? — провикна се Татяна.

Хейзъл вдигна вързопчето.

— Еха! — писна Мей-Мей. — Колко вълнуващо!

— По-бързо! — намеси се Данте. — Другите отбори стигнаха до третото изпитание.

Хоб скочи от лодката и я издърпа през плитчините до каменистия бряг. Униформата и обувките му бяха съсипани, но поне си струваше. Цяла година занимания в Гръмкия гредоред нямаше да му донесат онова, което му осигури краткото, страховито пътешествие с лодката. Хейзъл Фереджин му повярва. Той обаче с почуда установи, че това не го радва колкото очакваше.

Принцесата и Мей-Мей се заеха да развият вързопчето, а Данте се надвеси над него, докато изливаше водата от обувките си.

— Гребеш като еднорък щраус.

— Щраусите нямат ръце, милорд.

— Знам, муирино — свъси се Данте. — Това му е смешното.

— Благодаря ви, Ваше Превъзходителство. Шегите винаги стават по-смешни, ако има кой да ти ги обясни.

Татяна прихна. Данте отново го стисна за ръката и впи пръсти като орлови нокти.

— Що за нагло поведение. Ако служеше на моето семейство…

— Но не служи — чу се леден глас.

Данте се извъртя към Хейзъл.

— Какво казахте?

— Не служи на Дома Хайд — повтори тя хладно. — Господин Смит служи на Дома Фереджин. И ако не го пуснеш, ще се убедиш каква е разликата между двете.

Хоб беше смаян от преобразяването на Хейзъл. Не беше физическо — беше си същото албиносче с широка червена рокля, но едва сдържаният гняв, изписан на нежното й лице, определено бе смущаващ.

Данте го пусна.

— Със сигурност има разлика, Ваше Височество. Вашият дом гасне, докато моят никога не е бил по-могъщ. Родът Фереджин не се е проявявал с нищо особено през последните хиляда години. Всички освен вас го знаят. Онзи пожар погълна не само „Тифон“. Погълна и цялото ви проклето семейство.

— Какво общо пък има онзи кораб? — озадачи се Хейзъл.

— Попитайте вуйчо си — изсмя се Данте.

— Питам теб.

Младият граф разпери ръце, сякаш съжаляваше, задето трябва да сподели такава тъжна вест.

— Според слуховете лорд Фереджин е вложил цялото си състояние в кораба. Да загубиш собствените си пари, е нещастие, но той е загубил и парите на доста други хора.

Данте цъкна с език.

— Умните хора не слагат всички яйца в една кошница. Особено ако кошницата е пълна с барут.

— Не знам за какво говорите, но ако кажете и думичка повече против вуйчо ми, ще…

— Ще какво? — изсумтя Данте презрително. — Ще ме изпортите на императрицата?

Хейзъл пристъпи напред. Беглата усмивка не стигна до блесналите й червени заешки очи. Тя произнесе едва чуто:

— Не. Ще ви се иска да ви се размине само с това.

Самият Хоб също се съмняваше в мистичните сили на Фереджините, но не можеше да отрече, че по костите му пробяга ледена тръпка. Не беше се чувствал така от изпита сею, от мига, в който осъзна, че чеширският вълк го следи. Коя е тази Хейзъл?

Намду разсея напрежението.

— Искате ли все пак да разгледаме последното указание, или държите на препирнята? На мен лично един хомункул ще ми бъде от полза.

Хейзъл отмести очи от Данте, отвори плика и прочете указанието на глас.

Богиня подземна, в зимна утроба,

пленена лежи Покосителката в гроба.

Влез по средата на короната древна,

що се издига над могилата тревна.

Край Скалата на сфинкса и дъба разсечен —

ще я откриеш, където гарвани грачат.

— Страхотно — подметна Татяна.

Намду огледа Страшната гора.

— Къде е тази Скала на сфинкса?

Мей-Мей вече бе разгърнала картата.

— Не мога да я намеря.

Хейзъл сгъна листа и го пъхна в джоба на палтото си.

— Знам къде трябва да идем. Не е далеч.

Данте се изсмя.

— И откъде знаете, Ваше Височество?

— Била съм там и преди.

Мей-Мей я дръпна за лакътя.

— Нали преди казахте, че не сте стъпвали в Страшната гора?

— Така е.

С тези думи Хейзъл се обърна и тръгна на запад, скръстила ръце, за да се предпази от вятъра. Съотборниците й се спогледаха.

— Брей… — обади се Татяна. — Взе да става доста странно. Какво да правим?

— Да вървим след нея — сви рамене Мей-Мей. — Освен ако някой има по-добри предложения.

Групичката се проточи след Хейзъл, която вече имаше трийсетина метра преднина. Хоб нахлузи жвакащите си обувки и забеляза, че Зига отново върви след тях. Границата между безопасността на обекта и прекомерната натрапчивост вероятно бе тънка за телохранителите. Мракорката явно знаеше за селкито в лагуната, както и че създанието не е опасно. Може би бе стигнала до същото заключение и за Данте Хайд.

Въпреки страховитото си име и слава, Страшната гора се стори на Хоб по-скоро странна, отколкото истински опасна. Дворцовите лигли и мигльовците живееха в имения и палати — естествено бе да се чувстват неприятно навън. Хоб обаче бе отраснал в сурови земи. В сравнение със Стража планина Страшната гора беше като увеселителен парк — толкова дива, та да предложи някое и друго животно, но и достатъчно безопасна за разходките на лордовете и дамите.

Ала впечатленията му взеха да се променят, когато напуснаха откритите тревни поляни и поеха нагоре по тясна пътека сред хълмовете. Точно както в тунела, той усети някакво напрежение, сякаш гората ги наблюдаваше. Хейзъл напредваше целеустремено, без да обръща внимание на клоните и драките. Останалите обаче се движеха доста по-предпазливо.

— Дали има вълци тук? — попита Татяна и махна едно листо от рамото си. — Прилича ми на място, в което се въдят вълци.

— Да не би да ви е страх да не ви изяде нещо, лейди Кастил? — ухили се Данте.

— Би било същинска трагедия да умра преди Майския бал. Роклята ми е фантастична. Вие кого сте поканили, между другото?

— Хейзъл Фереджин, ако приеме.

Двамата се изсмяха.

— Шшш — скастри ги Намду.

Момчето подскачаше при всеки изпращял клон. Хоб искрено се забавляваше от това, докато си даде сметка, че може да го пратят за нови панталони за лорд Джейн, ако някоя сова се обади не навреме.

— Какво мислите за Покосителката в указанието? — прошепна Мей-Мей. — Така наричат Смъртта, нали? Не се нуждая от хомункул чак толкова. Семейството ми си има дяволчета.

— Толкова ли сте невежа? — обади се Данте. — Това е прякорът на Мина Четвърта. Историците я наричат Покосителката. Стровски не спира да дърдори за нея. Има хиляди гробници, пръснати из Импириум. Минавал съм с коня покрай една в Ийстмарч. Явно и тук има.

Това обяснение хич не успокои Намду, който докосна чело с жест, предпазващ го от злото.

— Говори се, че тя е най-ужасната!

Хоб с досада трябваше да признае, че е съгласен с Намду. В Северозапада хората много се страхуваха от Покосителката — белезите от жестокостите й още не бяха се заличили там. Цели области бяха необитаеми — почвата им бе превърната в отровна пепел. Според легендата владетелката била по-могъща дори от Мина Първа, а и далеч по-кръвожадна. Хауджите я наричаха Анкю — „Гладът“ — и не излизаха от колибите си по време на зимното слънцестоене, когато според мълвата духът й обикалял наоколо. Това, че някога са убили императрицата и са разпръснали останките й, изобщо не ги успокояваше. Хауджите настояваха, че Анкю не може да бъде истински убита. Един ден щяла да се върне досущ като мрачна комета, за да потърси възмездие.

— Това трябва да е Скалата на сфинкса — възкликна Мей-Мей.

Тя посочи гранитната плоча, стърчаща в една пролука между дърветата. Наистина напомняше смътно легнал лъв с човешка глава. Хейзъл се приближи и плъзна пръсти по повърхността й.

— Сега ни трябва дървото.

Намериха го на около трийсет метра от сфинкса — внушителен дъб, разцепен през средата от мълния. През пролуката Хоб съзря Хейзъл, която се катереше по една туфеста могила към следващата — увенчана с черни побити камъни. Два пъти бе се натъквал на подобни места в Стража планина, но така и не беше се приближил. Камъните изглеждаха зловещо като пръсти, протегнали се от подземния свят.

Той се обърна, за да потърси Зига. През дърветата отдолу прозираха руините и езерото. Ала от мракорката нямаше и следа.

Някаква птица се обади гърлено от близките клони. Хоб се обърна — Хейзъл стоеше насред пръстена от камъни. Тя се извърна бавно, отпусната, вглъбена. Останалите се събраха в основата на могилата, но никой не посмя да се качи горе. Дори самодоволното изражение на Данте бе се стопило и на лицето му бе се появил откровен страх.

Граа!

Гарван колкото котка, грачеше от близкия габър. Втора птица изпляска с криле и се присъедини към първата. Още три гарвана изграчиха от едно изсъхнало самодивско дърво.

Граа! Граа! Граа!

Върхът на хълма екна от дрезгавия птичи хор. Десетки черни силуети накацаха по околните клони и ги пронизаха с черните си като мъниста очи. Острите им клюнове се поклащаха, а птиците пърхаха с криле и не спираха да грачат.

Татяна прекрачи назад.

— Какво става?

Мей-Мей изпищя — един гарван се спусна и я перна. Групичката взе да отстъпва. Всички приклекнаха и покриха глави, тъй като все повече гарвани започнаха да пикират, профучавайки около тях. Никоя птица обаче не докосваше побитите камъни; не смееха дори да прелетят между тях. Хоб мерна Хейзъл. Беше посегнала към най-близкия до нея камък. Изкрещя й да не го докосва, но принцесата не го чу.

В мига, в който го допря, гарваните се разпищяха и се разлетяха сред дъжд от клонки и пера. Над гората се възцари неестествен покой. Хоб плувна в студена пот.

Никой не помръдваше. Хейзъл сякаш бе изпаднала в транс. Пръстите й не бяха се отделили от камъка, а от него се носеше жужене. Звукът бе едва доловим, но Хоб усещаше глухите вибрации, подобни на електрическо напрежение, които минаваха през скалите и почвата. Къде ли е Зига?

Той се обърна да я потърси и застина. Нещо беше приклекнало в сянката на разцепения дъб. За секунда се поддаде на внушението, че силуетът е просто част от дървото.

Ала той се раздвижи. Прокрадна се напред, промуши се под един клон и се изправи в целия си ръст. Все още беше в сянка, но личеше, че не е човек. Беше по-висок от хората. Обърна се и показа глава, окичена с очупени еленови рога.

Имаше кошмарна физиономия. С всяка предпазлива стъпка ставаше все по-отчетлива. Хоб различи чифт жълти бухалски очи на грубото лице с човешки и кози черти. Покритото със сплъстена козина здраво тяло се плъзна ужасяващо незабележимо нагоре по хълма. Никой от останалите не беше го усетил. Колкото до звяра, той явно се интересуваше само от Хейзъл. Не сваляше очи от нея, докато се прокрадваше към побитите камъни.

Това част от изпитанието ли е? Надали, рече си Хоб. Инстинктите му до един нашепваха, че нещата ужасно са се объркали. Това не беше игра.

Би дал всичко за вярната си боека. В момента обаче не разполагаше дори с джобно ножче. Наведе глава и съзря камък колкото юмрук на няколко стъпки от себе си. Тъкмо се наведе да го вземе, когато Намду забеляза човека елен и изкрещя.

Създанието нададе дрезгав вой и се спусна към Хейзъл, дращейки и с четирите си крайника. Всички с изключение на Хоб се пръснаха от пътя му. Около него ечаха писъците на другите, но той не можеше да избяга. Втурна се косо, стиснал камъка. Човекът елен го забеляза и оголи жълти зъби. Хоб запрати камъка по него и го улучи в скулата. Звярът се претърколи в мократа шума, стисна лице, но отново се изправи.

Хейзъл стоеше все така, долепила ръка до камъка, без да съзнава опасността. Хоб и създанието се носеха към нея. Хоб беше по-близо, но човекът елен бе по-бърз. Хоб прескочи корена пред себе си, заби крак в един дънер и се метна напред.

Сграбчи Хейзъл през кръста и я събори на земята. В същия миг нещо остро — може би нокти — разсече голата плът на тила му. Желязна хватка стегна прасеца му и го дръпна назад. Хоб взе да рита ожесточено, сграбчи един клон и се извърна, за да го забие в очите на човека елен. Не улучи, но разцепи челото му. Звярът отскочи назад и приклекна, сякаш се готвеше за скок. Бухалските му очи се стрелнаха над рамото на Хоб. Създанието изръмжа, обърна се и побягна на два крака между дърветата. Воят му огласи хълмовете.

Хоб се обърна, задъхан и окървавен. Зига бе се надвесила над Хейзъл.

— Къде беше? — кресна й той. — Задачата ти е да я пазиш.

Зига го погледна.

— Нямате представа каква е задачата ми, господин Смит. Съветвам ви да се опомните.

Агентката надигна принцесата да седне. Отделила се от камъка, Хейзъл примигна и огледа, замаяна, дърветата.

— Тя беше тук — прошепна тя. — Успях… да я чуя.

От дълбините на гората отново долетя вой. Зига вдигна Хейзъл като кукла.

— Време е да тръгваме, Ваше Височество — тя килна глава към Хоб. — Добре ли сте?

Той докосна кървавото петно под малката рана над ухото му.

— Не е сериозно.

Пукането на клон го накара да се обърне. Мей-Мей надзърташе плахо към Хейзъл. Останалите също бяха се върнали. Данте Хайд тутакси се отправи към свитъка, облегнат на един от камъните.

— Все още имаме някакъв шанс.

— Как може да мислиш за състезанието? — възмути се Татяна.

Пребледнялото й лице бе окаляно. По скъпите й одежди бяха полепнали листа и съчки, но тя сякаш не ги забелязваше. Не откъсваше очи от гората.

— Хейзъл можеше да загине.

Данте счупи печата на свитъка.

— Нищо й няма. Можем само да й се ядосваме. Ако не беше докоснала камъка, онова нещо нямаше да се появи. Може дори сама да го е извикала. Откачено момиче!

— Тръгвайте към шатрата — нареди Зига рязко.

— Не приемам нареждания от мракорци.

Зига сви рамене.

— Тогава стойте тук. Сигурна съм, че утре сутрин ще открият поне някаква част от тялото ви.

Данте хвърли смутен поглед към притъмнялото небе през преплетените клони на дърветата. В далечината пак се чу вой, последван от барабани. Той пъхна свитъка в джоба си и се спусна по пътя, по който бяха дошли, следван от Намду и Татяна. Мей-Мей тръгна със Зига и Хейзъл. Хоб вървеше последен, притиснал раната с ръка, без да изпуска дърветата от очи.

На половината път Хейзъл настоя да я пуснат на земята. Докато Данте препускаше напред с последния свитък, останалите напредваха бавно между руините. Хейзъл не беше пострадала, но явно не знаеше какво се е случило.

— Казахте „тя беше тук“ — промълви Мей-Мей тихичко. — Коя е „тя“?

— Моля? — рече Хейзъл. — Не знам какво съм казала. Зави ми се свят и реших, че може да припадна — тя погледна Хоб. — Защо кървите?

— Дреболия, Ваше Височество.

— Край камъните дебнеше някакво създание — каза Зига. — Господин Смит ви защити. Длъжници сме му.

Агентката му кимна едва забележимо. Беше безспорно признание… но на какво? На благодарност? На одобрение? Той така и не недоумяваше къде бе изчезнала, когато се появи човекът елен. Не беше проява на небрежност — съвсем не беше в стила й. Каква бе задачата й, ако не да защитава Хейзъл Фереджин? Дали пък е искала да провери как би постъпил Хоб пред лицето на опасността? Само дето беше безумие да излага на риск сигурността на принцесата по този начин. В момента обаче Хоб не можеше да намери по-добро обяснение.

И защо човекът елен се опита да нападне Хейзъл? Да не би да е нарушила някакво табу, докосвайки побитите камъни? И в такъв случай защо учителите бяха скрили указанието на толкова опасно място? А на какво се дължеше странното й поведение? Не беше само заради гробницата на Покосителката; бе започнала да се държи странно доста преди да стигнат до нея.

Хоб не можеше да отговори на почти нищо, но това бе първото свидетелство, че около Хейзъл Фереджин може би наистина има нещо необичайно, на което бе се натъкнал. Тъкмо от такива случки се интересуваха господин Бърк и госпожица Марлоу. Трябваше да изпрати доклад възможно най-скоро, без да пропусне и подробностите около спречкването между Нейно Височество и Данте Хайд. Ако думите на Данте бяха верни, избухването на „Тифон“ обричаше вуйчото на Хейзъл — ако не и целия й род — на финансов крах.

Отборът на Хейзъл се събра пред шатрата; повечето от другите ученици вече се хранеха. Хоб не се учуди, че разтревожената лейди Раша се втурна към Хейзъл. Онова, което го изненада, бе скованата официалност, с която го посрещна Оливейро.

— Господин Смит, бих искал да поговорим.

Той последва помощник-иконома с недоумение до група дървета далеч от останалите.

— Проблем ли има, сър?

Оливейро огледа дрехите му.

— Няма да коментирам външния ви вид, тъй като ми е ясно, че понякога на пажовете се падат по-мръсните задачи, но съм много притеснен от ужасното ви поведение.

Хоб примигна.

— Не разбирам.

— Един от лордовете се оплака.

Оливейро се обърна, поклони се на Данте Хайд и той излезе от шатрата.

— Съжалявам, че те злепоставям, Оливейро, но ми се стори уместно да те уведомя, че един от твоите хора се е държал зле.

„Не се поддавай на гнева.“

Хоб стисна ръце зад гърба си и впери очи пред себе си.

— Може ли да попитам какво съм сторил, та да ви обидя?

Данте се изсмя, изумен.

— Ето за това говоря, Оли! Този муирин не знае мястото си. Непрекъснато отговаря и прави остроумни забележки. Твърде си благ с тях!

Данте се завъртя небрежно и зашлеви силно Хоб през лицето. Той отстъпи крачка назад, бузата му пламна, а очите му се насълзиха. Погледна Оливейро, очаквайки да се намеси, но помощник-икономът бе забил мрачен поглед в обувките си. Данте избърса слюнката му от ръкавицата си, хвърли му поглед за миг, после отново замахна.

— Още един шамар ще му се отраз…

Главата му отскочи от крошето, което Хоб заби точно в носа му. Лордът залитна и падна, а Хоб се метна отгоре му. Пред очите му бе се спуснала червена завеса. В момента не беше дворцов паж или шпионин на Съдружието; беше издържалият сею хаудж, заклел се да почита четирите духа, чиито ликове красяха плътта му. Не му пукаше, че Данте Хайд е мехрун, нито че принадлежи към един от най-могъщите родове в Импириум. Никой не можеше да го удря просто така. По-скоро щеше да се прости с живота си, отколкото да търпи такива унижения.

Нечия здрава мишница се сключи около врата му, пресече притока му на въздух и го дръпна настрани. Докато се опитваше да се освободи, Хоб забеляза карабина на земята. Беше в хватката на някой от стражарите. Пред очите му трепкаха петънца. Щеше да загуби съзнание. Ушите му писнаха, но той все пак чу:

— Пуснете го.

Стражарят го пусна и Хоб се строполи на четири крака, взе да плюе и да кашля, и вдигна очи. Данте бе извадил сабята си. Беше пребледнял от ярост. Изплю кървава храчка и замахна с всичка сила към главата на Хоб.

Дзъннн!

Хоб отвори очи. Зига Фен стоеше между тях. Не можеше да си обясни как се е озовала тук толкова бързо. Агентката бе парирала удара със сабята с една от камите си.

— Разкарай се от пътя ми — изсъска Данте.

— Няма да позволя да нараните прислужник на Нейно Височество — отвърна тя.

В гласа й нямаше и следа от гняв или заплаха. Просто обясняваше положението.

— Той ме нападна! Посегателството на муирин върху мехрун се наказва със смърт.

— Само ако подадете жалба — отбеляза тя.

— Не ми е нужна жалба — кресна Данте. — Аз ще произнеса присъдата! Имам правото като един от Хайд.

Това не впечатли Зига.

— В случаите на нелоялност присъда произнася Божествената императрица. Една от привилегиите на рода Фереджин.

Данте избърса окървавения си нос.

— За какво говориш?

— За думите ви край езерото — отвърна Зига хладно.

— Ти беше на петдесет метра от нас — озъби й се той.

— Чух всичко идеално, милорд.

— Думата на Хайд срещу тази на някаква си наемница от Мракория? — рече Данте надменно. — Добре, да идем в съда.

Мей-Мей Хан пристъпи напред, стиснала малък уред, и натисна копчето отгоре. От колоната се разнесе гласът на Данте:

„Родът Фереджин не се е проявил с нищо особено в последните хиляда години. Всички освен вас го знаят. Онзи пожар не погълна само «Тифон». Погълна и цялото ви проклето семейство.“

Лицето на Данте посърна.

— Какво е това?

— Просто „глупава джунджурия от Работилницата“ — обяви Мей-Мей със задоволство.

— Още ли държите да упражните правата си, лорд Хайд? — попита Зига.

Данте се поколеба и хвърли поглед към съучениците си, които наблюдаваха случващото се от шатрата. После се намръщи гневно, обърна се отново към Зига и прибра сабята си.

— Не — измърмори той. — Просто стана недоразумение.

После изпепели Хоб с поглед, изтупа тревичките от палтото си и пое към зеления тунел, който извеждаше от Страшната гора. Сестра му Имоджин се спусна след него. Оливейро се правеше, че иска да потъне вдън земя. Намести копчетата на ръкавелите си и изпъна гръб.

— Господин Смит, това беше непростимо. Службата ви е прекратена. Вървете да опаковате багажа си.

Хейзъл се приближи, придружавана от лейди Раша.

— Няма да прави нищо такова — рече тя.

Оливейро се поклони.

— Ваше Височество, позволете да изразя несъгласието си. Това момче си позво…

Тонът на Хейзъл бе спокоен, но с отчетлива стоманена нотка.

— Родът ми няма да загуби един качествен прислужник заради грубиянщините на Данте Хайд. Ако има нещо непростимо, то е един мъж в разцвета на силите си да стои безучастно, докато пред него незаслужено бият момче.

Помощник-икономът зяпна, после затвори уста. Изглеждаше смаян, както и всички останали. Кое е това момиче и къде се е дянала Хейзъл Фереджин?

Господин Монтагю се покашля.

— Мисля, че дойде моментът да сложим край на днешния излет. Господин Оливейро, този младеж кърви и се нуждае от медицински грижи.

Зига помогна на Хоб да стане и извика стражаря, който бе го озаптил.

— Изпроводете го до двореца. Лорд Хайд може да дебне на края на тунела. Ако пажът пострада, ще ви държа лично отговорен.

Стражарят се поклони. Зига тръгна с тях и докосна леко Хоб по рамото.

— Кажете на лечителите да използват беладона.

— Защо? — попита Хоб. — Какво беше онова създание според вас?

— Не мога да кажа със сигурност, но възнамерявам да науча.

— Ще предам на лечителите — кимна Хоб. — И искам да ви благодаря, агент Фен. Щях да съм мъртъв, ако не бяхте се намесили.

Тя го погледна.

— Помогнахте на Нейно Височество. А аз помогнах на вас.

Час по-късно Хоб седеше на писалището си и потискаше поривите да разчопли шевовете си. Виктор — също доста пострадал — лежеше на леглото си и лекуваше травмите си от коридорното меле. Хоб още не беше му разказал за случилото се в Страшната гора; в момента на съквартиранта му не му беше до това. Двамата със Зеке бяха понесли тежка загуба — не бяха завършили дори първия етап. Зеке беше в лечебницата със сътресение на мозъка, така че Виктор трябваше да се справи сам с изпитанието в кухнята.

— Ще ме изядат — отбеляза той замислено. — Винаги съм знаел, че ще свърша като яхния.

— Никоя вещерица няма да те пипне — успокои го Хоб. — Нали са те подушили.

Утехата не подейства особено добре — Виктор се зае да подготви завещанието си. Хоб щеше да получи най-хубавите му ботуши. На вратата се почука — лекичко, едва ли не колебливо.

— Отворено е — обяви Виктор.

На прага застана Оливейро.

— Може ли да вляза? — попита.

— Разбира се, Оли — отвърна Виктор. — Тъкмо ще ми помогнеш да отмъкна пая. Помощник-икономът ще бъде идеалното прикритие.

— Трябва да поговоря с господин Смит.

Виктор го изгледа с неразбиране.

— Очаква се да изляза, така ли?

— Стой на място — нареди му Хоб. — Ако сте тук, за да ме уволните отново, давайте, сър. Няма нужда от официалности.

— Хм, съвсем не — рече помощник-икономът, явно смутен. — Дойдох да се извиня. Моментът беше напрегнат и действах според протокола, а не според съвестта си. Заслужих си упреците на Нейно Височество, особено предвид някои подробности, които научих впоследствие. Надявам се да ми простите.

Искреността му срази Хоб, дори го трогна. Вярно — решението му да не се намеси, когато Данте го удари, не биваше да го изненадва; все пак Оливейро цял живот бе се подчинявал на мехруните. Хоб стана, приближи се до него и стисна ръката му.

— Разбира се, сър. Не ви се сърдя.

Помощник-икономът бе видимо облекчен.

— Благодаря ви. Е, приятна вечер, господа.

Той хвърли поглед към Викторовата половина на стаята, осеяна със смачкани парчета хляб, чорапи и други части от снаряжението му.

— Препоръчително е да подредите малко.

— Какво става? — запита Виктор в мига, щом Оливейро излезе.

— Нищо — рече Хоб. — Убеден съм, че ще научиш и последната подробност.

— Предполагам, че е свързано с това…

Той посочи подутите кокалчета на Хоб и шевовете зад ухото му.

Преди Хоб да успее да отговори, на вратата отново се почука.

— Човек едно завещание не може да напише — изстена Виктор, надигна се от леглото и отвори. — Кой сте вие?

Отговори му младежки, подчертано официален глас.

— Това ли е домът на Хобсън Смит?

Хоб опита да види кой е, но съквартирантът му пречеше.

— За какво ви е? — попита Виктор подозрително.

— Имам съобщение.

— Дайте го.

— Имам нареждания да изчакам отговор — отвърна другият сухо.

— Чудесно — отвърна Виктор. — Настанете се удобно — и затръшна вратата в лицето му. — Напудрен сополанко. За какво те търси прислужник на Хайд?

Подаде на Хоб малък плик за писма, запечатан с черен восък. Той се досети какво има вътре още преди да го отвори.

Негово Превъзходителство Данте Уилем, Граф на Ийстмарч, наследник на Дом Хайд настоява за удовлетворение по повод нанесения му по-рано днес удар. Ще Ви очаква на скалите край Кучи ров в два часа утре сутринта. Муиринът има уверенията ни, че въпросът ще бъде решен без магия. Елате или си спечелете вечно презрение.

Хоб остави картичката.

— Какво става? — попита Виктор напрегнато.

— Имам покана. За дуел.

— Шегуваш се! — възкликна Виктор. — С кого? С оня пикльо отвън? Ще му издърпам ушите и ще го пратя да си върви. Надали има и десет години.

— Не е от паж. От Данте Хайд.

Усмивката на Виктор се изпари.

— Моля? — очите му отново се стрелнаха към кокалчетата на ръката му. — Хоб, моля те, не ми казвай, че си фраснал граф по брадичката.

— По-скоро в носа и зъбите.

Виктор се отпусна на леглото и се вторачи в Хоб с ужас, но със страхопочитание.

— Сериозно ли си направил такова нещо?

Хоб кимна. С негово разрешение Виктор прочете картичката два пъти, после я остави.

— Не разбирам. Благородниците не се дуелират с пажове. Не се обиждай, но ти дори не си мехрун, камо ли член на някой от Висшеродните домове. Дуелът с теб е под достойнството на Данте Хайд. Може просто да поръча да те обесят.

— Няма да подаде жалба.

— Защо?

Хоб предпочиташе да не навлиза в подробности.

— Хейзъл Фереджин се застъпи за мен. Ползвам се от нейната егида, но ако приема да се срещна с него на дуел…

— Ще може да ти отмъсти — довърши Виктор мрачно. — Е, ще уведомя този мишок отвън, че ще поемеш презрението с две бучки захар.

— Не — отсече Хоб и му препречи пътя. — В моя край предизвикателства не се отхвърлят. Никога. Иначе си обречен на подигравки до гроб.

— Вече не си в Здрач — разгорещи се Виктор. — А и не си някой лорд, та да се тръшкаш за семейната чест. Хората нехаят дори за имената на пажовете, камо ли дали някой от тях се е явил на дуел, или не.

— Не ме е страх от него.

— Значи освен всичко си и идиот — тросна му се Виктор. — Данте Хайд е психопат, Хоб. Не е някой грубиян в училище, а и това не е първият му дуел. Убивал е хора.

— Аз също — рече Хоб тихо.

— И така да е — рече Виктор колебливо, — това не е свада в Стража планина. Това е джентълменски дуел, а противникът ти е обучен от най-добрите фехтовачи в Импириум. Няма да издържиш и кихавица време.

— Тогава ти ще получиш най-хубавите ми ботуши. Само че ми е нужен секундант.

Виктор мигом се притесни.

— Никога не съм бил секундант в дуел. Не знам какво е нужно.

— Да започнем с това — кажи на вестителя, че ще ида на Кучи ров — предложи Хоб.

Съквартирантът му стисна устни.

— Решен си да го направиш, така ли?

Хоб кимна. Виктор въздъхна.

— Е, явно няма да се измъкна от секундантството. Имам само едно условие.

— Казвай.

— Да откраднеш пая.

Стиснаха си ръцете.

ГЛАВА 11

ОСТРИЕТАТА НА ДОМОВЕТЕ

Прим дошъл през нощта. И въстанието приключило. Никой от владетелите на разбунтувалите се домове нямало да избегне гнева на императрицата.

Прим щял да ги издири до един.

„Импириум. Официална история“, том XI

Беше след полунощ, когато Хейзъл се дотътри в кулата на тризначките. Раша бе й предложила да си почине след Страшната гора (беше готова да удуши господин Монтагю, който твърдеше, че такова нещо не се е случвало досега), но принцесата настоя да проведат урока по мистика. Искаше да се разсее след цялото това вълнение и тревога. За свое учудване установи, че е направила верния избор — въпреки умората никога не бе се представяла по-добре. Дори Раша не намери кой знае какъв повод за упреци.

Можеше да се прибере в кулата и със завързани очи. Шейсет и седем стъпала от художествената галерия до библиотеката, още трийсет и три — до покоите им. Плъзна очи по познатите портрети покрай себе си: Мина I, Мина V, Мина XIII и баба им, Мина XLII. Аплиците между портретите осветяваха бюстовете на отдавна споминали се архимаги и магистрати. Хейзъл спря пред последната ниша, в която на кадифена възглавничка бе сложена писалка. Зига спря на две стъпала пред нея.

— Всичко наред ли е, Ваше Височество?

— Да — отрони Хейзъл.

Тя почука по руническото стъкло. По повърхността му се накъдриха червени букви. НЕ ПИПАЙ.

— Знаете ли какво е това?

— Мисля, че е писалка, Ваше Височество.

Дъхът на Хейзъл замъгли стъклото.

— Не каква да е писалка. С тази Демоничната кралица Лилит преотстъпила цяла Зенувия на империята.

Зига изсумтя.

— Тридневната война. Мислех, че онази писалка е в музей.

— Тази е истинската — обясни Хейзъл. — Баба ми нареди да я сложат тук, за да ни напомня за постиженията на предшествениците ни. Дори не се наложило да изпращаме войска, когато Зенувия отказала да плати данъците си. Мина Четвърта отишла лично. Покосителката срещу цяло кралство. Спечелила Покосителката.

— Била е страховита.

„И представа си нямате — помисли си Хейзъл и се взря, притихнала, в писалката. — Днес Покосителката се появи в Страшната гора. Частица от нея, дълбоко под камъните. Чиста омраза и ярост.“

— Късно е, Ваше Височество. Трябва да си починете.

Хейзъл кимна и продължи по стълбите до външната врата на покоите на тризначките. Отпред стоеше Омани Крюгер, телохранителят на Вайълет. Той беше втори по възраст в Червената рота — двестагодишна грамада от съборетините на Наваче с червено-кафява кожа, сребриста брада и най-топлата усмивка, която Хейзъл познаваше. Говореше се, че има над сто внуци — факт, който й звучеше чудовищно. Наемните убийци не биваше да имат внуци.

Той ги поздрави любезно, без да вдигне ръка от копието; Зига му направи таен знак.

— Вие ли сте на сутрешния пост? — попита я Хейзъл.

Агентката се прозя.

— Този късмет се пада на Омани. Лека нощ, Ваше Височество!

Хейзъл се пъхна вътре и чу как агент Крюгер заключи след нея. Вратата беше близо петнайсет сантиметра дебела, просмукана от закрилнически заклинания. Нищо не можеше да премине: ни ботуш, ни брадва, ни таран.

Хейзъл метна палтото на пейката в коридора. Понечи да събуе обувките си, когато забеляза проблясъците на огън под вратата към дневната. Прехапа устни — сестрите й още бяха будни.

В мига, в който прекрачеше прага, Изабел несъмнено щеше да я засипе с въпроси. Какво обаче да й каже? Беше премълчала доста пред Зига на стълбището. В Страшната гора бе почувствала присъствието на Покосителката, но не само това — беше чула и гласа на богинята.

Всичко започна край езерото — нежен шепот, който се носеше по бриза, люлеещ тревите. Хейзъл бе се качила в лодката не просто за да благодари на господин Смит, а за да се отърве от призрачния шепот на брега. Но когато се върна, гласът бе се усилил. Вече не се носеше по вятъра, а се лееше като отровен мед по склоновете на Страшната гора. Три прости думи, които едва не смразиха сърцето й.

Очаквам те отдавна.

Гласът я теглеше напред, примамваше я като онзи флейтист от приказките на вуйчо Базил.

Тя провря глава през вратата на дневната. Сестрите й седяха край камината, разговаряха тихо и хапваха сладки от един поднос. И двете бяха с гръб и още не бяха забелязали, че се е прибрала. Тя изхлузи обувките си и се опита да мине на пръсти зад тях, за да се шмугне в стаята си. На третата крачка Изабел се обърна.

— А, ето те! Не мога да повярвам, че Раша те държа толкова до късно след такива събития. В Тур ан Гриан ли бяхте?

Хейзъл разтегна уста в престорена прозявка.

— Да, и съм изтощена, така че…

— Сядай — рече Вайълет и посочи кушетката. — Искаме да поговорим с теб.

— Ще трябва да остане за утре — каза Хейзъл. — Както казах, уморена съм.

Вайълет се изправи.

— А както казах аз, сядай.

Хейзъл се изсмя.

— Или какво? Ще ми напълниш косата с чички[1], както когато бяхме на шест?

— Ако ще се държиш като шестгодишна, може и да го направя — тросна й се Вайълет. — Седни.

— Слушай, просто искаме да се уверим, че си добре — намеси се Изабел успокоително. — Какво стана в Страшната гора?

В гърлото на Хейзъл заседна буца. Беше уморена и уплашена, не беше в настроение за разпит.

— В момента не ми се говори за това, Изабел. Искам просто да си легна.

Тя се обърна и се отправи към стаята си, но Вайълет пристъпи напред.

— Сядай веднага…

— Остави ме на мира!

При думите й огънят изпращя и дъжд от въгленчета се посипа о каменните плочи пред камината. Хейзъл изгледа гневно сестрите си, смаяни от избухването й. После се завъртя и се скри в стаята си под безмълвните им погледи.

Щом влезе, заключи вратата и я потупа, след като направи сложен знак с пръстите си. Не беше точно заклинанието, на което бе я научила Раша миналата седмица. Инстинктивно направи някои модификации. Ключалката вече не беше подвластна на фуркетите.

Начаса извади картината. Засега я криеше зад един голям портрет на Мина Седма, окачен над камината. Мина Четвърта бе се настанила удобно в подрамката на платното на правнучката си. Хейзъл взе портрета и го подпря на възглавниците на леглото. Изгледа го гневно и се задъха.

— Ти ли ми говореше в Страшната гора? — попита настоятелно.

Колкото повече се взираше в портрета на лунната светлина, толкова по-глупаво се чувстваше. Нима наистина очакваше да получи отговор? Постепенно дишането й се успокои. Тя отпусна малките си юмручета и огледа картината с отрезвял поглед.

Струваше й се невъзможно да свърже образа на момичето с репутацията му. Мина Четвърта беше отговорна както за най-великите, така и за най-зловещите дела в историята. Младата империя била на прага да се разпадне преди идването й на власт. Муирите се вдигнали на въстание, а Висшеродните домове, загубили вяра в Мина Трета, подкопали властта й и установили Триадата — законодателен орган, чийто постановления влизали в пряко противоречие с едиктите на императрицата. Въпреки безсилието на Мина Трета съветниците й се възпротивили на решението й да абдикира в полза на дъщеря си. Съмнявали се, че нежната, плаха Ариана ще може да се справи с предизвикателствата, които я очаквали.

Заблуждавали се.

В мига, в който станала императрица, Мина Четвърта унищожила Триадата в свирепа буря от вещерски плам, от който каменните стени на сградата се стопили и се превърнали в стъкло. Всички вътре — благородниците, противопоставили се на коронясването й — били изгорени живи. Този акт разтърсил цял Импириум. Никой не подозирал, че момичето притежава такава мощ, нито пък че я е използвало по този начин. Само за седмица оцелелите членове на Висшеродните домове до един се проснали пред Божествената императрица и дали вечен обет за вярност пред Дом Фереджин.

За две години Мина Четвърта завзела и последната крепост на въстаниците, оставяйки след себе си разруха и опустошение, следите от които личаха до ден-днешен. Половината население на света загинало по време на чистките, които дали на императрицата страховитото й прозвище. Покосителката не се задоволила само със спасението на империята си, а я разширила, поглъщайки Зенувия и части от Мракория. Щом приключила с това, укрепила властта си с невиждани дотогава магии.

Списъкът сякаш нямаше край. Покосителката създала четирите Другоземски порти — постоянни портали към другите светове. С помощта на магията си омагьосала драконите и ги сложила да ги охраняват. Пак с помощта на магьосничеството си удържала шибболтите, когато древните демони се опитали да нахлуят в нашия свят. Враговете й пратили наемни убийци, за да я погубят, но Покосителката призовала Прим Безсмъртни, за да ги разгроми. Мощта, която владеела, била величествена, но и страховита. Докато Хейзъл размишляваше над всичко това, очите й свикнаха със сумрака в стаята. По-фините детайли на картината изпъкнаха — бяха толкова деликатни, та й се стори, че съзира странен блясък в очите на образа. Той придаваше на портрета злокобно, почти живо излъчване. На лунната светлина иначе невинното лице доби подигравателно, дори зловещо изражение.

Очаквам те отдавна.

Тя отново чу шепота, но не беше сигурна дали умът й не си прави шеги. Мигом оформи светосфера, която окъпа стаята в жизнерадостно сияние. Лицето на картината тутакси загуби жизнеността си, очите не бяха нищо повече от петна боя. Ако в платното бе се вселил дух, светлината бе го прокудила.

„Не ставай смешна“, нареди си Хейзъл. Изобщо не беше се появявал дух… просто измореният й ум вдъхваше живот на страховете й. Покосителката бе мъртва, убита преди над две хиляди и шестстотин години от атропосите, гилдия убийци, съюзила се с муирските въстаници. Това беше официалната история. Неофициалната, подкрепяна от привържениците на теорията на конспирацията, беше, че самите представители на Фереджините са стояли зад заговора, че семейството тайно е наело и въоръжило убийците, опитвайки се да спасят света и династията си, преди Покосителката да унищожи и двете.

Независимо коя от двете версии бе вярната, с Покосителката бе свършено. Тялото й бе пръснато в хиляда осветени гроба. Тя никога нямаше да се завърне.

На вратата се почука и Хейзъл замръзна.

— Хейзъл? — долетя тихият глас на Изабел.

При второто почукване Хейзъл скочи. Грабна портрета от леглото и бързо го скри зад по-голямата картина. Изабел вече натискаше дружката на вратата. След миг нещо изщрака в ключалката, но вратата не поддаде. Човъркането престана и Хейзъл се изпълни с гордост. Изабел отново почука.

— Хейзъл, моля те, отвори. Вайълет не искаше да те нагруби. Просто се разтревожихме за теб. Излез, моля те! Заради мен.

Хейзъл сведе глава. Не можеше да откаже; Изабел винаги я подкрепяше.

— Един момент — рече тя.

Преоблече се пъргаво с нощницата, която Оло бе оставила на леглото. Явно разпитът нямаше да й се размине; поне можеше да сложи нещо удобно.

Отвори вратата. Сестра й стоеше отпред със захаросана сладка в ръка.

— В знак на примирие — обяви тя.

Хейзъл пое сладката и я последва в дневната. Вайълет седеше на дивана, завита с одеяло. Сви крака и даде знак на Хейзъл да седне до нея. Хейзъл нямаше да изтръгне по-убедително извинение, затова просто седна до нея и се зави с одеялото.

Изабел се настани на люлеещия се стол до тях.

— Да започнем отначало — поде тя. — Наистина ли всичко е наред? Мей-Мей каза, че някакво създание като козел или елен се опитало да те нападне.

— Добре съм — отвърна Хейзъл. — Дори не ме докосна.

Сестра й вдигна вежди.

— Чувам, че не е било благодарение на Зига. Къде беше тя?

— Нямам представа — рече Хейзъл. — Знам само, че беше до мен, когато взех да се опомням. За малко да припадна.

— Говорих с императрицата — включи се Вайълет. — Зига поема глупашки рискове. Не става за твой телохранител.

Хейзъл не сдържа усмивката си.

— Трогната съм, Вайълет. Доколкото си спомням, според теб дори не ми е нужен телохранител.

Изабел я стрелна с очи умолително — да се въздържи.

— И какво каза баба?

Вайълет изсумтя недоволно.

— Че е „съвсем удовлетворена“ от службата на Зига.

— Чудесно — кимна Хейзъл. — Сега може ли да си легна?

— Още не — рече Изабел. — С теб става нещо странно, и то не само днес в Страшната гора. Продължава вече седмици наред, но тази вечер ще разгадаем какво е.

— За начало — вметна Вайълет — кажи какво правеше току-що.

— Приготвях се да си легна — въздъхна Хейзъл.

— Не това — поклати глава сестра й. — Какво правите с Раша денонощно, всеки ден от Нова година насам?

— Обучава ме по мистика — отвърна Хейзъл и дояде сладката си.

Изабел побутна чинията на холната масичка към нея.

— Стига, Хейзъл. И аз уча мистика. Вайълет също. Не се занимаваш само с това.

— Напротив — отговори им Хейзъл и си взе сладка. Умираше от глад.

Изабел изпуфтя подозрително, но Вайълет вдигна ръка.

— Да се престорим, че казва истината. Защо изведнъж реши да се гмурнеш в мистиката, след като се проваляш във всичко друго?

Хейзъл махна една троха от брадичката си.

— Не се „провалям във всичко друго“. Монтагю написа „по-добре“ на последното ми есе. Дори беше го подчертал.

— Поздравления — рече Вайълет сухо. — Мисълта ми е, защо мистиката…

— … изведнъж те обсеби толкова? — довърши Изабел многозначително.

Хейзъл изстена.

— Знаех си, че ще се стигне до това. Най-сетне започнахте да довършвате изреченията си една на друга.

— Моля те, отговори на въпроса — настоя Изабел.

Хейзъл затвори очи, стиснала леко сладката с върховете на пръстите си. Просто нямаше сили да протака. Ако усукваше достатъчно дълго, Вайълет можеше и да се отегчи и да я остави на мира, но не и Изабел. Тя издиша бавно.

— Трябва да взема изпита по мистика до рождения ни ден.

— Всички трябва да вземем изпитите по мистика — тросна й се Вайълет.

— Трябва да взема официалните изпити — поясни Хейзъл. — За Трети разред.

— Стига де — изхили се Изабел. — Шегуваш се.

— Не.

Вайълет се намести и дръпна цялото одеяло.

— Ако мислиш да ни лъжеш, поне измисли нещо достоверно. В цял Импириум има не повече от петстотин души от Трети разред. Раша е загубила ума си.

— Не ме притиска Раша — рече Хейзъл.

Мълчание. Изабел се облещи.

— Паячката?

Хейзъл не каза нищо. Не беше нужно да го прави. Кой друг освен баба им можеше да измисли такава задача?

Вайълет впи очи в нея.

— И защо Божествената императрица би ти поставила такава задача?

Хейзъл се поколеба.

— Смята, че нося Старата магия.

— Ти си Фереджин — отбеляза Вайълет хладно. — Много ясно, че носиш Старата магия. Всички Фереджини я носят.

„О, Боже.“

Хейзъл пое дълбоко въздух.

— Баба май искаше да каже, че аз наистина я нося. А не просто нещо, за което говорят в рода ни. Или имат претенции.

Вайълет се възпротиви категорично.

— Глупости. Не владееш повече магия от нас двете.

— Откъде знаеш? — попита Изабел. — Позволяват ни да практикуваме магия само с наставниците ни. От години не си виждала как се справя Хейзъл.

— Може и така да е — рече Вайълет, — но не си спомням да е показала кой знае какви способности с вълшебствата.

Изабел взе да стърже глазурата на една сладка с горните си зъби.

— Хората мислели Покосителката за муирка, докато станала на нашата възраст. Майка й едва не се отрекла от нея. Според Архемнос дарбата понякога се проявява чак когато пораснеш.

— Понякога, може би — каза Вайълет. — Аз нося Старата магия по рождение. Иначе защо баба би избрала мен за своя наследница?

Изабел се замисли.

— По обратен азбучен ред[2]?

Нямаше смисъл Хейзъл да убеждава Вайълет, че претенциите й са нелепи. От рода Фереджин произхождаха много могъщи магьосници, но според Раша последната, която наистина владеела Старата магия, била Мина XXV — обичана от поданиците си владетелка, известна с прозвището Монархката. Тя беше последната императрица от рода им, изпълнявала наистина редки и могъщи заклинания пред много свидетели. Като пеперудата, на която била кръстена[3], управлението на Монархката било красиво, но краткотрайно. Мортемагията взела живота й на седемдесетгодишна възраст.

— Виж — поде Хейзъл уморено, — не ми се спори. Попитахте какво правя и ви отговорих. Честно казано, олекна ми, че го споделих. А сега ме оставете да си легна.

— Не бързай толкова — спря я Вайълет. — Искам демонстрация.

„Досущ като Паячката“, помисли си Хейзъл.

— Още не си императрица, Вайълет, нали не си забравила?

Изпепеляващ поглед.

— Но ще стана, Хейзъл. Нали ти не си забравила?

Последва неловко мълчание, нарушавано само от трополенето на дъжда по покрива.

— Мислех, че ще се държим добре — намеси се Изабел. — Между другото, обидно ми е, че нито една от двете не ме поздрави, задето спечелих изпитанието на Монтагю. Почти бях решила да кръстя хомункула си Хейзълет. Или Вайъзел. Сега обаче…

Вайълет дори не се засмя.

— Имената ни не вървят заедно. Никога не са вървели.

Хейзъл пропусна хапливата забележка.

— Поздравления, Изабел. В моя отбор всичко се обърка.

— Да, определено — кимна сестра й. — Не мога да повярвам, че Данте е дръзнал да наговори всичко това за семейството ни. Какви лъжи!

Внезапно Вайълет силно пребледня. Явно и Изабел го забеляза.

— Какво става? — попита тя.

Вайълет примигна, сякаш бе изтръгната от кошмар.

— Не са лъжи.

Изабел се смръщи.

— Ама какво разбира Данте? Той е прасе. Не, не… „прасе“ е комплимент за него. Комар. Отвратителен и безполезен.

— Внимавай — предупреди Вайълет. — Може да се наложи да се омъжиш за този комар.

Усмивката на Изабел замръзна.

— Дори не си прави шеги с такива неща.

— Де да беше шега — Вайълет разтри слепоочия. — Не само Хейзъл има поръчение. Налага ми се да присъствам на срещи с банкери, магистрати, военни съветници, патриарси на домовете. Императрицата ме учи как се управлява. Именно оттам знам, че думите на Данте за вуйчо Базил са истина. Чух още, че бащата на Данте се е интересувал от правото ти на женитба.

Тя хвърли съчувствен поглед на сестра си. Изабел тресна по масата.

— Никога! Дори не съм убедена, че харесвам момчета, още по-малко Данте Хайд.

— Това какво харесваш няма нищо общо — въздъхна Вайълет. — Важно е само споразумението, до което стигнат императрицата и лорд Хайд. То може да включва и теб.

Изабел доби искрено ужасено изражение.

— Нима лорд Хайд изобщо има правото да изисква каквото и да било от нас?

Вайълет я прониза със строгия си поглед.

— Има, тъй като гениалният ни вуйчо е инвестирал милиони солари от банката в „Тифон“. Лорд Хайд е обединил пострадалите и настояват за смяна на контрола или за възстановяване на средствата им от семейната ни хазна. Още по-унизителното е, че вуйчо Базил е вземал заеми, за да купи купища коприна, която изгоря до последната нишка.

— Паячката не може ли да реши въпроса? Изключено е състоянието ни да не стига, за да покрие загубите на вуйчо.

Вайълет се изсмя.

— Повечето вече е похарчено. Това не са старите времена, Изабел. Трябва да намерим виновниците и да ги накараме да си платят, или ще се наложи да платим ние — с каквито средства разполагаме. Независимо дали е по вкуса ти, ти самата си част от тези средства.

Изабел бе изумена.

— Във вестниците пишеше, че експлозията е инцидент — подхвърли Хейзъл.

— Разбира се — обясни Вайълет отегчено. — Това им казахме да пише. Но всъщност никой не го вярва. Само да чуете споровете, които се водят зад затворени врати! Свирепи са. На практика вуйчо Базил умолява баба да обяви война на лирландците. Убеден е, че демоните стоят зад погрома на „Тифон“ и зад похищението на Лирландския трезор. И двете чухте лорд Краавх на Нова година. Беше явно враждебен.

Изабел внезапно се разкиска.

— Не може да ме търгуват като кобила за разплод. Аз съм втора претендентка за престола. Нито една наследница на империята не се е женила досега.

Вайълет отговори премерено:

— Времената се променят. В миналото никога не ни се е налагало да прибягваме до такива мерки. Не ни се е налагало също да обмисляме дали да преотстъпим банката или лирландските печати.

Изабел пребледня.

— Изключено е да се случи.

— Всичко е заложено на карта — рече Вайълет. — И ако изходът от цялата каша е баба да те омъжи, ще го направи.

Тя се надигна от дивана и се протегна.

— Погледни от хубавата страна. Данте е красавец, богат е, а и за разлика от другите мигльовци има наченки на гръбнак. Почти ми е жал за онзи паж — тя закри прозявката си с ръка. — А сега е по-добре да си лягам. Лейди Силва ще ме вземе в девет. Отиваме на другия бряг, за да се возим на моторна кола — тя погледна Хейзъл. — Благодаря, че сподели „голямата си тайна“. Сигурно се чувстваш много специална.

С тези думи сестра им се оттегли в стаята си. Щом заключи вратата, Хейзъл завря лице в дамаската.

— Защо се държи така? — измуча тя. — Сякаш не може да завърши разговора без някоя дребнава забележка. За миг поведението й беше почти… човешко.

— Кой миг точно? — отбеляза Изабел саркастично.

Тя си взе още една сладка и се настани на мечата кожа до дивана.

— Истината ли каза за изпита по мистика? За Третия разред и прочее?

— Да — отвърна Хейзъл, без да вдига глава.

— Как е възможно? — удиви се сестра й. — Треторазрядниците трябва да владеят сенкодвижение, ликосмяна и още милион неща, които дори не мога да изрека. Ти можеш ли нещо от тях?

— Опитвам се — рече Хейзъл.

По отношение на магичните си способности беше изключително потайна. Когато говореше за тях, се чувстваше оголена и уязвима. Дори със сестра си.

— Умирам да те видя как правиш някоя магия — въодушеви се Изабел. — Можеш ли да гледаш на кристална топка?

— Понякога. Нужна е съвършена концентрация, а Раша твърди, че съм „отнесена“.

— Остави… Просто исках да видя как намушкват бъдещия ми съпруг. Не че има някакви надежди за това.

Хейзъл надникна над подлакътника.

— За какво говориш?

— Мислех, че всички знаят, но ти явно си била с Раша — Изабел изпощи няколко трохи от косата си. — Данте призовал пажа на дуел, а онзи приел. Не особено умно, но смело — безспорно. И симпатично, по своя си муирски начин.

Хейзъл се постара да запази самообладание.

— Кога е дуелът?

— В два часа, на Кучи ров. Всички ще се измъкнат, за да присъстват. Времето е ужасно, но с удоволствие бих го гледала в кристалната топка.

Хейзъл се обърна към стенния часовник. Още нямаше и един. Тя скокна от диванчето.

— Какво става? — опули се сестра й.

Хейзъл вече бе грабнала обувките си.

— Трябва да ги спра. Хоб няма шанс.

— Кой е Хоб?

— Пажът — отвърна Хейзъл и поруменя. — Познавам го. Обучава ме за Муирландия, благодарение на него се справям по-добре в часа на Монтагю.

Изабел се ококори.

— Учиш се при паж?

— Да — отговори Хейзъл с раздразнение. — Не е просто „паж“. Страшно е умен.

Сестра й цъкна с език.

— Затова се застъпи за него. Чудех се каква е причината.

— Да. И няма да допусна Данте да го убие.

— Нямаш право да се намесваш в дуела — каза Изабел. — Дори Паячката се държи настрана. Така повелява обичаят.

— Обичаят е глупост — тросна се Хейзъл. — Хоб е просто паж. Няма представа в какво се е забъркал.

— Ами да не е приемал.

— Има твърде голямо достойнство — продължи Хейзъл. — Пробил си е път дотук от нулата, Изабел. Без пари, на практика и без семейство. Ловил е чеширски вълци! Изучил е историята и математиката и е стигнал до първото място на Провинциалните изпити. Знаеш ли колко са трудни! Няма да позволя такъв човек да бъде съсечен от Данте Хайд.

— Все пак има някакви шансове — рече Изабел. — Данте няма да използва магия. Дуелът ще бъде само с мечове.

Хейзъл изгледа сестра си с презрение.

— Данте е неотразим с меча. Хоб надали е хващал меч в живота си. Дори да държеше Брага Рун, той…

Изабел махна пред очите й.

— Защо млъкна?

Хейзъл я стисна за ръката и възкликна:

— Точно така! Точно това ще направим! Ще му дадем Брага Рун!

Изабел измъкна длан от хватката й.

— Ума ли си загуби? Да поверим Брага Рун на някакъв паж? Та това е най-добрият меч в Импириум!

— Именно! — рече Хейзъл и взе да подскача от вълнение. — Никой не е губил с него!

Изабел все така зяпаше сестра си, сякаш е загубила разсъдък. После спокойно й припомни, че Брага Рун не е обикновен меч, а свещен артефакт, изработен от безценни материали и увенчан с древни заклинания. Дори да оставеха настрана неоценимата му стойност, не можеха да подминат досадния факт, че Брага Рун е Острието на Дом Фереджин.

Последното уточнение напомни на Хейзъл нещо, някаква приказка или поема, която бе чела. Тя се втурна към рафтовете с книги и грабна една, която съдържаше адаптирани за деца популярни басни за Фереджините. Взе да разгръща страниците и накрая вдигна книгата триумфално.

— Виж!

Изабел се взря в пъстрата илюстрация, една от любимите им като малки. На нея имаше мъж в бойно снаряжение, изправил се над сразения враг.

— Какво искаш да кажеш?

— Случвало се е и преди! — обяви Хейзъл. — Мина Петнайсета позволила на лорд Брануен да се сражава с Брага Рун в нейно име.

Изабел я перна по главата.

— Тя е била императрица.

— Била е Фереджин — запъна се Хейзъл. — Всеки от рода ни има право да използва Брага Рун. Щом един човек от рода ни го е преотстъпил, значи и други могат да го сторят.

Изабел измуча.

— Брануен е бранил честта на императрицата! Това няма нищо общо.

— Хоб ме защити в Страшната гора — рече Хейзъл. — При поредната издънка на Данте той настоя да се обърне към мен с „Ваше Височество“. Когато се сбиха, Хоб бранеше честта на рода Фереджин.

Последното беше малко пресилено (свадата бе свързана по-скоро с честта на Хоб, отколкото с честта на Фереджините), но това не я интересуваше. В благородната лъжа за справедлива кауза нямаше нищо лошо.

Изабел й взе книгата.

— Звучи ми по-скоро като защита на собствената му чест, не на семейната ни. Няма да ти позволя да връчиш Острието на Дома на някакъв прислужник, Хейзъл. Паячката ще заповяда да ни бият с камшици.

Хейзъл вирна брадичка.

— Предпочитам да ме накажат, отколкото да седя и да бездействам.

— Ах, колко благородно! — подхвърли Изабел саркастично. — Нека те питам нещо друго, о, Олицетворение на Благородството. Да си представим, че успеем да отмъкнем Брага Рун от пазача му — подробност, която май пропускаш, — та да речем, че го вземем и го връчим на пажа, момче, за което и сама признаваш, че никога не е държало меч. Слушаш ли внимателно?

Хейзъл кимна.

— Чудесно — продължи сестра й. — И какво ще стане, ако смелото ни пажче бъде съсечено? Помисли ли за това? Никой не е бил побеждаван с Брага Рун, Хейзъл, никога. В това се състои мистиката. Именно затова никой не предизвиква хора от рода Фереджин на дуел. Спомни си думите на Вайълет отпреди малко. Семейството ни си има достатъчно ядове в момента, та да пълним вестниците с новината, че непобедимото Острие на Дома ни вече не е непобедимо.

— Ама той няма да загуби — рече Хейзъл. — Убедена съм. Хоб е жилав, Изабел. Наистина. Видя го. Щеше хубаво да подреди Данте, ако стражарят не беше го издърпал. Може да няма опит с мечовете, но именно тук се намесва Брага Рун. Острието може да парира и да съсече всичко на пътя си. Говори се, че дори движенията ти стават по-бързи, когато го държиш!

Изабел не помръдна.

— Хубаво тогава — въздъхна Хейзъл. — Нека сега аз да попитам теб нещо, може ли?

— Нямам търпение…

— Ако Хоб победи, ще се наложи ли да се омъжиш за Данте?

Изабел зяпна, но на мига затвори уста.

— Не — призна тя. — Или ще е мъртъв, или опозорен. Баща му като нищо ще се отрече от него, ако загуби дуел с муирски паж.

Хейзъл направи реверанс.

— Няма какво повече да добавя. Така или иначе, отивам за Брага Рун. С теб или без теб.

Изабел наклони глава.

— И как мислиш да се промъкнеш покрай Омани? Нали знаеш, че няма да ти позволи да излезеш?

Хейзъл отиде да вземе палтото си.

— Ако искаш да видиш нещо магично, сега е шансът ти.

„Том“ тъкмо удари един часа, когато сестрите се промъкнаха в стаята й, опаковани за дъждовното пътешествие до Кучи ров. Сърцето й биеше лудо. Знаеше, че постъпва правилно — през целия си живот не бе се чувствала по-уверена.

Но… Ами ако нещо се обърка? Дори всичко да минеше гладко, щеше да има последствия. Алтернативите обаче бяха още по-лоши. Канеше се да се измъкне от двореца посред нощ, за да предостави наследственото острие на Фереджините на един прислужник. Не беше с всичкия си.

Освен това обаче се чувстваше жива, далеч по-истински и запленяващо, отколкото изобщо бе се чувствала. Може би ако събереше дванайсетте си години живот в един миг, то той можеше да се сравни с тази шеметна, ужасна възбуда. Светът сякаш бе се преобразил.

— Каквото и да си намислила, побързай — изсъска Изабел. — Взех да се разколебавам.

— Добре, добре! Затвори вратата.

Щом Изабел затвори, тя махна с ръка към малкото си огнище. Вътре лумна златист вещерски плам, който отпечата сенките им на стената. Хейзъл закрачи напред-назад, обмисляйки възможностите си. Сега не беше време за импровизации. Суровата магия можеше да даде изключително могъща реколта, но бе твърде непредсказуема, да не говорим, че и Изабел беше с нея. Хейзъл владееше ограничен репертоар мистични заклинания, но те бяха по-надеждни. Самите заклинания и изходът от тях бяха добре описани. Рискът бе далеч по-малък.

Кое заклинание обаче?

Отказа се от онези, за които се изискваха редки съставки — нямаха време да ги набавят. А и трябваше да подбере нещо, което да й позволи да вземе със себе си и Изабел…

— Сетих се! — възкликна тя. — Хвани ме за ръка.

Изабел се подчини колебливо.

— Какво ще правиш?

— Пълзи-камък — отвърна Хейзъл. — Четох за него миналата седмица. Откритие на расните. От девети век.

— Не ме интересува кой го е изобретил. Как действа?

— Придава ефирност на телата ни спрямо камъка. Можем да минем през стените до Залата на родоначалниците. После ще идем в тронната зала. Поне това се очаква да стане де.

— Какво искаш да кажеш с това „очаква се“? Не си ли го правила досега?

— Не.

Изабел опита да измъкне ръката си, но Хейзъл я стискаше здраво.

— Всичко ще бъде наред. И думите, и жестовете са лесна работа. Просто трябва да постигна съвършена концентрация, или ще бъдем зазидани. Мигновена смърт.

— Съвършена концентрация? — викна Изабел. — Раша нали казала, че си „отнесена“?

— Вярно ли? Явно не съм внимавала.

— Много смешно, няма що!

Хейзъл стисна сестра си за ръката.

— Изабел, спокойно. На това се уча…

Тя прикова очи в огъня и остави съзнанието си да се плъзне в онова прекрасно уединение, в което магията й потичаше най-добре. Призова топлината на огъня към тях и усети как енергията му кара частиците в телата им да се разхлабят, така че, щом изречеше правилните думи, щяха да се процедят през камъка като брашно през ситото. Начерта с пръст руните за земя и въздух; за желязо — за да могат да потънат; за дух — за да се носят; за воля — за да останат цели и невредими. Щом направи всичко това, отведе Изабел до стената до леглото и взе да нарежда заклинанието. Преведено на разговорен импирски, то имаше приповдигнато, почти весело звучене:

През камък и скала

плътта ми и костта

да проникват и минават с лекота

гъвкави и меки, пухкави и леки,

като тапа корк върху морската вълна.

Стиснала здраво Изабел, тя тръгна право към стената и дръпна сестра си след себе си.

Сякаш вървяха през киша. Очертанията на предметите се замъглиха, но Хейзъл установи, че може да диша, дори виждаше през заобикалящия я камък, сякаш се намираше в матово желе. Далеч под себе си различи смътно светещи точки, подредени в прави линии — уличните лампи на Стария колеж.

Тя пристъпи бавно напред, после се обърна, за да види по-ясно мястото, към което бяха тръгнали. В същия миг двете започнаха да пропадат.

Пропадаха…

Пропадаха…

Движеха се мъчително бавно, най-много с една стъпка в секунда. Предвид височината на кулата пътуването им щеше да отнеме близо осем минути, без обаче да броят охлювското пълзене около прозорците и арките. Налагаше се доста да се напънат, за да вземат Брага Рун и да стигнат до Кучи ров до два часа. Хейзъл си наложи да не мисли за това, да не си представя как Хоб крачи по прогизналата земя към гибелта си.

„Всичко с времето си. Съсредоточи се!“

На около петдесет стъпки по-долу различи масивните мангали пред входа на Залата на родоначалниците. Двама стражари стояха на пост отпред. Беше изключено двете просто да цъфнат до тях… особено докато единият усърдно ровичкаше в носа си. Мъжете бяха отвратителни! Хейзъл дръпна сестра си към стълбището, по което можеха да излязат незабелязано.

Трябваше да кръстят заклинанието не „пълзи-камък“, а „заспи-камък“, рече си тя, докато се носеха мудно напред. Целта им бе изкусително близо, но тя не можеше да ускори ход. Стълбището в момента бе пусто… но ако някой се появи? Само още няколко секунди…

Прекрати заклинанието в мига, в който излязоха изцяло от стената. Телата им възвърнаха плътността си и те поеха дълбоко дъх с благодарност. Изабел попи потта от челото си и изпъшка:

— Току-що разбрах, че имам клаустрофобия.

— Справи се чудесно — прошепна й Хейзъл. — Нямаме много време, затова да вървим право при Брага Рун. Съгласна? Ако някой ни спре, ти ще говориш. По-нахакана си.

Изабел се ухили.

Двете пригладиха палта, слязоха отривисто по последните стъпала и излязоха иззад ъгъла. Двамата стражари мигом застанаха мирно. Принцесите ги подминаха невъзмутимо. Стъпките им отекнаха по просторния коридор.

„Може изобщо да не ни заговорят“, мина през ума на Хейзъл. Секунда по-късно се сепна от гласа на единия стражар:

— Ваши Височества?

Изабел спря и се обърна.

— Да?

Войникът се поклони. Изглеждаше притеснен — и с пълно право. Импирските гвардейци никога не говореха с членовете на императорското семейство. Не и без разрешение.

— Простете, но не е ли редно агентите Рей и Фен да ви придружават?

— Имаме лична, неотложна работа — отговори Изабел.

— Разбира се, Ваше Височество. Само че се налага да ви помоля да изчакате, за да говоря с началника си. Така изисква протоколът.

Изабел изпъна рамене.

— Как се казвате?

Онзи козирува.

— Редник Саркоза.

— Кажете, редник Саркоза, протоколът разрешава ли да чоплиш носа си, докато си на пост?

— Разбира се, че не, Ваше Височество.

Изабел изпъна палец и показалец.

— Ами да изстрелва изчопленото във вазата от тринайсети век?

Тя показа техниката му с пръсти.

Кожата на мъжа доби нездраво сив оттенък.

Изабел заряза демонстрацията си.

— Спестете ни лекцията за протокола и ние ще премълчим тази за хигиената. Ако сте толкова загрижен за безопасността ни, може да ни съпроводите до тронната зала.

Стражарят метна карабина на рамо и започна да марширува на няколко стъпки зад тях. Никой друг не ги обезпокои, докато прекосяваха широките, но призрачно тихи коридори.

Тронната зала беше празна с изключение на няколко дяволчета. Сестрите се отправиха към една ниша от полиран черен мрамор.

— Стойте тук — нареди Изабел на ескорта им. — А още по-добре — доведете два коня и ги пригответе за нас в зимната градина.

Стражарят понечи да възрази:

— Ваше Височество…

Изабел отново се престори, че изстрелва нещо с пръсти. Редник Саркоза тръгна да изпълни заръката.

— Чудесно се справи — рече Хейзъл.

Не беше луда по конете, но в рода Фереджин всички се научаваха да яздят още от малки. С коне щяха да стигнат Кучи ров съвсем спокойно. Сега оставаше само да измъкнат Брага Рун от неговия пазител.

Момичетата спряха пред арката над нишата. Думите, изсечени в нея, бяха на латински — език отпреди Катаклизма:

PRIMUS ULTIONIS

Изабел въздъхна.

— „Първи[4] в отмъщението“. От това винаги ме побиват тръпки.

— Така и трябва — прошепна Хейзъл. — Някога прекрачвала ли си прага?

— Не.

Хейзъл надникна вътре. Пазителят на Брага Рун беше точно пред тях, едва на четири метра и половина.

— Някога виждала ли си го да помръдва?

Сестра й поклати глава.

— Не. Дори не съм сигурна, че той е „той“. Може дори да не е живо. Може да е някаква машинария от Работилницата.

Въпросното „то“ беше Прим Безсмъртни, най-старшият от Червената рота и несъмнено най-страховитото същество в цял Импириум. Никой с изключение на седящата на трона императрица не знаеше самоличността му; никой освен нея не можеше да му заповядва. Около съществото витаеха стотици слухове, но всички свързваха произхода му с времената отпреди Катаклизма. Някои нашепваха, че това е поквареният Каин; други се кълняха, че е ангелът, изклал първородните синове в Египет. Най-разпространената хипотеза беше, че Прим е въплъщение на Хрътката, полубожество, напуснало този свят преди основаването на империята. Хейзъл се вторачи в лъскавия черен образ пред тях и си каза, че Прим е като огледало. Щом го погледнеш, виждаш онова, от което се страхуваш най-много.

Фигурата в нишата спокойно можеше да бъде музеен експонат — статуя с изваяни мускули от чист обсидиан, висока осем стъпки, без лице и без никакви отличителни белези освен знака на Червената рота отдолу на китката. Беше сгънал тяло в кръста, приведен напред, сякаш предлагаше Брага Рун на онзи, който го е поискал. Едната му ръка стискаше дръжката с ефес във формата на дракон; другата подпираше острието.

— Тичай вътре да го вземеш! — подкани я Изабел.

— Ами ако има алармен сигнал? — поколеба се Хейзъл.

— Прим е аларменият сигнал — отвърна й Изабел. — Ти си от рода Фереджин, така че няма от какво да се притесняваш.

— Да идем заедно.

— Никакъв шанс! — отсече Изабел твърдо. — Ако не помагам, после може да заявя, че съм се опитвала да те спра. И без това има риск да загазя сериозно.

В далечината „Старият Том“ удари един и половина. Изабел я ощипа. Хейзъл я перна по ръката.

— Тръгвам!

Тя се прокрадна до прага и огледа лъскавия демон. Всъщност нямаше от какво да се страхува. Дори успя да различи финия слой прах по стъпалата на Прим. Пое дълбоко дъх, за да успокои нервите си, и влезе в нишата, приковала очи в гиганта пред себе си. Брага Рун се намираше на метър-два от ръцете й — позлатената му ножница лъщеше на меката светлина от лампите. Хейзъл се взря притеснено в могъщия юмрук, сключен около дръжката на оръжието. Явно го стискаше здраво — изглеждаше, сякаш мечът не може да бъде помръднат. Напомни й за една от приказките на вуйчо Базил — за меч, забит в камък. Дали не трябва тя да го освободи някак?

Прим се извисяваше над нея — неподвижен, ужасяващ с безличното си величие. Тя протегна треперлива ръка към ножницата на Брага Рун. Подръпна я колебливо, но пазителят не пусна. Дръпна по-силно, но мечът не помръдваше. Какво да направи? Да откопчи пръстите върху дръжката един по един?

Изабел изсъска зад нея.

— Погледни нагоре!

В средата на тялото на Прим започна да се отваря пролука — кухина с диаметър около петнайсет сантиметра, дълбока може би четиридесет и пет. Приличаше на уста на минога[5], обсипана с множество редици смолисточерни зъби. Зад тях нещо мокро и леко сияещо пулсираше като сърце.

— Вътре има нещо — прошепна Хейзъл. — М-м-мисля, че трябва да бръкна.

— Ами какво чакаш? — подтикна я Изабел.

— Има сигурно хиляда зъба!

— Хубаво де… — продължи Изабел. — Просто не ги докосвай.

— Много ми помогна — промърмори Хейзъл.

Тя свали палтото си и нави ръкав. Поне веднъж имаше полза от слабото й тяло. Ако беше достатъчно внимателна, би трябвало да успее да избегне чудовищните зъби без особена трудност.

„Ще се справиш — каза си тя. — Едно. Две. Три…“

Плъзна ръка в отвора, като отчаяно се стараеше да не трепери. Сантиметър след сантиметър, все по-навътре. Всичко вървеше добре, докато напъха ръка почти до лакътя. Внезапно отворът се затвори около ръката й, сякаш бе се задействал бавен механизъм. Хейзъл застина — стотиците остри като игли връхчета спряха плавно плътно до кожата й. Едно рязко движение и щяха да я направят на кайма.

— Стисна ме — изскимтя тя.

Изабел пристъпи напред, но в мига, в който прекрачи прага, натискът върху кожата на Хейзъл нарасна.

— Стой! — викна й тя. — Върни се. Не ме е наранило, но май ще го направи, ако се опиташ да помогнеш.

Сестра й се отдръпна на мига.

— Можеш ли да измъкнеш ръката си?

Хейзъл опита, но зъбите бяха насочени навътре. Можеше да пъхне ръка по-надълбоко, но не и да я измъкне. Пое дъх и продължи напред, като се стараеше да не обръща внимание на усещането, че по нежната й кожа се плъзгат бръсначи. Още само няколко сантиметра…

Най-сетне пръстите й пробиха нещо като тънка мембрана. Ръката й потъна в студено, гъсто вещество. Сякаш беше живо — с върховете на пръстите си усещаше едва доловимо гъделичкане. След няколко секунди зъбите в отвора се прибраха и стените му станаха гладки като стъкло. Хейзъл издиша шумно и извади ръка. Дланта й беше напълно чиста и суха.

— Браво! — прошепна Изабел.

Хейзъл долови някакво движение с крайчеца на окото си. Ръката, която стискаше дръжката на Брага Рун, се разтваряше като цвете. Прим щеше да й го даде.

Тя не изчака втора покана. Стисна ножницата на меча и се изстреля от нишата, зяпнала в пълен ужас. Щом излезе, Изабел прихна.

— Какво е толкова смешно? — вирна вежди Хейзъл.

— Ли-лицето ти — хилеше се сестра й. — Изглеждаш така, сякаш се напъваш в тоалетната!

— Млък! — скастри я Хейзъл. — Ти си тоалетна!

Но това накара Изабел само да се разсмее още по-силно. Тя преви тяло в истерия, а от очите й закапаха сълзи. Имаше навика да се киска неудържимо, когато нещо много я стреснеше или смутеше. Така превъзмогваше стреса. При все това Хейзъл избягваше да сяда до нея на погребение. Сега я дръпна за шала и каза:

— Хайде, конете сигурно са готови.

До камелиите ги очакваха черен кавалерийски кон и петнист сив жребец. Стражарят ги държеше за юздите, като се стараеше да си придаде уверен вид въпреки дъжда, който се стичаше по шлема му. Изабел успя да се окопити и му благодари.

Той се поклони:

— Ако позволите…

Хейзъл прие с благодарност помощта му, тъй като жребците бяха далеч по-едри от кончетата, на които бе се качвала. Тя притисна Брага Рун към гърдите си, а редник Саркоза я вдигна, намести я на седлото на сивия жребец и скъси стремената, след което се зае с Изабел.

Хейзъл затъкна Острието на Дома им под палтото си. Не беше удобно, но не и невъзможно — Брага Рун бе доста къс — само седемдесет и шест сантиметра; изработката му напомняше римски меч — с тесен гард и с право, широко острие. Хейзъл сложи палец на края на дръжката и потърка плитките улеи, гравирани в главата на дракона.

Усмивката й угасна. Внезапно си даде сметка колко сериозно е начинанието им. Тръпката от тайното измъкване, от задействаното пълзи-камък и вземането на Брага Рун бе обагрила действителността в розово; бяха тръгнали към дуел, който можеше да приключи с нечия смърт.

— Готова? — попита Изабел и стисна юздите.

Хейзъл издиша и кимна. После вдигна качулката си и обърна жребеца.

Поеха в лек галоп на север, по древния път, виещ се край източното крайбрежие. Под тях беше забуленото в мъгли пристанище, със силуетите на корабите и на лабиринта, призрачни в сипещия се дъжд. До Кучи ров имаше близо два километра покрай паметниците, славещи Обсадата на Роуан.

Мълвата гласеше, че Хрътката е отворил бездната именно по време на тази битка — ударил земята с копието си, тя се разцепила и погълнала враговете му. Малцина вярваха на тези приказки (земетресенията по време на Катаклизма предлагаха по-достоверно обяснение), но въпреки всичко Кучи ров бе необичайно място. Врязваше се в крайбрежието на Роуан като нанесена с брадва рана, назъбена пропаст, навлизаща доста навътре в сушата. Наоколо не растеше нищо, а вятърът виеше и фучеше в мрачните каньони. Идеално място за истории за духове.

Или за дуел.

Хейзъл забеляза пред себе си десетки силуети, осветени от забитите в земята факли. По вятъра се носеха призрачните тонове на белайел. Явно някой бе довел кицуне или глински фавн, тъй като за човеците беше изключително трудно да се научат да свирят на белайел.

Хейзъл различи изпълнителя — подобно на лисица кицуне — заедно с няколко дяволчета сред множеството от дворцови лигли и мигльовци. Тълпата бе започнала да се реди в кръг. В средата му стоеше Данте. Вдигнал вежди, той слушаше шепнещата в ухото му Имоджин. Къде ли е Хоб?

Всички се обърнаха да посрещнат Фереджинките.

— Изабел! — възкликна Лука Ямато. — Какво търсиш тук?

Сестра й скочи от коня.

— Дойдох да гледам събитието.

Имоджин изсъска последна дума на Данте и се приближи. Беше без шапка и без качулка — студеният дъжд падаше върху сребристорусите й плитки. Тя вдигна очи към унилия небосклон.

— Мислех, че слънцето изгрява при всяка поява на Фереджин. Какво става?

— Слънцето закъснява — отвърна Изабел. — Хващай юздите и се оглеждай.

Имоджин я погледна със смразяваща усмивка.

— Много мило, че си дошла да подкрепиш Данте, но нямаше нужда да напускаш леглото. Това няма да продължи дълго. Само хабим Волсифер.

Волсифер беше Острието на Дом Хайд, смразяващ двурък меч с дръжка от слонова кост и светещи руни по смолисточерното острие. Оръжието беше два пъти по-дълго от Брага Рун, но достатъчно леко, така че Данте да си служи с него с една ръка. Което и правеше — изпълняваше поредици от светкавични удари, уж за да загрее.

— Ама че ножче — рече Изабел. — С какво ще се бие пажът?

Имоджин се изсмя.

— Не съм сигурна как да го нарека.

Тя посочи куп морени до ръба на скалата. Хоб седеше до осветения кръг. Беше заковал очи в Данте, но изглеждаше така, сякаш е на милион километри оттук. До него стоеше втори паж, висок, с рошава русолява коса. В сенките зад рамото на Хоб бе приклекнала широкоплещеста вещерица, стиснала нещо като пика или сатър с дълга дръжка.

— Това не е оръжие за дуел — отбеляза Изабел.

— Веднъж да сме съгласни за нещо — изпуфтя Имоджин.

Данте заби Волсифер във влажната земя.

— Секундантите да дойдат при мен.

Хейзъл слезе от коня, а длъгнестият паж и Андрос Елуван, секундантът на Данте, се събраха в средата на оформилия се кръг. Стиснала Брага Рун под палтото си, тя се промуши между Изабел и Гретхен Клаус. Музиката на белайела заглъхна.

Оуин Менло щеше да ръководи дуела. Деветнайсетгодишният младеж беше най-големият сред мигльовците, вечният ученик, който предпочиташе забавленията пред уроците.

— Лорд Елуван — рече той с поклон, — и… хм… май най-добре да ти казвам просто „пажа“ — без поклон. — Готови ли са участниците в дуела?

Секундантите потвърдиха.

— Някой от двамата иска ли да се оттегли, или да се извини?

Никой.

Хейзъл подръпна сестра си за лакътя.

— Кога да…?

Тя посочи оръжието, скрито под палтото й. Изабел се приведе до нея.

— Точно преди началото. Ще стреснем Данте.

— Чудесно — продължи Оуин. — Лорд Хайд се съгласи да не ползва магия, така че спорът ще бъде решен само с хладно оръжие. Според обичая дуелът може да приключи единствено със смърт, отказ на единия участник или загуба по настояване на секунданта му. Разбрахте ли?

Секундантите кимнаха. Хейзъл стисна палци. Може пък Данте да се откаже, щом види Брага Рун. Той беше насилник, а насилниците често се оказваха страхливци в лицето на по-голяма сила. А Брага Рун нямаше равен — дори Волсифер му отстъпваше.

— Да видим участниците — викна Оуин.

Разнесоха се окуражителни възгласи и освирквания.

„Отвратително“, помисли си Хейзъл. Всички се държаха така, сякаш това беше най-обикновено празненство, повод за разходка до Кучи ров.

Всички с изключение на Данте. В студената му усмивка нямаше и следа от веселост. Той вдигна Волсифер, облегна огромното острие на рамо в очакване на противника си.

Появата на Хоб предизвика хихикане и дюдюкане. Пажът бе свалил ризата и обувките си и влезе в кръга само по черни бричове. Хейзъл с удивление установи, че гърдите и раменете му са почти изцяло покрити с татуировки. Езра Клаус тръгна след него, като се поклащаше и мучеше. Хоб го изгледа, сякаш бе безгръбначно. Самодоволната усмивка на Езра угасна.

Изабел се приведе към Хейзъл.

— Ако знаех, че муирските учители изглеждат така, отдавна да съм наела един.

Хоб спря пред Данте. Беше по-малък и с десетина сантиметра по-нисък, но не оставяше впечатлението, че физиката му е недостатък. По-скоро му придаваше вид на млад вълк, който преценява вълкодава пред себе си.

— Май не очаквахте такова нещо, а, Имоджин? — подхвърли Изабел.

Имоджин се престори на нехайна.

— Пажът е добре сложен… И какво от това? Волсифер сече отлично и мускули. Този сатър май е от кухнята ви.

Хейзъл нямаше как да не се съгласи. Вероятно това водеше и вещерицата тук. Време беше да уравновеси везните. Тя прочисти гърло, наложи си да забрави ужаса си от говоренето пред хора и извиси глас:

— Един момент…

Всички се обърнаха към нея.

— Хм… Да, Ваше Височество? — рече Оуин. — Искате да кажете нещо?

— Да — кимна Хейзъл, борейки се с паниката. — Аз… ами току-що си дадох сметка, че дуелите са порочна практика дори когато противниците са равни. Как обаче можем да се преструваме, че има дори капчица достойнство в това, на което предстои да станем свидетели? Погледнете оръжието на пажа!

Неколцина мигльовци се изхилиха. Хоб хвърли поглед на Хейзъл някак вглъбен.

— Това не е просто позор — рече Хейзъл разгорещено, — а убийство.

Това накара Данте да наруши високомерното си мълчание.

— Достатъчно! Няма да търпя да петните името ми. Муиринът прие предизвикателството ми и избра оръжието си. Вината, че не е успял да докопа нещо по-сносно, не е моя.

— „Нещо по-сносно“…

Хейзъл измъкна Брага Рун и го вдигна високо, така че всички да видят славното му острие. На демонския език името му означаваше „Червената смърт“. И наистина, мечът беше червен — от златисточервената си дръжка до аленото острие, изковано от омагьосана лимра. Според легендата нямаше нещо, което Брага Рун да не успее да среже, пробие или съсече. Говореше се дори, че острието предава на носителя си изключителната гъвкавост на гладиатора, на когото е било кръстено. Оръжие, достойно за бог.

Тълпата притихна. Острието звънна глухо, щом Хейзъл го изтегли от ножницата и го връчи на смаяния Хоб. Той го пое колебливо и я погледна въпросително. Тя кимна леко, стисна ножницата, върна се в кръга и се помоли Брага Рун да окаже нужното въздействие.

Имоджин побесня. Тя се нахвърли върху Хейзъл с пяна на устата:

— Позволявате на един прислужник да използва Острието на Дома ви? Родът ви наистина е стигнал дъното!

Хейзъл скръсти ръце.

— Благодаря, че ни го поддържате топличко.

Бодростта на Оуин Менло бе помръкнала.

— Данте — рече той искрено, — още ли искаш да го направиш? Няма нищо срамно да се откажеш… пред това — той посочи Брага Рун.

„Да!“, подкани го Хейзъл наум. Откажи се, така че този фарс да приключи без кръвопролитие. После ще излекуваш достойнството си у дома.

Данте погледна Брага Рун, чието острие отразяваше примигващите факли. На стотици стъпки под тях вълните връхлитаха скалите с грохот и нахлуваха в Кучи ров с мощен рев. На светлината на пламъците лицето на младия Хайд издаваше неуловима смесица от чувства: страх, съмнение, дори дързък гняв. Хоб стоеше неподвижно, заковал очи в противника си. Андрос Елуван пристъпи напред и прошепна нещо в ухото на приятеля си. Лицето на Данте помръкна и той тръсна диво глава.

Андрос вдигна вежди и се обърна към Оуин.

— Казахте, че секундантът има право да откаже дуела от името на своя участник?

Оуин кимна.

Данте заби пръст в гърдите на секунданта си.

— Ако го направиш, с приятелството ни е свършено. Ти ще си следващият!

Андрос вдигна ръце и се отдръпна.

— Както искаш.

Данте отново се обърна към Хоб и изпъна рамене. Лицето му бе станало диво, кръвожадно. Надеждите за мирен край на Хейзъл се изпариха.

— Не се отказвам! — изръмжа той. — Не ме интересува с какво оръжие си, муирино. Днес е сетният ти ден.

Хоб не отговори. Веселото настроение на тълпата бе угаснало под ледения дъждец. Хейзъл огледа кръга. По лицата на присъстващите бе изписана тревога. Близначките Кастил всеки момент щяха да повърнат. Дори Изабел се суетеше, притеснена. Хейзъл я улови за ръка и я стисна силно. Беше се надявала Данте да се окаже разумен страхливец. Явно не беше нито разумен, нито страхливец.

Оуин се покашля.

— Готови ли сте?

Двете момчета кимнаха.

Той излезе от кръга.

— Започвайте.

Данте тутакси се впусна в атака. Прекрачи напред, престори се, че ще намушка, но се завъртя около себе си и нанесе мълниеносен страничен удар към главата на противника си. Хоб отскочи назад и едва не се подхлъзна на мократа земя.

Противникът му отново настъпи, този път вдигнал меча си като рапира за фехтовка. Пречупи китка с толкова внезапно движение, че Хейзъл едва долови отблясъка на светлината по острието. Пажът изсумтя от болка и отстъпи. По ръката му потече кръв. Една от близначките Кастил се извърна.

Хоб приклекна с финт и замахна с Брага Рун към гърдите на Данте. Атаката беше бърза, но неопитна; все едно махаше със сопа. Данте парира с лекота и едва не го обезглави при контранастъплението си.

На Хейзъл й се искаше кицунето отново да засвири на белайела. Дуелът бе ужасяващ, но най-страшни бяха звуците: бързите стъпки, пронизителният звън на стоманата, хриптенето на противниците.

След осем атаки бяха ясни две неща: първо, Хоб беше изключително пъргав; второ, нямаше шансове да надвие Данте Хайд в бой с мечове. Вече имаше три рани, от които бликаше кръв — на лявата му ръка и на коляното. Лицето му бе все така мрачно и съсредоточено, но той очевидно щадеше ранения си крак, докато отстъпваше пред умелия си противник.

— Страхливец! — изсъска Данте. — Изправи се и се би…

Хоб се подхлъзна. Врагът му се спусна напред и замахна устремно с Волсифер.

Това обаче беше хитрост! В земята зад Хоб стърчеше камък; той го използва, за да опре крак и да се спусне ниско долу към противника си. Волсифер прелетя напразно над него и се заби в камъка сред дъжд от искри. Хоб сграбчи Данте през кръста и го събори по гръб в калта. Имоджин изпищя. Брат й взе да се гърчи по гръб, стиснал с една ръка оръжието си, а с другата — кръста на Хоб. От толкова близо меч като Волсифер беше безполезен; фереджинското острие бе точно на мястото си.

Върхът на Брага Рун обаче сочеше към небето. Двамата бяха в безизходица. Задъхан, Данте се стремеше да попречи на Хоб да обърне оръжието си.

Храс!

Хоб стовари дръжката на меча върху носа на противника.

Храс! Храс!

Още два бързи удара. Данте извърна глава — няколко от зъбите му бяха счупени. Хейзъл не можеше да си поеме дъх. Едва удържаше порива да извърне поглед от борещите се тела. Данте бе на ръба на паниката. Той се изви настрани и трескаво огледа тълпата, опитвайки се да озапти оръжието на Хоб. В мига, в който откри Имоджин, двамата се разбраха негласно. Данте затвори очи.

Имоджин посочи Хоб и прошепна:

— Айин!

Кълбо фосфоресцираща светлина избухна пред очите на Хоб. Той подскочи, претърколи се встрани от Данте и закри лице с едната си ръка. Изабел се нахвърли на Имоджин.

— Не може да правиш така!

— Как? — рече Имоджин студено.

— Прекратете дуела! — извика Изабел. — Хайд играят нечестно!

Имоджин сякаш не я чу.

— Довърши го, Данте!

Смутен, Оуин понечи да каже нещо, поколеба се и накрая замълча: Данте бе на крака. Хоб отстъпи назад, задъхан, изпънал напред ръка с Брага Рун. Започна да мушка във въздуха наслуки, сякаш търсеше невидим противник. От насълзените му, невиждащи очи се стичаше кръв. Данте взе да го обикаля като акула.

Хейзъл гледаше почти парализирана от ужас. Случващото се беше по-ужасно и от кошмар; тя виждаше какво става, искаше да го спре, но тялото й просто отказваше да й се подчини. Искаше да направи заклинание — трябваше да го направи, — но умът й бе изключил. Тя огледа съучениците си.

„Защо никой не спря битката?“

Данте замахна с Волсифер. Брага Рун изхвърча от ръката на Хоб с жесток звън. Останал без оръжие, пажът се опита да отстъпи встрани, но усети как Волсифер се опря в ребрата му. С побеснял от злоба поглед Данте прекара върха на острието по корема на противника си и остави тънка, кървава линия. Хоб вдигна глава и обърна заслепени очи към него. Хейзъл не бе виждала по-презрителна усмивка.

— Мек си като тесто, мехруне — рече Хоб. — Никога не го забравяй.

Той се изплю в краката на Данте.

Принцесата се обърна, ужасена от участта на Хоб и засрамена от собственото си безсилие. Какъв е смисълът да изучава магия, след като не може да я използва в единствения важен момент?

— Той се отрича! — изписка трескав глас.

Хейзъл се завъртя. Русият паж, секундантът на Хоб, се втурна в кръга.

— Господин Смит се отрича! Оттегля се, предава се… както там се казва. Отказва се!

— Спрете! — извика Оуин и размаха ръце. — Дуелът приключи! Честта е отмъстена — лорд Хайд победи.

Данте изглеждаше така, сякаш всеки миг ще съсече русокосия паж на две. Ала отново обърна лице към Хоб. Гласът му излезе с фъфлене между счупените зъби.

— Каквото повикало, такова се обадило, а, муирино?

Той стисна с две ръце дръжката на Волсифер и я заби с всичка сила в лицето на Хоб. Пажът се строполи безжизнен в калта, разперил крайници като захвърлена кукла.

Имоджин стъпи на гърлото му, после поздрави брат си. Хейзъл се опомни, втурна се в кръга и приклекна до пажа. Лицето му бе кървава пихтия. Носът му — разбит, лявото око — скрито под чудовищно подутата скула. И все пак беше жив — поемаше неравно дъх с просвирване през един счупен зъб.

— Мъртъв ли е? — прошепна момчешки глас.

Хейзъл вдигна очи — беше другият паж.

— В безсъзнание е. Добре направихте, че се отказахте. Той никога не би се предал.

— Съквартиранти сме. Знам колко упорит може да бъде.

— Да го преместим ли? — попита Хейзъл.

Не разбираше от първа помощ. Не знаеше и лечебни заклинания.

— Отдръпнете се — чу се тих глас.

Хейзъл се обърна и свари зад себе си Зига Фен. Агентката хич не изглеждаше доволна. Хейзъл побърза да се отмести от пътя й.

Мракорката клекна до Хоб, плъзна дългите си пръсти по гърдите му, почука ребрата му и си затананика тихичко. После се приведе, разтвори клепачите му и надникна в зениците му.

— Трябва да го закараме в лечебницата — отрони тя. — Ще оживее, но няма да е хубавец.

Вълна на облекчение за Хоб, но и на вина заради всичко, което бе свършила, заля Хейзъл и тя изхлипа.

— Знам, че не биваше да излизам без вас. Съжалявам.

Мракорката я огледа замислено със зелените си, почти светещи очи.

— Направите ли го пак, може да си търсите друг телохранител, Ваше Височество. Разбрахме ли се?

Неспособна да каже каквото и да било, Хейзъл просто кимна.

Изумена, Изабел я стисна за рамото.

— Гледай!

Хейзъл й даде знак да се махне, но сестра й я завъртя толкова рязко, че тя едва не падна. Озадачена, вдигна очи само за да види с удивление, че по лицето на сестра й се стичат сълзи. Изабел никога не плачеше.

— Какво става? — сепна се Хейзъл.

Сестра й изстена.

— Мъртви сме…

Тя протегна ръце. В тях имаше окаляна златна дръжка и парчета натрошен метал. Брага Рун бе счупен.

[1] Чички — название на цветовете на репея и други подобни, които са покрити с бодливи власинки и могат да се закачат за дрехите или косите. — Б.пр. ↑

[2] В латиницата буквата V (Violet) е в края на азбуката. — Б.пр. ↑

[3] Монархът е красива кафяво-оранжева пеперуда от Американския континент. — Б.пр. ↑

[4] Името на Прим (Prime) води произхода си от латинското „primus“ — „първи“. — Б.пр. ↑

[5] Минога — риба от разред кръглоусти с фуниевидна уста с няколко реда зъби. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 12

ОЗДРАВЯВАНЕ

Историята разкрива какво се е случило.

Икономиката — защо се е случило.

Давид Менло,

архимаг (17 г. пр.К.-72 г. сл.К.)

Пет дни по-късно Хоб пишеше писмо в лечебницата на двореца, присвил очи през превръзките. Намираше се в просторно, окъпано в слънце помещение с много прозорци, разкриващо цъфтящите самодивски дървета, по които чуруликаха кардинали[1] и скачаха около гнездата си. Вместо ликовете на Фереджините на картините по стените бяха изобразени пасторални пейзажи. Докато Хоб шареше с писалката по листа, съседът му по легло изсумтя.

— Готов съм, но ти не бързай.

— Само секунда — пророни Хоб.

Той остави писалката, разкърши пръсти и прочете писмото.

21-ви март, 3014 г.

Скъпа мамо,

Пиша ти осмо писмо, а не съм получил отговор, но вероятно имаш много работа или си ми ядосана. Не ми се сърди. Все ми повтаряше, че трябва сам да намериш пътя си на този свят. Аз търся своя. Надявам се, че онова, което ти оставих, ти е от полза. През лятото може да се преместите. Навсякъде другаде би било по-добре, отколкото под наем при Дейн…

Няма да повярваш къде попаднах. Империята е далеч по-внушително и чудато място, отколкото мислех. Добре съм, така че не се притеснявай. Пиши, когато можеш. Изпращай писмата до Училище за прислужници в търговията и занаятите, С. Фелс 111, Квартал на пазарите, Импирия. Оттам ще ми ги препратят. Прегърни Аня от мен и й дай въдицата ми (онази с червената лента). Да опита на Милърското блато, когато започнат да се люпят еднодневките. Поздрави на всички, на Къртицата и на Синчо специално.

Удовлетворен, той сгъна листа и го пъхна в плик от восъчна хартия, който щеше да го опази по пътя му до Стража планина. Докато стигнеше до Здрач, пощата или се съсипваше, или пристигаше разпечатана.

— Трябват ти марки — подхвърли редникът, който лежеше до него.

— Мисля да ги спечеля от теб — отговори Хоб. — По десет точки за марка?

— Нека бъдат пет, за да ти дам урок.

— Става.

Той се намести, така че да стига дъската за аркадия между двете легла. Огледа четирите плоскости на играта, за да се увери, че всичко е на мястото си.

— С каква цел ще играем? — попита.

На аркадия можеше да избираш между пет цели, като за всяка бе нужна различна стратегия. Обезобразеното лице на съседа му се изкриви в усмивка.

— Завладяване.

— Съгласен — кимна Хоб. — Ти си.

Противникът му обърна малкия пясъчен часовник и спусна своя кентавър с едно ниво, за да се изправи срещу дракона на Хоб. Дързък ход, твърде дързък за началото на играта. Хоб плъзна своя джин към една свободна кула…

И половината пясък в часовника не бе изтекъл, когато гвардеецът се призна за победен. Той се вторачи ядно в дъската.

— Добра игра — рече Хоб.

— Не беше игра — изсумтя войникът. — А погром. Какво ти дължа?

— Да видим — пресметна Хоб. — Остават ми драконът, ифритът, кентавърът, магьосницата и двете пречи-духчета. Сто и пет точки, тоест… двайсет и една марки.

Гвардеецът изстена.

— Реванш?

Хоб се съгласи при условие войникът да му брои десетте марки, нужни, за да изпрати писмото си. Щом ги получи и ги залепи, сложи плика настрана и избута леглото на мястото му.

— Ами играта? — сопна се гвардеецът.

— Първо трябва да повдигнеш бойния си дух — пошегува се Хоб. — А мен ме чака работа.

По-голямото момче се намуси.

— Каква работа? Ти си паж в болнични.

Хоб дръпна завесата между тях и извади импирския си наръчник от кутията с лични принадлежности, която бе му донесъл Виктор.

Пишеше съобщенията си до Съдружието на шпионската хартия от вътрешната страна на задната корица, но отговорите им пристигаха на друга страница. Изписваха се върху един абзац със ситни букви — списък с дипломати — и се смесваха с останалия текст. За последен път бе получил отговор, преди да пострада, но беше време за нова вест. Той отгърна на 213-та страница.

Много хора поеха огромен риск, за да ти осигурят място в двореца. Не са го направили, за да се явяваш на идиотски дуел, които можеше да струва живота ти, а и привлича нежелано внимание. Изключително сме недоволни. Старай се да не се набиваш на очи и напредвай тихо към целта си. Не успееш ли да го направиш, ще бъдем принудени да вземем мерки, които предпочитаме да избегнем. Сведенията, събрани от теб като паж, са полезни, но приоритет са магичните способности на ХФ. Ще докладваш всичко чуто и видяно. Имаме опасения, че не си изцяло отдаден…

Хоб почервеня — някои от обвиненията не бяха справедливи. Беше докладвал всичко, на което бе станал свидетел в Страшната гора: спора на Хейзъл с Данте, посещението й на гроба на Покосителката като в транс, както и появата на онзи злокобен човек елен. Какво друго трябваше да им каже? Нямаше представа какво бе притеглило Хейзъл към камъните, нито пък в какво се състояха способностите й. Нейно Височество никога не говореше за магията си, а на Хоб не му се искаше да настоява след разгрома край Кучи ров. Стигаше късметът, че срещите, на които й разказваше за Муирландия, щяха да продължат.

Всъщност имаха среща същия следобед. Лейди Раша бе изпратила зефис, за да се поинтересува дали е достатъчно укрепнал за една кратка среща; Нейно Височество имаше изпит по икономика същата седмица. Нямаше нужда да се мести — те щяха да го посетят. Хоб затвори очи и се опита да си спомни всичко, което бе учил за Провинциалните изпити: финансовите принципи, средствата за производство, регионалната индустрия…

Малко преди пет часа една от муменховните избута леглото на Хоб в самостоятелна стая и смени чаршафите. Всички медицински сестри в лечебницата бяха муменховни — пухкави женствени същества, почти изцяло човеци с изключение на кравешките си крака и опашки. Въпреки първоначалното си недоверие към тях Хоб установи, че са мили създания, неуморни в грижите за пациентите си.

Той се наведе през перилото на леглото си, за да види краката на сестрата пред него.

— Благодаря, Сууза.

Муменховната се усмихна свенливо. Създанията бяха неми и почти еднакви с изключение на петната по краката си. Сууза донесе два стола и се оттегли.

Нейно Височество пристигна точно навреме, придружавана от лейди Раша и Зига Фен. Тя свали качулката си, поздрави го малко смутено и попита как се чувства.

— Все по-добре с всеки изминал ден, Ваше Височество — покашля се Хоб. — Бих искал да ви благодаря за онази вечер. Искрено съжалявам за семейния ви меч.

— О… — рече Хейзъл и поруменя.

За изненада на Хоб извинението му явно по-скоро я притесни.

— Вината за меча не беше ваша — поде тя и стрелна лейди Раша с очи.

Ваята поклати глава, сякаш в отговор на някакъв неизречен въпрос. Хейзъл като че се канеше да подхване спор, но лейди Раша изпуфтя предупредително. Хоб побърза да смени темата.

— Кога се сдобихте с това?

Той посочи подобното на прилеп същество, увиснало на гуглата на Нейно Височество.

Хейзъл се ухили доволно.

— Това е Мерлин. Господин Монтагю имаше един хомункул в повече и ми го даде за награда, задето се застъпих за вас. Каза, че съм проявила характер.

Хоб се наведе напред. Създанието беше по-малко от ръката му и напомняше миниатюрно човече с лъскава синьо-черна кожа и криле от нежна кожица. Спеше дълбоко, дишайки учестено, а клепачите му потрепваха, сякаш сънуваше. Макар да беше новоизлюпено, със сбръчканата си физиономия приличаше на беззъб старец.

Хейзъл го погали по лъскавата глава.

— Не е ли прекрасен?

Хоб успя да изсумти уклончиво.

— По-добре да започваме. Каква е темата?

Принцесата изстена.

— Парите — най-досадното нещо на света. Мисля, че научих теорията, но Монтагю обича да я прилагам и да давам примери. За което сте ми нужен вие.

— Разбрано — рече Хоб. — Кажете какво знаете и ще започнем оттам.

Хейзъл въздъхна и взе да нарежда онова, което бе наизустила: видовете валута и стойността им, а после започна да обяснява — малко несвързано, — че Роуанската банка е направила „нещо си“, за да следи колко пари има в обращение и да подпомогне икономиката на Импириум.

— Какво ще кажете? — попита тя.

— Не е зле — отвърна Хоб. — Само дето теориите няма да ви помогнат много да вникнете в механизмите на икономиката.

— Какво искате да кажете?

— Почти никоя от импирските валути не е в обращение в Северозапада. Дори в големи селища като Вулфаст.

— Защо?

— Банките ги задържат. Така стойността им се покачва, Ваше Височество.

— Нали стойностите са фиксирани? — не разбра Хейзъл. — В учебника така пише.

— В действителността импирската валута е далеч по-ценна, отколкото пише във вашия учебник — рече Хоб. — Търсенето е огромно, но банките отпускат по съвсем малки количества.

— И за какво им е да го правят? — озадачи се Хейзъл.

Хоб се замисли за най-достъпното обяснение.

— В моето село живее една жена, Мама Хауъл. Та тя ми каза, че всъщност трябва да знаеш само едно-две неща за парите, после всичко останало ти става ясно. Най-важното е търсенето и предлагането.

— Монтагю го загатна — рече Хейзъл. — Но реши, че на всички ни е ясно за какво говори. Не даде примери. Не успях да схвана.

Хоб посочи каната с вода, оставена от медицинската сестра.

— Колко бихте ми платили за това?

Хейзъл я погледна изумено.

— Николко. Мога да си намеря вода, откъдето си пожелая.

— Ами ако не можете? Ами ако това е последната вода наоколо? Колко ще струва тогава?

— Всеки се нуждае от вода — произнесе Хейзъл бавно. — Ако тя свърши, каната вероятно ще стане безценна.

Хоб кимна.

— Това е принципът на търсенето и предлагането. Обикновено той определя цената на нещата. А сега си представете, че водата се намира трудно, но аз имам големи запаси в таен резервоар. Дали да продам всичко наведнъж?

Принцесата се замисли за миг.

— Ако го направите, цената ще се понижи. Но ако продавате по малко вода, може да задържите цената висока.

— Колко висока?

Принцесата побутна Мерлин.

— Колкото са готови да платят хората, да речем.

— Точно така — кимна Хоб. — Ето защо банките събират валутата в Северозапада. Ако взема кредит от десет солара от някоя банка, ще са ми нужни стоки на стойност трийсет солара, за да изплатя заема с пари. Повечето хора така и не успяват да изплатят дълговете си.

— Ако банките са толкова скъпи, защо хората ги ползват? — попита Хейзъл. — Не може ли просто да си разменят стоки? Господин Монтагю каза, че размяната на стоки се среща често в Муирландия.

— Така е — отвърна Хоб. — В моето село хората не се разплащат помежду си с пари — твърде скъпо е. Разменяме кожи или гориво, зрънца сребро, дори труд. С бирниците и с банките обаче не можеш да разменяш стоки. Те приемат само официалната валута.

Хейзъл потъна в дълбок размисъл. После внезапно се врътна към лейди Раша.

— Наистина ли това е принципът? Струва ми се нечестно.

Старата вая прочисти гърло.

— Не знам, Ваше Височество. Както казва господин Смит, между теорията и практиката може да има различия по различните места. Не допускам обаче, че вуйчо ви би одобрил, че банките задържат валутата, която се очаква да използват муирите. Не е етично.

Лицето на Хоб остана безизразно. Точно това правеше Роуанската банка — от столетия насам. Беше изумително колко малко знаеха тези хора за институциите, които поддържаха властта им. Незнанието не беше извинение. Те бяха част от системата, съучастници в несправедливостите й.

Докато обсъждаха това, Хоб неизбежно си зададе въпроса дали от Съдружието злоупотребяват с него. Наивността на Хейзъл показваше, че проблемите на Импириум стигат далеч по-дълбоко от представителите на императорското семейство. Законите бяха създадени в интерес на нищожна част от населението. Може би нещата са били различни по време на Мина Първа, каза си той, но това беше преди три хиляди години. Днес Импириум бе покварен, прогнил и вмирисан до сърцевината си. Беше безсмислено да губят толкова време и енергия, опитвайки да оценят магичните способности на принцесата. Имаше истинска работа за вършене.

Той прогони тези мисли и продължи урока — обсъдиха още някои понятия като лихва и съотношението „риск-печалба“. Хоб черпеше смело примери от мините.

— Когато започнах работа там — обясни той, — трябваше да взема заем, залагайки бъдещите си заплати, за да си купя екипировка. Лихвата беше висока, затова исках да изплатя дълга си възможно най-бързо. За целта доброволно се хващах на задачи с по-високи вредни.

— Какво означава „вредни“? — попита Хейзъл.

— Пример за риск и печалба — отвърна Хоб. — Някои задачи са по-опасни от други, затова миньорите, които ги изпълняват, искат повече пари. Ако се занимавах с взривовете или работех близо до Мракория, можех да изкарвам двойно повече пари. Обаче се искаше съобразителност. Някои задачи си струваха риска, други — не.

— Как се ориентирахте в избора си?

Хоб сви рамене.

— Инстинктивно. Разговарях с ветераните. Ако бригадирът сипеше твърде много хвалби, никога не се хващах. Оставях тези задачи на лапнишараните.

— Хм… какво е това? — не разбра Хейзъл.

— Извинете, Ваше Височество. Това е жаргон за глупаците, които биха приели.

Хейзъл се обърна към лейди Раша.

— Ние сме лапнишарани.

Ваята излая хрипливо няколко пъти, което вероятно беше нейният начин да се изкиска. Оказа се, че наистина е смях, тъй като тя щипна принцесата и й се скара, задето кара една старица да се смее. Обичта между двете бе трогателна. На Хоб внезапно му домъчня за майка му и за Аня.

— Имате ли други въпроси, Ваше Височество?

Принцесата прибра тетрадката си.

— Раните ви. Заздравяват ли?

Хоб дръпна нагоре ръкава на нощницата и й показа прецизните шевове на лявото си рамо.

— Боли ме тук-таме, но са по-добре — той прекара пръст по една голяма черна татуировка. — Тази татуировка изглеждаше по-добре. Майка ми никога няма да ми прости.

— Канех се да ви попитам за татуировките — рече Хейзъл. — Не знаех, че имате такива обозначения. Всички муири ли ги носят?

— Не. Това са хауджски символи. На племето на майка ми. Младите хауджи ги получават, ако оцелеят след сею. Шаманът отказа да ми ги направи, така че майка ми ги изрисува сама.

— Какво представляват? — попита принцесата.

Той разгърна нощницата и оголи гърди. И се престори, че не е забелязал поруменяването й.

— Хауджите почитат дванайсетте духа. След като момчето издържи своя сею, шаманът избира три от тях, които да го напътстват в живота.

Хоб взе да посочва, започвайки от дясното рамо:

— Фенмарук Вълка, Вессук Сьомгата и Кайута Лисугера.

Хейзъл надникна от по-близо.

— Не успях да ги различа ясно в общата картина. Прекрасни са. Защо майка ви избра точно тези?

Хоб сведе очи.

— Смята, че Вълка ми дава сили, Сьомгата — волята ми, а Лисицата — съобразителността.

— А това? — попита тя и посочи разсечената татуировка. — Прилича на птица.

— Това е Моргу — отговори той. — Слага се на всяко момче. Когато умра, гарванката ще отнесе душата ми до мястото за покой. Ако съм почел пазителите си, ще ме отнесе при предците ми. Ако ли не, душата ми ще иде в Пустошта.

— Вярвате ли в това? — поинтересува се принцесата.

Хоб се усмихна неубедително.

— Старая се да не вярвам. Това, че счупих Острието на Дом Фереджин вероятно ми осигурява билета за там. Още не мога да повярвам какво се случи.

Хейзъл се обърна към лейди Раша.

— Трябва да му кажем истината. Иначе не е редно.

— Ваше Височество… — поде ваята предупредително.

Хейзъл се обърна инатливо към Хоб.

— Не сте счупили Брага Рун, господин Смит. Дори не сте го държали в ръка.

— Не разбирам — озадачи се Хоб. — Дали сте ми фалшификат?

— Не — побърза да отговори Хейзъл. — Всъщност да. Но нямах представа, че не е истинският. Взех меча направо от ръцете на Прим.

— А къде тогава е истинският? — подметна Хоб.

Принцесата се направи, че не чува ръмженето на наставницата си.

— Не знаем, и това е единствената причина баба ми да не е чак толкова строга с мен и със сестра ми. Ако не бяхме ние, императрицата никога нямаше да разбере за липсата на меча. За съжаление, истинският Брага Рун е използван за последен път преди векове. Възможно е да е бил откраднат преди години.

Ваята реши, че принцесата е споделила достатъчно.

— Ваше Височество, не сме сигурни, че мечът е бил откраднат. Знаем само, че не е бил на съхранение при Прим. Не ви съветвам да разпространявате слухове.

— Стига де — рече й Хейзъл. — Ясно е, че е бил откраднат!

— Само някой Фереджин може да измъкне Брага Рун от пазителя му — противопостави се ваята. — Обвинявате собствените си роднини в кражба. Убедена съм, че има и друго обяснение.

Хоб се върна към момента, в който бе стиснал легендарното острие. Не знаеше какво да очаква, но със сигурност не очакваше да му се стори толкова обикновено. Озадачи го обаче не собственото му усещане, а реакцията на противника му.

— Мисля, че той знаеше — прошепна той.

— Мислите, че кой е знаел какво? — не разбра Хейзъл.

— Лорд Хайд — продължи Хоб. — Знаеше, че мечът е имитация. Затова прие да продължим с дуела — знаеше, че това не е истинският Брага Рун.

Зига наклони глава.

— Защо смятате така?

— Наблюдавах го внимателно — рече Хоб. — В първия момент, след като видя Брага Рун, бе искрено изненадан. Но после долових нещо друго. Коварно изражение, сякаш знаеше, че мечът няма да ми помогне. Цялата тази преструвка дали да продължи дуела бе, за да покаже какъв е смелчага. Лорд Хайд не е и помислял да се откаже.

Хейзъл се извъртя към Раша.

— Знаех си! Хайд са зад всичко — трезора, „Тифон“, а сега и Брага Рун. Всичко се подрежда!

— Не е вярно — рече ваята сухо. — А и не е редно да обсъждаш тези неща пред външни хора.

Зига Фен сложи ръка върху ръката на наставницата.

— Въпросният външен човек споделя ценни прозрения. Бих искала да чуя повече за мнението му по темата.

Хоб ненавиждаше очите на агентката. Бяха като на проклета котка — неразгадаеми и подигравателни.

„Просто кажи истината.“

Той сви рамене извинително.

— Всъщност не са чак прозрения. Просто нюх — поради изражението на лорд Хайд. Ако се върна назад, съм готов да заложа всичко, че е знаел, че това не е Брага Рун.

— Повече от нюх е — намеси се Хейзъл, развълнувана. — Това е доказателство. Кой род плаща най-много за лирландските печати? Хайд. Кой дом заведе дело за контрола върху банката след взрива на „Тифон“? Хайд. Ако Брага Рун изчезне, чие острие е следващото по сила? Острието на Хайд!

Принцесата бе очарована от дедуктивните си умения. Лейди Раша смръщи рунтавите си вежди.

— Ваше Височество, всеки от Висшеродните домове би искал да стане свидетел как семейството ви губи контрол над лирландските печати и над банката. А и забравяте, че човек от рода Хайд не би могъл да вземе Брага Рун от Прим. Само някой от рода Фереджин е способен на това.

— В рода ни има стотици дребни благородници — рече Хейзъл. — Може Хайд да са подкупили някого и…

— Достатъчно! — отсече лейди Раша. — Няма да позволя да сипете недомислени обвинения. Лирландците са далеч по-вероятният заподозрян както за трезора, така и за „Тифон“. Предполагате, че Брага Рун някак е свързан с тези събития, но няма доказателства за това. Такива догадки са безотговорни.

Ваята скръсти ръце. Хейзъл я изгледа предизвикателно. Зига Фен обаче не отделяше очи от Хоб.

— Някакви хипотези, господин Смит?

Хоб я изгледа ядно.

— Защо питате мен?

— И аз имам нюх за човешките лица.

— Зига — рече Хейзъл ядосано, — говорите така, сякаш го обвинявате. И все пак какво мислите, господин Смит? Бих искала да чуя.

— Честно казано, нямам представа дали между събитията има връзка, нито пък кой би могъл да стои зад тях. Моят съсед обаче би се съгласил с лейди Раша за трезора. Смята, че са били лирландците.

— И кой е съседът ви? — поинтересува се Хейзъл.

Хоб почеса превръзката на лявото си око. Раната го сърбеше нетърпимо.

— Редник Маркъс Финч. Онази нощ е бил на пост пред Лирландския трезор. Той е оцелелият гвардеец.

Хейзъл посочи лечебницата.

— И е там?

— Да, Ваше Височество. В дъното.

Принцесата скочи на мига.

— Искам да говоря с него.

Лейди Раша стана почти също толкова светкавично.

— Ваше Височество, не мога да приема това. Императрицата и вуйчо ви са поверили разследването на определени хора. Не може да си играете на частен детектив.

Хейзъл бутна книгите в чантата си.

— Минаха месеци, Раша. Никой нищо не е открил. Един разговор с редник Финч няма никому да навреди. Така или иначе, желанието ми да разбера дали Хайд са виновни за част от случилото се дължи на мои собствени съображения.

— Които са? — попита Раша.

— Да кажем просто, че не държа Данте Хайд да ми става зет — отвърна Хейзъл; после се обърна към Хоб. — Смятате ли, че редник Финч би говорил с нас?

— Струва ми се, че за него ще е удоволствие — отвърна Хоб. — Много е съвестен. Мисълта, че вече не може да служи в гвардията, го смазва.

— Защо да не може? — поинтересува се Хейзъл.

Хоб се опита да отговори дипломатично.

— В Импирската гвардия има изрични физически изисквания. Редник Финч вече не отговаря на тях.

— Хм… — рече Хейзъл смутено. — Е, убедена съм, че се старае.

Войникът дремеше, когато муменховните избутаха леглото на Хоб на мястото му. В лечебницата нямаше много пациенти, но сестрите сложиха параван около тях, за да осигурят известна дискретност на Нейно Височество.

— Маркъс — изшътка Хоб. — Събуди се де.

Гвардеецът се размърда и седна до решетките зад главата си.

— Какво става? Ще играем ли?

— После — отвърна Хоб. — Някой иска да се запознаете.

— Кой?

— Благородник е.

— От кой дом?

— Един от баш благородниците — вметна Хоб многозначително.

— Сега? — изсъска Маркъс. — Не съм измил зъбите си.

— Мисля, че това няма да я смути. Просто иска да ти зададе няколко въпроса. За Новата година.

Маркъс стисна перилото на леглото.

— Нали не е императрицата!

Хоб поклати глава и редникът видимо се успокои. Отпи вода и опита да приглади онова, което бе останало от косата му. Хоб даде знак на Сууза да доведе посетителите.

— Редник Финч — обяви той, — позволете да ви запозная с Нейно Височество лейди Хейзъл Фереджин, както и с нейната наставница лейди Раша и Зига Фен от Червената рота.

Бившият гвардеец изпъна гръб, щом трите посетителки влязоха зад паравана. Понечи да козирува, но Хейзъл настоя, че не е нужно.

— Много мило от ваша страна да ни приемете с такова кратко предизвестие, редник Финч. Надявам се служителите ни да се грижат добре за вас — рече тя.

Макар да говореше изключително любезно, Хейзъл не го гледаше в очите. В мига, в който зърна оголеното му до кост безносо лице, извърна поглед.

„Изглежда така, защото е пазел семейния ви трезор — помисли си Хоб с раздразнение. — Не го карайте да се чувства като изрод.“

— Грижите им са безупречни, Ваше Височество — рече Финч. — Ако имам късмет, ще ме изпишат през лятото и ще мога да се върна у дома.

— А къде е домът ви? — попита Хейзъл учтиво.

Все още стоеше, забила поглед в пода. На Хоб му кипна. Това не беше онази Хейзъл от Кучи ров; това беше принцеса Фереджин на посещение при войската за няколко снимки.

— Бодиле, Ваше Височество. Селце на запад от Нови Халифакс.

Тя кимна.

— Предполагам, че е много хубаво. Съжалявам, че ви досаждаме, но ми се иска да споделите с нас какво се случи в онази злокобна нощ.

— Разбира се, Ваше Височество. Макар вече да разказах всичко, което си спомням, на капитана на гвардията и на агент Харкюн.

— Ще ви бъда много благодарна — рече Хейзъл.

В следващите двайсет минути редник Финч разказа за пореден път онова, което си спомняше. Явно бе го правил доста пъти, тъй като минаваше гладко от една случка към следващата. Започна с това как патрул на пристанището го е сменил на поста, как са се появили маскираните злосторници, после е пристигнал лорд Фереджин и са разбрали, че се извършва престъпление. Разказваше безстрастно до момента на нападението. В този миг взе да губи самообладание и да посяга често към водата.

— Вратата на трезора се отвори — рече той тихо. — Сержант Бийчър ми нареди да отведа лорд Фереджин в безопасност. Побягнахме. Сержантът изстреля няколко куршума, после се чу писък. Ужасяващ писък, който никога няма да забравя. От трезора струеше силна светлина. На стената се появи сянка. Ваята ме преследваше. Обърнах се да стрелям, но бях закъснял. Събориха ме, загубих съзнание и се опомних тук. Дори не успях да отида на погребението на сержант Бийчър.

— Възхищавали сте му се, нали? — отбеляза Хейзъл.

Редникът кимна.

— Беше верен на войнския си дълг, Ваше Височество. Ако не беше ни осигурил малко преднина, мисля, че нито вуйчо ви, нито аз самият щяхме да оцелеем. Дължа му живота си.

Той посочи снимката на нощното си шкафче. Хоб бе решил, че мъжът на нея е някой роднина. Не беше разбрал, че е убитият сержант. В Импирската гвардия бяха останали малцина като него; видът на Бийчър загатваше, че се е сражавал в поне една-две истински битки.

— Има мило лице — рече Хейзъл и вдигна снимката до нея: красив млад мъж. — А този кой е?

Финч се поколеба.

— Хм… Боя се, че това съм аз, Ваше Височество. Направиха ми я в деня, в който научих, че са ме приели в гвардията.

Принцесата остави снимката на мястото й и бавно издиша.

— Искрените ми извинения, редник Финч. Трябваше веднага да ви разпозная.

Тя най-сетне го погледна, без да се обръща. От патрицианската поза нямаше и помен. Беше се превърнала в обикновено момиче, в чиито очи искреше съчувствие.

— Не е нужно да се извинявате, Ваше Височество — отвърна Маркъс. — И на мен ми е трудно да се разпозная. Не се чувствайте гузно. Лицето ми го няма, но ръцете още ми служат. Баща ми е обущар. Ще започна работа в неговия дюкян.

Принцесата успя само да кимне, тъй като очите й стремително се пълнеха със сълзи. Редник Финч се опита да разведри обстановката, като се усмихна — доколкото можеше да го направи човек без устни.

— Така няма да стане. Тук сте, за да получите отговори, не да ме съжалявате. Мога ли да ви разкажа още нещо?

Хейзъл се окопити.

— Сигурен ли сте, че ви е нападнала вая? Някои мехруни са умели илюзионисти.

Войникът посочи лицето си.

— Това не е дело на илюзия, Ваше Височество. Беше или вая, или някакъв друг преображенец. Добре знам, че демоните могат да променят формата си. Смятам, че злосторниците са били лирландци.

— Популярна хипотеза — призна Хейзъл. — Любопитно ми е на какво се е дължала ярката светлина в трезора.

— На лирландските печати — отговори редник Финч. — Светят изключително ярко. А в трезора са стотици.

— Защо не са по корабите? — озадачи се Хейзъл.

— Всеки печат в обращение има копие, което се пази в трезора — намеси се лейди Раша. — Между двата има магична нишка, Ваше Височество. Ако единият спре да действа, другият също угасва.

— Умно — рече Хейзъл. — Така е невъзможно да си купиш печат на търга и да отплаваш завинаги. Ако не го върнеш, просто ще го обезвредим, изключвайки копието му в трезора.

— Точно така — потвърди лейди Раша.

— Защо обаче крадците не са отмъкнали нито един печат? — почуди се Хейзъл. — Току-що си говорихме за търсенето и предлагането. Комплект от два печата би струвал цяло състояние.

— Нямаше време, Ваше Височество — каза редник Финч. — Когато престъпниците отвориха вратата, вече бяхме вдигнали тревога. А и печатите са колкото щит. Не можеш просто да вземеш няколко и да избягаш.

— Как изобщо са смятали да ги отмъкнат? — попита Хейзъл.

Редникът нямаше отговор.

— Нямам представа, Ваше Височество. Не носеха нищо със себе си. Знам само, че изглеждаха досущ като лорд Фереджин и доктор Разаел.

Хейзъл кимна, но изглеждаше объркана. Беше разбираемо. Хоб бе останал с впечатлението, че истината по тези въпроси се крие далеч по-дълбоко, отколкото можеше да си представи. Дали пък опитът за кражба в Лирландския трезор всъщност не е нещо друго? Дали не е за отвличане на вниманието?

Брага Рун.

Едва се сдържа да не възкликне. Взломът в трезора вероятно бе направен с цел да отвлече вниманието от същинското престъпление — кражбата на Брага Рун. Ако зад последните събития стояха Хайд, стратегията им щеше да се окаже доста сполучлива. През последните няколко месеца Фереджините бяха станали жертва на публично унижение и на значителен финансов удар; освен това бяха разбрали, че Острието на Дома им липсва. И поотделно тези събития бяха от полза за Хайд; взети заедно, бяха откровен опит за преврат. За капак лирландците бяха идеалната изкупителна жертва за взлома в трезора и експлозията на „Тифон“.

Въпреки вълнението си Хоб съзнаваше, че в хипотезата му има пробойни. Ако думите на лейди Раша бяха верни, само член на рода Фереджин можеше да измъкне Брага Рун от ръцете на Прим, тоест, някой роднина бе предал семейството. А и защо бяха убили доктор Разаел? Какъв смисъл имаше злодейството? Самият взлом също поставяше въпроси. Той щеше да послужи за отвличане на вниманието само ако бъдеше разкрит, което бе станало по случайност: лорд Фереджин просто бе се появил, докато измамниците са били в трезора. Какво изобщо търсеше той там? Дали е замесен? Хоб се съмняваше. Никой не бе пострадал повече от последните събития от Базил Фереджин. Взломът в трезора бе опетнил репутацията му, а ако можеше да се вярва на Данте Хайд, с „Тифон“ бе потънало цялото му състояние.

Хоб имаше чувството, че главата му ще се пръсне.

„Успокой се. Не може да засипеш Съдружието с теориите си за конспирация.“

Хейзъл продължи с още няколко въпроса — както за трезора, така и за редник Финч. После благодари на Маркъс за лоялността му към семейството й и за саможертвата му за вуйчо й. Въпросите й относно здравето му и бъдещите му планове бяха искрени. Преди да си тръгне, тя обеща отново да го посети. Хоб й вярваше. Редник Финч — също.

— Преди мислех, че принцесата е някакъв демон — пророни той, след като посетителите им си тръгнаха. — Заради външния й вид и слуховете. Това ще ми е за урок. Тя е най-прекрасната от всички. Вуйчо й веднъж не дойде да ме види. Просто ми прати писмо и малко пари.

— Добро момиче е — кимна Хоб.

Краткият отговор се дължеше на обърканите мисли и чувства, които витаеха в главата му. Светът не беше черно-бял, както му се искаше.

— Откъде я познаваш? — полюбопитства Финч.

Хоб вдигна поглед.

— Моля? О, не бих казал, че я познавам. От време на време разговаряме за живота в Муирландия. Трябва да го изучи за училище.

— Вярно ли? И как получи тази работа?

— Чист късмет — отговори Хоб. — Една игра?

Финч мушна перилото с палец.

— Да, сър. Време е късметът да споходи и мен.

Щом нареди полето на аркадия, Хоб взе твърдото решение да загуби. Искаше Финч да върне марките си, но загубата, така или иначе, беше неизбежна. Не бе съсредоточен върху играта, а върху конспирациите и късмета.

Бе отговорил на въпроса на Финч на шега, но все пак бе се замислил. Късметът определено бе изиграл роля в срещата му с Хейзъл Фереджин, но далеч не беше единственият фактор. В Съдружието пък имаха късмета, че лейди Раша го отмъкна от лейди Силва, само дето бяха направили безброй маневри, та да насочат развоя на нещата към този изход. И то със съдействието на Висшероден дом — доброволно, или не. Не беше изключено Съдружието да работи и с други Висшеродни домове по други заговори. Хоб си спомни пътуването с Трансконтиненталния влак и живия интерес на Бърк към вестникарските статии за Лирландския трезор. Дали Съдружието има пръст и в това? Възможно ли е да са в заговор с рода Хайд, за да свалят Фереджин?

И ако е така, какво се надява да спечели всеки? Безспорно и двете страни си даваха сметка, че щом победят общия си враг, другите ще се обърнат срещу тях. Интересите им бяха напълно противоположни. В крайна сметка от Съдружието не желаеха просто да заменят династията Фереджин с династията Хайд… целта им беше да разтърсят Импириум из основи. Сред обучителите на Хоб нямаше две мнения: всички мехруни са врагове, всички мехруни са отговорни за потисничеството над муирите. Цялата система трябваше да бъде променена. Висшеродните домове не бяха кой знае колко по-добри от императорското семейство. Доколкото бе забелязал, Хайд бяха дори по-лоши, що се отнася до правата на муирите. Не можеше да допусне, че господин Бърк или госпожица Марлоу са се съюзили с такива хора.

Докато Финч се радваше на печалбата си, Хоб си даде сметка, че се надява лирландците да се окажат виновниците. Това щеше да опрости нещата и да разсее съмненията му, че е просто пешка в игра, която не разбираше съвсем. От Съдружието настояваха за още сведения, но той не възнамеряваше да споделя нищо, преди да обмисли внимателно всичко. Искаше да разбере за какво работи, както и с кого. Последното съобщение от Съдружието бе го разтревожило. Безспорно съдържаше заплаха: „Внимавай какво вършиш и докладвай, иначе ще вземем мерки“.

Защо толкова държат да научат повече за Хейзъл Фереджин? В края на краищата тя е просто дете, макар и не много по-малка от него. А и колкото повече научаваше за нея, толкова повече се изненадваше. Никога не бе подозирал, че принцесата ще поеме риск заради някого другиго, камо ли пък прислужник. А тя бе се застъпила за него два пъти, и то в случаи, когато би било далеч по-лесно да не предприема нищо. А и току-що бе показала искрено съчувствие към Финч. Хоб не смяташе, че тя е нечий враг. Какво толкова, ако разкрие, че владее могъща магия? Нали така се предполага за всички от рода Фереджин? Защо в Съдружието държат толкова на тези сведения? Той усети, че стомахът леко започва да го присвива.

Две муменховни пристигнаха, за да го приготвят за вечерната му лунна баня — свалиха превръзките и покриха раните и лицето му — дори счупения му зъб — с лепкав мехлем. След това избутаха леглото му в съседното помещение, сложиха го в специалния асансьор и го издигнаха под купол от руническо стъкло. Пълната луна грееше високо над него. Щом светлината й падна върху него, той усети гъделичкане по кожата си — дребните лунасекоми в мехлема оживяха.

Хоб предпочиташе да не си представя хилядите магични гадинки, които го хапеха, смучеха соковете му, гризяха кожата му и повръщаха, докато лекуваха плътта, а дори и костите му. Съжаляваше за проявеното любопитство в първата нощ в лечебницата. Понякога е по-добре да не знаеш как точно се случват нещата.

Изминаха няколко часа, преди да го върнат в главното помещение, почистен и сънен. Финч похъркваше тихичко край дъската за аркадия, оставена непокътната като паметник на победата му.

Щом сестрите се оттеглиха, Хоб дръпна завесата около леглото и посегна към наръчника. Отвори на 213-та страница и установи, че съобщението от Съдружието е изчезнало и на негово място отново стои списъкът с дипломатите. Отгърна на задната корица и се втренчи в голата подвързия, преди да изпише с пръст отговора си.

Нищо ново за докладване.

[1] Семейство пойни птици от Америките. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 13

ФАНТАЗИЯ „ГРОТЕСКА“

Родих се стих, превърнах се в песен, но ще си ида като подвързани с кожа закони.

Да бях си останала стих.

Мина I

(9 г. пр.К.-144 г. сл.К.)

Март отказваше да си иде мирно. Ветровете му фучаха около Тур ан Гриан, кулата скърцаше и се поклащаше като флагщок. Хейзъл стоеше край един от прозорците и гледаше разпенените вълни, които препускаха ритмично през залива. Дори лодкарите не бяха навън. Два търговски галеона бяха на котва; лирландските им печати блестяха на носовете им.

Тя избърса чело с ръкав. Устата й бе пресъхнала, а костите я боляха. Раша никога не беше я натоварвала толкова. Дотук бяха с кроткото напредване; ваята бе я повлякла от слънчевите плитчини към по-мътните води на мистиката. Задачите, с които я мъчеше, бяха не само предизвикателство… плашеха я.

Жезълът на ваята изтрака по малахитовия под.

— Отново, Ваше Височество!

— Не мога, Раша. Много се уморих.

— Защото се противиш. За да промениш формата си, трябва да отвориш съзнанието си. А ти си се вкопчила в Хейзъл Фереджин.

— Аз съм Хейзъл Фереджин.

Раша искаше тя да се отпусне и да отвори вратите на съзнанието си, само че Хейзъл се страхуваше от онова, което можеше да завари от другата страна. Не беше чувала шепота от случката в Страшната гора, но портретът на Покосителката бе я обсебил. Всяка нощ вадеше картината от скривалището й и я разглеждаше на светлината на свещите. Сходството им й действаше успокоително, но и отблъскващо. Вече не можеше да си легне, без да изпълни този таен ритуал.

— Това е само име — настоя наставницата й. — Ти си материя и енергия, искра съзнание. Можеш да приемеш каквато форма си пожелаеш.

Принцесата се върна към по-безобидните въпроси.

— Тогава защо трябва да се превръщам точно в прасе?

Зига се изкиска от стола си до огнището и подаде резен мандарина на Мерлин. Хомункулът на Хейзъл го прие с благодарност и го стисна с върховете на крилете си.

— Анатомията на човека и на прасето си приличат — обясни Раша. — Това е най-лесното преображение, при това е полезно. И аз самата прибягвам до него.

Тя довърши изречението и сведе вълчия си силует към земята. Робата се свлече около краката й и ваята се превърна в четинесто черно прасе.

— Знам, че вие можете — въздъхна Хейзъл. — Аз съм тази, която не се справя. Нямам достатъчно сили.

Прасето отново смени облика си, плътта му взе да потрепва и робата отново се опъна по тялото на възрастната вая. Тя се наведе бавно и вдигна жезъла си.

— Силите ти с лопата да ги ринеш. Онова, което ти липсва, са съсредоточеност и воля да се отпуснеш. Опитай отново!

Хейзъл се върна в мегалитния кръг, стисна юмруци и затвори очи. Представи си прасето, в което искаше да се превърне — сладка розова топчица със завито опашленце.

— Ай’на морфос соо’ар — прошепна тя. — Ай’на морфос соо’ар…

— Точно така — обади се Раша. — Трябва да виждаш като прасе, да чуваш като прасе, дори да грухтиш като прасе…

Хейзъл се ухили.

— Съсредоточи се! — ревна Раша.

Усмивката й се стопи. Тя изслуша прилежно насърченията, с които наставницата подтикваше прасешката й същност да потръпне в бурята, да започне да тропа с копитца по земята, да разрие влажните борови иглички, да почеше хълбок о грубата кора на дърветата…

Ала в ума на Хейзъл нахлуха други видения. На мястото на прасенцето тя си представи нещо огромно и тъмно, рошаво и пернато. Не подуши влажни иглички, а пепел, кръв и кипяща смола. Заобикалящата я гора пламтеше, а горещината и силата на пожара подхранваха огньовете в нея. И въпреки това тя беше ненаситна.

Кожата й взе да отеснява нетърпимо. Дишаше с разтърсващи хрипове, а въздухът, с който пълнеше дробове, имаше странен метален привкус. За разлика от прасешкото преображение на Раша, нейното тяло не се отпусна на четири крака, а остана на два, но се източи. Болка прониза пищялите и стъпалата й и те започнаха да се издължават. Рошавата фигура, която виждаше в ума си, се приближаваше. Светлините на огъня проблясваха по физиономия от кост, клюн и плът. Създанието идваше за нея, идваше за всички тях. С върховен изблик на волята Хейзъл успя да откъсне поглед от него.

Тя отвори очи, залитна и се хвана за тежкия мангал, за да запази равновесие. Няколко секунди можеше само да диша насечено, докато болката в краката й утихне.

— Отказвам се — изграчи тя.

— Отказваш се? — нахока я Раша. — Дори не си опитала! Престани с този театър и се отпусни. Убеди себе си, че си прасе!

— Аз не съм прасе! — викна Хейзъл. — Никога не съм доближавала прасе. Не знам как душат, как се чешат, ровят със зурла или тичат. Трябва да си представям всичко това и… се появяват други работи. Щеше да е по-лесно, ако можех да се опра на някакъв опит, но нямам. Цял живот съм живяла на този остров.

Пауза.

— Ако не успееш да се преобразиш, няма да издържиш изпитите.

— Знам — рече Хейзъл. — Никой не го осъзнава по-добре от мен.

Ваята застина.

— Императрицата зависи от теб. Длъжна си да дадеш всичко от себе си след онази щуротия с Острието на Дома ви. Има и по-лоши наказания от това да изринеш оборите на жребищата. Нейно Величество прояви милосърдие.

— Така е — призна Хейзъл. — Само че дали ще прояви същото милосърдие и към вас?

Лейди Раша се отпусна тежко на една резбована пейка и й даде знак да седне до нея.

— Затова ли е всичко? Страхуваш се за мен?

Хейзъл кимна.

— Ако се проваля, ще пострадате вие. Това ме ужасява.

Раша изцъка с език.

— На моята възраст заплахите и наказанията нямат почти никаква тежест. И не ме плашат, така че не се занимавай с тях. Интересува ме само да видя, че постигаш онова, което би могла.

— А то е?

— Да станеш най-великата магьосница от Мина Четвърта насам.

Това бе последното, което Хейзъл искаше да чуе.

— Изобщо не искам да приличам на нея — пророни тя тихо. — Освен това Покосителката е била далеч по-могъща от мен. Била е богиня.

Раша се облегна на жезъла си.

— В началото на живота й хората мислели, че е обикновено муирче. Силата й се проявила по-късно. Пък и твърде много се съмняваш в собствената си сила. Не забравяй какво каза лорд Краавх, преди „Тифон“ да избухне.

Хейзъл си припомни разговора с демона, както и сковаващата му, почти хипнотична аура.

— Каза, че сияя.

Ваята кимна.

— В някои нощи сияеш по-ярко от всичко, което съм виждала. По-ярко дори от драконите на портите. Носиш в себе си Старата магия, но я държиш затворена. В това се различаваш от Покосителката. Тя се отдала на своята сила.

Хейзъл не беше разказала на ваята за шепота в Страшната гора, нито за чудовищното създание, което бе зърнала, когато се опита да се преобрази. Раша редовно докладваше на Паячката, а принцесата не искаше преживяното от нея да се разчува — поне засега, тъй като самата тя не можеше да го осмисли. Кой знае как трябваше да го тълкува.

— Да спрем дотук — обяви лейди Раша. — Имаш време за бърза вечеря, но нищо повече. Фантазията започва в девет.

Хейзъл се изпълни с облекчение.

— Как ще влезе господин Смит?

— С мен, като мой прислужник.

— Та той трябваше да бъде гост — поколеба се Хейзъл.

Ваята бе се уморила от препирни.

— Ваше Височество, това е най-доброто, което мога да направя. Сестрите ви ще присъстват. Може би и императрицата. Наистина ли искате да спорим за това?

На Хейзъл й беше ясно, че протестите й са безсмислени, особено ако и баба й щеше да присъства — тя никога не би допуснала муирин да седне в кралската ложа. Това обаче объркваше малко плановете й. Беше намислила да направи специална изненада за Хоб по случай оздравяването му и в знак на благодарност, задето й помогна за последния изпит при Монтагю. Учителят много бе харесал есето, в което сравняваше икономическата теория с практиката, и дори прочете част от него пред останалите. Изабел бе впечатлена, Вайълет — смаяна, а Имоджин Хайд изглеждаше така, сякаш ще повърне. Всичко това донесе на Хейзъл дълбоко удовлетворение. И тъкмо затова беше малко разочарована от плана за вечерта. Само заслужилите прислужници посещаваха събития като фантазиите, но това не можеше да се мери със статуса на гост.

Вечеряха набързо в дневната на тризначките — печени миди със зеленчуци. Вайълет вече бе излязла — щеше да вечеря с лейди Силва и някакви нейни приятелки. Изабел обаче си беше у дома и спореше с Оло коя рокля да сложи.

— Искам тюркоазената — заяви тя.

Камериерката не беше съгласна. Според нея деколтето бе прекалено дълбоко. Нейно Височество вече беше млада дама… което си имаше своите особености. Хейзъл огледа кокалестото си, плоско тяло. Нямаше нищо против някоя и друга особеност.

Изабел се обърна към своя хомункул на дивана.

— Ти какво мислиш, Памплемус?

На Хейзъл й се струваше направо жестоко да кръсти създанието „грейпфрут“, но това беше любимата дума на Изабел от един от древните езици. А и хомункулът явно нямаше нищо против. Той вдигна очи от купичката с боровинки. За наскоро родено същество имаше учудващо зряло отношение.

— Защо въобще питаш? Тюркоазената.

Оло изфуча и метна встрани скучната сива рокля. Камериерката не харесваше Памплемус, който смело споделяше възгледите си относно облеклото и накитите — неща, които тя смяташе за своя територия. С Мерлин се отнасяше с по-голямо търпение просто защото хомункулът на Хейзъл изобщо не се обаждаше. Принцесата го побутна, за да слезе от роклята й, и я вдигна на светлината — жълта коприна със седефена бродерия.

— Изобщо не ти отива, скъпа — рече Памплемус. — Не и с твоята кожа.

Хейзъл нямаше представа дали роклята й отива, но определено харесваше прическата, която бе й направила Оло. Имаше време да й се възхити, докато колесницата трополеше към заливчето, в което закотвяха яхтите на рода Фереджин. Изящните й бели букли бяха разделени на път, пригладени с малко крем и прихванати със златна шнола. Беше лъскава като селки — пълна противоположност на непокорната грива на Изабел. Сестра й грабна огледалцето й, за да си сложи червилото, което Оло бе отказала.

— Мразя корабите — измърмори тя.

— Мисля, че този се нарича „клипер“ — подхвърли Хейзъл.

— Ако започне да ми се гади, това няма да има голямо значение.

Памплемус подаде главичка изпод кожената й яка.

— Само пази обувките.

Изабел бе го издокарала в пурпурен бархетен костюм, пригоден за крилете му. Според Хейзъл изглеждаше отвратително. Мерлин беше облечен с дискретен туид.

Зига отвори вратата и телохранителят на Изабел — червендалест мъж с бакенбарди на име Матиас Рей — им помогна да слязат. В края на кея „Веспер“ се поклащаше на големите, тъмни вълни. Хейзъл се вкопчи в парапета (не обичаше да носи токчета) и поздрави капитана, който ги придружи до каютата.

За радост, нямаше да пътуват дълго. „Веспер“ беше дълъг над двайсет и пет метра, но имаше конструкцията за летни регати, а не за насрещните вълни в залива.

— Е, как изглежда? — рече Изабел и отказа ордьоврите, предложени й от член на екипажа.

— Кой? — попита Хейзъл, макар че отлично знаеше кого има предвид.

— Онзи паж.

Тя се престори на учудена.

— Той ли? Ами добре е. Лунасекомите правят чудеса при по-дребни наранявания. Оправиха дори зъба му.

— Чух, че може и да се появи тази вечер — подхвърли Изабел.

— Така ли?

Сестра й завъртя очи.

— Стига си се преструвала. Архемнос чул Раша да го урежда. Благородно от твоя страна да го поканиш.

Хейзъл усети как товарът падна от раменете й.

— Стори ми се редно след всичко случило се, макар да съм убедена, че Вайълет няма да го одобри.

Изабел вдигна крака пред себе си.

— На кого му пука? Все още не ми говори, задето съм „изложила семейството“, но ако не бяхме ние, никога нямаше да разберат, че истинският меч липсва. Според мен сме герои!

Хейзъл се ухили доволно. Беше готова да иде на бесилото, стига Изабел да е с нея. Шеговитата й непочтителност й вдъхваше жизненост. Тя сложи Мерлин на перваза. Нощта беше кристално ясна — вятърът бе прогонил облаците навътре в сушата. Далеч над тях Дракон бе се извил на сапфиреното небе.

От целта им ги деляха едва осем километра, но първо трябваше да минат през лабиринта на пристанището. Трябваше да стигнат до едно от множеството островчета, осеяли морето между Свещения остров и Импирия. По повечето имаше бази на флотата, но най-голямото — Ил де Рев[1] — беше посветен на изкуството.

На върха на островчето се издигаше величествена концертна зала, чиито спираловидни извивки напомняха наутилус. Още когато дойде за първи път, Хейзъл се влюби в просторните зали със скулптури на изисканата сграда. Разбира се, предишните й посещения бяха за обикновени концерти. Това бе първата й фантазия.

Всяка година се поставяха по три фантазии, като пролетната „Гротеска“ несъмнено бе най-популярната. Тя не само вещаеше края на зимното униние, а се говореше, че е по-чудата и по-стряскаща от летния „Пасторал“ или есенната „Меланхолия“. Паячката бе забранила на тризначките да посещават представленията преди дванайсетия си рожден ден.

Около Ил де Рев вече бяха се наредили десетки яхти и няколко транспортни баржи. Принадлежаха не само на Висшеродните домове, но и на дребни благородници, магистрати и знатни търговци. Вратите на фантазиите бяха отворени за всеки, който можеше да си позволи билета — тоест, само за малцина.

Фереджините имаха собствен пристан. Капитан Уелк се справи великолепно с навигацията на „Веспер“. Щом съдът пристана, Хейзъл и Изабел последваха телохранителите по трапа. Долу ги очакваше тълпа журналисти. Опитаха се да не обръщат внимание на въпросите им.

— Изабел, вярно ли е, че копнеете да станете Божествена императрица?

— Къде е Вайълет? Да не би в семейството да има разрив?

— Лорд Фереджин наистина ли ще се откаже от поста директор на банката?

Изабел дръпна Хейзъл, но тя се закова на място.

— Моля?

Мъжът, който бе задал последния въпрос, избута с лакти конкуренцията. На месестото му лице се разля хищна усмивка.

— Добър вечер, Ваше Височество… Гус Бейли от „Оса и стършел“. Вярно ли е, че вуйчо ви е принуден да напусне поста? Както и че семейството ви ще загуби контрола над банката?

Хейзъл бе скандализирана, но бързо се окопити.

— Нямам представа за какво говорите.

Двете с Изабел продължиха през кордона от охранители към фоайето, от което се носеше камерна музика.

Господин Бейли тръгна редом с тях.

— Няма проблем, Ваше Височество, няма проблем. Кажете ми друго… Вярно ли е, че се увличате по пажа Хобсън Смит?

Хейзъл продължи бързо напред, а лицето й пламна в студа. И въпреки че Изабел бе спряла, искаше й се само едно — да влезе вътре, за да се избави от смеха и дюдюкането. Беше свикнала с напористите журналисти и нахалните им въпроси, но това я засягаше по друг начин. Разбира се, че не се „увлича“ по Хоб — що за нелепа мисъл! — само дето тази история би превърнала живота й в ад. Кой би разпространил такъв слух?

Отговори си на въпроса в мига, щом съзря Имоджин Хайд, която си бъбреше с Татяна Кастил, Рика Ямато и още неколцина дворцови лигли в огромното фоайе. Бяха се наредили край бара — виещ се плот от секвоя под висящи стъклени скулптури. На няколко стъпки от тях лорд Уилем Хайд си разменяше любезности с патриарсите на родовете Кастил и Ямато. Майката на Имоджин отсъстваше, но Данте стоеше до лакътя на баща си — младежко копие на оплешивелия си родител. Щом зърна Хейзъл, Имоджин грейна и й направи знак да се присъедини към тях.

Хейзъл пренебрегна поканата и подаде палтото си на един слуга. След малко влетя и Изабел.

— Идиоти! — разпени се тя и изхлузи палтото си. — Поне Матиас хвърли тефтерчето на репортера в морето. Добре ли си?

— Нищо ми няма — отговори Хейзъл. — Мисля, че Имоджин е пуснала мълвата.

Изабел изгледа бясно момичетата на бара.

— Разбира се, че е тя!

Някой произнесе името на Хейзъл. Тя се обърна — вуйчо й Базил се задаваше в компанията на няколко министри. Беше сякаш по-изто̀чен и по-жизнен от последната им среща. Той остави гостите си да продължат напред и спря, за да прегърне племенничките си.

— И двете изглеждате прекрасно. Знам, че не е прието да ви казвам такива неща, но е самата истина.

— И ти изглеждаш великолепно — рече Изабел.

Вуйчо им ги огледа още веднъж, този път умислено.

— Като че беше вчера, когато бяхте беззъби, гологлави същества, а вече сте на първата си фантазия.

Преди да си тръгне, Хейзъл го дръпна за лакътя и понижи глас:

— Един репортер каза, че се оттегляш от банката. Вярно ли е?

Лицето му помръкна.

— Кой ти го каза? Да не е онзи тип от „Осата“?

Хейзъл кимна.

— Писна ми от него! — измърмори вуйчо й, после я погледна в очите и каза по-меко: — Не позволявай на такива слухове да те разстройват. Никъде няма да ходя. Семейството ни все още държи банката. Семейството ни винаги ще държи банката.

— Да, вуйчо.

— Само така — кимна той и я целуна по темето. — Ще се видим в ложата. И не мисли, че съм забравил за русалката, малък крадец такъв! Да ми я върнеш!

Изабел го проследи с очи.

— За какво говори? Каква русалка?

— „Малката русалка“. Взех я назаем, тоест, отмъкнах му я.

Изабел пъхна ръка в нейната и двете поеха между знатните особи.

— Така и не харесах тази приказка. Какво очарователно има в някаква земноводна обожателка? Ако питаш мен, доста е стряскаща…

Двете спориха за това чак до ложата — най-голямата, в средата на балкона, откъдето се откриваше гледка към сцената, оркестрината и — най-важното — към публиката. Залата вече бе пълна, предимно с дребни представители на рода им от континента. Всички роднини — независимо от ниското си положение и отдалечеността си — имаха право на едно посещение в живота в кралската ложа. С влизането им присъстващите тутакси се изправиха.

Момичетата се усмихваха любезно, но тръгнаха право към лейди Раша и Архемнос, които бяха се настанили на втори ред. Хоб и останалите прислужници стояха мирно покрай коридора.

— Съжалявам! — прошепна Хейзъл, щом го приближи. — Мислех, че ще бъде… забавно, досещате се. А всъщност по-скоро сякаш сте на работа.

Хоб се усмихна.

— Нищо подобно, Ваше Височество. Помните ли господин Грейсън?

— Да, разбира се — рече тя и хвърли поглед на пажа, придружил Хоб на дуела. — Радвам се да ви видя отново.

Момчето се поклони.

Изабел й даде знак от двете места, които бе запазила на първи ред.

— Хайде!

Сестра й нямаше търпение да започне да шпионира останалите благородници — любимо занимание, което бяха открили още при първите си концерти. Двамата с Памплемус вече оглеждаха залата за вълнуващи обекти. Хейзъл седна до нея и позволи на Мерлин да провеси крачета през парапета. Хомункулът изви шия към събратята си доманокти, наредили се като скорци на корниза, сложен специално за тях под тавана.

— Засичам скандал — прошепна Изабел. — Край секцията на дървените духови инструменти. Струва ми се… да, ето, пак го направи: лорд Мартин стисна онази дама за задника.

Момичетата прихнаха. Изабел огледа ложите на техния балкон, които принадлежаха на другите Висшеродни домове. После вдигна бинокъла.

— Херцог Елуван определено се е отпуснал.

Памплемус проследи погледа й.

— Това не е херцог; статуя е.

В това време оркестрите настройваха инструментите си. Къдравите трели на един фагот се извисиха над глъчката. Изабел се обърна.

— Не знаех, че и Монтагю е тук.

Момичетата се превиваха от смях, но Памплемус не сметна шегата за забавна.

— Ще ви помоля да не се подигравате на моя създател!

— Как го постигаш? — запита Хейзъл малко по-сериозно. — Едва на няколко седмици си, а вече знаеш толкова много.

— Алхимия — отвърна хомункулът. — На всички ни капват това-онова. Боя се, че твоят Мерлин е получил твърде много антимон.

Мерлин не каза нищо, а просто почеса ухо с върха на крилото си.

— Кога ще мога да гледам през твоите очи? — поинтересува се Изабел.

— Скоро, мила моя — потупа я Памплемус по ръката. — Процесът на обвързване отнема време. Един уважаващ себе си компаньон не би отстъпил способностите си още на първата среща.

Светлините притъмняха, а камбанен звън оповести, че представлението ще започне всеки момент. Долу благородниците се лееха през вратите, а разпоредителите ги насочваха към местата им.

— Взе ли програма? — попита Хейзъл.

— Няма програма — отговори Изабел. — Само актьорите знаят какво предстои. Доктор Фебус композира всяка „Гротеска“ в транс.

Светлините намаляха още повече, а музикантите оставиха инструментите. Повечето места вече бяха заети, включително в ложата на лирландците. Хейзъл забеляза лорд Краавх — седеше, присвил трите си блестящи очи. В огромната зала се възцари атмосфера на напрегнато очакване. Хейзъл стрелна с очи Хоб, но той гледаше вратата.

Тенорът на кралския шамбелан се извиси:

— Нейно Сиятелство, Божествената императрица Мина Четиридесет и втора.

Хейзъл и хилядите други гости станаха, щом Паячката тръгна надолу между редовете, придружавана от Вайълет и двама телохранители. Както обикновено, баба й бе се въздържала от натруфените одежди в полза на семпла рокля в червеното на рода Фереджин. Не носеше грим и бижута с изключение на импирската корона, положена върху оредялата й коса. На ослепителната светлина на прожектора имаше мъртвешко изражение. Лицето й бе сковано и строго, с тънки устни и физиономия на вдовица. Спокойно можеше да бъде труп, ако не бяха очите й. Те бяха съвсем жизнени — пронизителни, черни, хитри като на златар. Не подминаха никого в кралската ложа, докато притежателката им пристъпяше надолу по стълбичките. Погледът й се задържа най-дълго върху Хейзъл.

Всички останаха прави, докато императрицата се настани. Тя опря крехката си ръка върху вуйчо Базил и го целуна безсърдечно, а той я сложи на мястото й.

Изабел се приведе към Хейзъл.

— Изглежда толкова крехка.

Седнаха и Хейзъл й кимна. Беше си помислила същото. Едно беше богинята да седи на златния си трон, съвсем друго — да наблюдаваш кокалестата старица как се клатушка по стъпалата. Хората щяха да се питат колко време й остава. Година? Месец? Хейзъл изпита съжаление към Вайълет. Скоро щеше да стане императрица.

Проблесна ослепителна светлина и залата потъна в мрак. Няколко души сред публиката изпискаха. Хейзъл стисна Изабел за ръката.

— Това част от представлението ли е?

Отговорът на сестра й беше необичайно глух:

— Н-н… не знам.

Хейзъл потърси с ръце Мерлин, но той като че беше изчезнал. Тя махна с длан пред очите си, но не виждаше и не усещаше нищо, дори седалката под себе си. Сякаш се носеше в черно мастило. Дори звукът от дишането й бе изчезнал. Нещо нарочно потискаше сетивата й.

Появи се жужене — едва чуто, ниско и бавно. Вибрациите му проникнаха в тялото й. Постепенно сърцето й се нагоди към бавния му, примитивен ритъм.

Туп-туп… туп-туп… туп-туп.

Нова вибрация накара зъбите й да изтракат. Не беше пуснала ръката на Изабел, но не усещаше топлината на сестра си. Съществуваше само Звукът, а той явно беше безкраен.

Съзнанието й се носеше без посока. Колко време вече седи тук. Часове? Дни? Колко удара на сърцето? Всичко бе вцепенено.

Внезапно усети мириса на люляк. Беше едва доловим, но донесе водопад от спомени. Тя си играеше в градина на лятното слънце. Наблизо седеше жена, зареяла поглед в морето. Още нямаше четирийсет, хубава, но угрижена, с гъста черна коса, с която бризът си играеше. Хейзъл забеляза пръстен печат на ръката й. Едно пълничко момченце донесе бръмбара, който бе намерило. Жената се усмихна по задължение, след което погледна Хейзъл.

— Покрий се, Ариана, ще изгориш.

Буум!

Хейзъл изпищя при трясъка, който разтърси залата. Тимпаните бумтяха, съпровождани от ластри и какофонични камбани. Объркана и уплашена, тя взе да се мята на стола.

Барабаните заглъхнаха, а пред очите й изникнаха светлини — кръгове от съвършени цветове, които играеха наоколо, — същинско тържество на жизнеността, но трагично мимолетно. Щом угаснаха, те оставиха болезнена празнина след себе си. Щеше ли да види отново нещо толкова прекрасно? Как изобщо бе дръзнала да приеме такова чудо за даденост?

Барабаните се завърнаха — по-силно, по-шеметно, безмилостни. Напомниха й Страшната гора. И песен ли се чуваше? Стори й се, че долавя хор от слаби, ефирни гласове.

Бум!

Отново трясък и залата изплува пред нея. В сумрака по сцената се движеха гротескно издължени фигури. Силуетите се виеха, преплитаха се, издигаха тела като змии, готвещи се да нападнат или да се съешат. Гледка, която я отблъскваше, но и омагьосваше.

Изабел я потупа по рамото и посочи нагоре. Ченето на Хейзъл увисна. На сцената движенията на танцьорите изглеждаха некоординирани. На тавана сенките им разказваха като пантомима.

Хейзъл не проумяваше как този хаос от движения оставяше толкова прецизни сенки. Това магия ли е, или майсторско изкуство?

Във врявата се включиха още инструменти. Единият оркестър свиреше мелодии, другият — непоносими какофонии. На моменти звучеше така, сякаш се опитваха да се надсвирят. Друг път обаче звуците се сливаха и пораждаха великолепна хармония, която я оставяше без дъх.

Танцът беше прелюдия към нещо. Музиката стана направо кошмарна. Беснеещите прожектори блестяха по танцуващите немони и осветяваха чудатите им форми.

Невероятно, но по своята същност немоните бяха човешки същества. Подбираха ги от хиляди години, за да сътворят съвършената балетна линия и форма. В резултат на това бяха се получили неокосмени хермафродити, които се движеха с неестествена плавност, сякаш нямаха стави. Някои достигаха осем-девет стъпки височина, с шии по три стъпки и крайници с тънки мускули. Прекарваха целия си живот на Ил де Рев под грижите на прислужници. Доктор Фебус беше авторът и диригентът на фантазиите, но основната атракция бяха немоните.

Хейзъл обърна очи към Хоб, за да провери как му се струва представлението. И се изуми — той стоеше неподвижно, а на лицето му бе изписано сдържано отвращение. Сърцето й се сви. Желанието й беше да го смае, да му разкрие част от живота на аристокрацията, както той бе споделил с нея своите преживелици в Муирландия. Може би фантазиите и немоните не бяха за всеки вкус.

Оркестрите замлъкнаха; остана само един музикант да свири. Гръмнаха аплодисменти. Хейзъл се обърна — прожекторът бе осветил едно кицуне с рокля на цветя, което дърпаше струните на червен белайел. Рейзу беше най-известната изпълнителка в Импириум, същество, чиято природа (още две ръце с шестнайсет пръста) й даваше уникалната способност да борави с много струни и плъзгачи на инструмента.

Но за произведението, което свиреше в момента, не се изискваха толкова пръсти. Простите ноти звучаха разстроено и заплашително. На сцената немоните се отдръпнаха, а от пода изникна нещо ново.

Огромната фигура имаше смътните очертания на човек. Някакъв звяр ли? Птица? Хейзъл не можеше да прецени, но явно няколко немони танцуваха в синхрон под пернатия плащ. Формата й изглеждаше притеснително позната. Създанието се гънеше, трепереше, опъваше веригите си. По стените играеха странни сенки. Хейзъл облегна брадичка на перилото. Какво е това?

На сцената доприпка силует, сякаш на дете, сложил нещо, наподобяващо короната на Фереджин. Заобиколи планината от пера и взе да я успокоява и гали. Останалите немони танцуваха все по-бясно и неудържимо. Силуетът с короната се опита да ги овладее, да подреди движенията им, но подскачащите танцьори го събориха на земята. Фигурата се оттегли в средата на сцената, където бе завързана потрепващата черна грамада.

— Онова с перата май е Покосителката — прошепна Изабел в ухото на Хейзъл.

Хейзъл кимна. Беше се досетила, когато се появи фигурата с короната. Мина Трета бе слаба владетелка, което обясняваше защо е представена като дете.

Малкото танцьорче положи короната си върху огромната фигура и последва взрив от светлина и звук. Покосителката пръсна оковите си и взе да се издига все по-нагоре, извисявайки се дори над най-високите немони. Те се оттеглиха, а от нея лумнаха яркозелени пламъци, които плъзнаха по сцената, после по стените. Публиката посрещна безупречната илюзия с аплодисменти.

Не и Хейзъл. Втренчена, тя следеше с пресъхнала от ужас уста чудовищната твар, бродеща по сцената. От време на време създанието се спускаше към някоя от немоните и я поглъщаше, тръскайки бясно черните си пера. Щом се отместеше, жертвата й изчезваше, а големината на Покосителката растеше.

Мелодията ускори ритъм. Долу доктор Фебус махаше диво наляво-надясно с палки. Говореше се, че творбите му се основават на видения. Покосителката бе управлявала преди повече от две хиляди години — защо бе избрал нея за тази „Гротеска“? Дали шепотът й в Страшната гора бе стигнал някак и до него и бе му повлиял?

На сцената немоните оформиха два кръга, които се въртяха в противоположни посоки около чудовището. Вълнообразните движения на издължените им тела напомняха по-скоро полет, отколкото стъпка.

Объркващият им танц имаше цел. Те си подаваха меч, който публиката виждаше, но не и кръвожадната богиня. Щом се появеше риск тя да открие острието, танцьорката, дето го държеше, го подаваше умело на следващата с изумителна пъргавина.

Трептящите зелени пламъци преминаха в златисто. Покосителката търсеше все по-безумно. Немоните се пръскаха пред нея, изплъзваха й се на косъм, подаваха си меча толкова светкавично, че Хейзъл често го губеше от поглед. Покосителката се завъртя. Метна се към една танцьорка, но ръцете й бяха празни…

Очаквам те отдавна.

Щом призрачният шепот прозвуча в съзнанието на Хейзъл, сцената се изпари. Тя вече не се намираше в концертната зала, а дремеше в някакъв хамак. Някой тръскаше тялото й доста грубо. Хейзъл отвори око. Над нея бе се надвесило тринайсет-четиринайсетгодишно момче с полусчупена лампа в ръка.

— Капитанът иска кафе!

Хейзъл с удивление чу собствения си глас:

— Ми, направи му бе, Плъхар! Аз тъкмо си легнах.

— Дойде преди три часа. Ставай, или ще те сритам, Дани.

Защо я нарича „Дани“? Тя не помръдна. Плъхаря опря малко ножче в едно от опънатите въжета на хамака. Хейзъл се надигна и установи, че е лежала с дрехи от канава, с евтини, груби обувки. Успя да се закрепи на люшкащата се палуба и се запъти към легенчето за миене. Съненото лице, което примигна в огледалото насреща й, не беше нейното.

Беше момче!

Нямаше никакво съмнение. Хейзъл Фереджин беше чорлаво, сънено момче на не повече от осем, което явно мечтаеше само едно — да се върне в хамака. То се прозя и взе вълнена шапка с избродиран в бяло надпис: „Полярна звезда“. Нахлупи я върху кафеникавосивата си коса, погледна ядно Плъхаря и се отправи към малката кухничка, където се зае да мели някакви малки кафяви зрънца и да сгрее чайник с вода.

Отново шепот: Светът ни очаква отдавна.

Внезапно корабът се разтърси от удар. Хейзъл се блъсна в една греда и събори чайника от печката. Наоколо се посипаха прибори. Врялата вода изгори ръката й; тя взе да се озърта за кърпа. Сърцето й пърхаше в паника. Огледа се, стресната и объркана. Какво бе станало? Корабът започна да стърже и спря, а тя изпищя.

От палубата долетяха викове, последвани от писък, от който костите й се смръзнаха. Тя пусна кърпата и се сгуши в ъгъла — мишле, твърде уплашено, за да помръдне. Наоколо трополяха тежки стъпки, а откъм кърмата долетя дрезгав вик — капитанът призоваваше целия екипаж.

Гръмна оръдие и камбузът[2], се разтресе от трясъка. И отново безредни изстрели. Шумът бе непоносим. Пак се чуха писъци. Хейзъл закри уши с попарените си ръце. Някой нахлу в камбуза — Плъхаря, по-голямото момче от по-рано. Беше адски блед. Стиснал дърводелски чук, той й изсъска да се пъхне някъде, да се скрие, където може…

Гредите наоколо се пръснаха и нещо нахлу в камбуза, помитайки горната му част като клечки за зъби. Плъхаря изчезна; може и никога да не бе съществувал. Хейзъл остана сгушена на мястото си. По тялото й взеха да капят ледени дъждовни капки. Тя вдигна очи към буреносното черно небе. Нещо бе отнесло покрива.

Виждаш пред какво сме изправени.

Някакво виещо се тяло се издигна пред очите й — бодливо пипало, осветено отдолу от фосфоресциращо сияние. Беше бе по-огромно дори от мачтите. Пипалото се изпъна към облаците, после се спусна като гигантски камшик. Щом полетя надолу, тя затвори очи и взе да нарежда молитва, която не бе чувала дотогава.

Време е да ме приемеш.

Хейзъл подскочи като ужилена. Отново се намираше в концертната зала, стиснала ръката на Изабел. От грохота на тимпаните дори и седалките подскачаха. На сцената Покосителката бе се обърнала с гръб към една от немоните. Внезапно немоната измъкна скрития меч и замахна. Острието проблесна като огнен пламък. Тя замахна още веднъж… Покосителката се извъртя в мига, в който немоната нанесе удара си. Острието се заби право в сърцето й.

Вуум!

Покосителката се пръсна на стотици живи гарвани, които се понесоха из концертната зала с писъци и грачене и пляскайки криле, излетяха навън през малките капандури. Пламъците се спуснаха след тях и утихнаха с мощен залп на цимбалите.

Светлините грейнаха за първия антракт. Публиката изръкопляска и започна да се изнизва навън.

— Върховно беше! — възкликна Изабел, очарована. — Какво ще кажеш, Памплемус?

— Лично аз съм правил по-добри постановки.

— О, я стига! — засмя се тя. — Та ти нямаш и месец…

Очите й се спряха на Хейзъл и тя млъкна. Сестра й седеше на седалката, вдървена, с изопнат гръб, а по тревожното й лице се стичаше пот.

— Хейзъл, не изглеждаш много добре.

— Мисля, че ще повърна — прошепна Хейзъл.

— Да излезем ли на въздух? — предложи Изабел.

Хейзъл кимна и се надигна от стола. Ала в мига, в който стана, краката й омекнаха и залата се завъртя. Тя размаха ръце, за да не падне на пътеката, но внезапно усети как нечии ръце я уловиха през кръста и изправиха тялото й.

— Спокойно, държа ви — прошепна Хоб в ухото й и я отведе до Зига.

Мракорката я подпря на една от колоните. Хоб остана до тях, като я прикриваше от гостите, докато Раша и Зига се суетяха около нея. Притеснена, ваята опря китка о челото й.

— Няма температура. Как е стомахът ти?

— Добре — отвърна Хейзъл задъхано. — Просто ми се зави свят.

Лейди Раша смръщи вежди.

— Фантазиите може да окажат необичаен ефект върху по-чувствителните натури. Стига ти толкова за тази вечер.

Хейзъл кимна. Появи се лицето на Изабел.

— Как е?

— Нейно Височество ще се прибере у дома — отвърна Раша. — Желаете ли да се присъедините?

Изабел предпочете да остане — след като се увери, че Хейзъл е добре. „Гротеска“ се състоеше от три действия; сестра й не би искала да се лиши от пиротехниката, мечовете и тромавите ужасии, направени от живи гарвани. Щеше да се върне на борда на „Морски кон“. Тя целуна Хейзъл по бузата и се втурна да бърбори със съучениците им.

Хоб и Зига помогнаха на Хейзъл да се изправи. Главата й се проясни, но още се чувстваше замаяна. Тя погледна към празната сцена. В оркестрините музикантите сменяха платъци и разговаряха тихо. Най-обикновен антракт като при всяка опера или симфония. Внезапно се почувства страшно глупаво. Дали някой бе видял случилото се на онзи кораб? Халюцинациите просто част от фантазията ли бяха?

Хоб отиде да вземе нещата им, а тя пое бавно нагоре по пътеката. Половината ложа бе се опразнила, но Паячката беше на мястото си, заобиколена от прислужници. Щом Хейзъл стигна до нея, тя закова очи в нейните, после махна на лейди Раша да се приближи. Ваята коленичи, за да позволи на императрицата да прошепне тихо нещо в ухото й. Раша кимна отсечено и се върна до Хейзъл.

— Какво става? — попита принцесата и примижа на ярката светлина във фоайето.

— Нищо, Ваше Височество. Баба ви просто се поинтересува дали господин Смит е младежът, явил се на дуела с лорд Хайд.

Хейзъл вирна вежди.

— Какво я засяга?

— Нямам предположения, Ваше Височество.

Тръгнаха надолу по стълбите. Хейзъл се вкопчи в гладкия стъклен парапет, следвана плътно от Зига. Хоб вече ги очакваше в подножието на стълбището. Той задържа палтото на Хейзъл. В същия миг някой я повика. Тя вдигна очи и съзря Имоджин и неколцина от дворцовите лигли, наредени по балкона над тях.

— Явно слуховете са истина — провикна се Имоджин. — Приятно прекарване, гълъбчета!

Изпрати им въздушна целувка. Другите момичета се изкикотиха.

Хейзъл се обърна, излезе от концертната зала, подмина папараците и слезе на пристана, където чакаше „Веспер“. Само след пет минути екипажът вече направляваше кораба към Свещения остров.

Тя седеше в каютата, загледана в далечните светлини на Импирия. Не смееше да погледне никого от страх, че ще избухне в сълзи. Шепотът… случката на онзи кораб… Стомахът й бе се свил на ледена буца. Щом капитан Уелк се появи, за да се увери, че пасажерите са добре, тя го помоли да поговорят. После, пренебрегвайки озадачения поглед на Раша, отиде в каютата му. Зига я последва, но остана на прага.

— Искате да пробвате руля ли, Ваше Височество? — попита той. — Минаха няколко години, но смея да кажа, че надали сте забравили.

— Не — отговори тя. — Става дума за нещо съвсем друго. Интересува ме известен ли ви е кораб на име „Полярна звезда“.

Усмихнатото му лице грейна.

— Да, разбира се. Шурей ми служи на борда му. Първи помощник-капитан. Разкошен кораб — една от старите хадесови галери.

Хейзъл едва събра сили да изрече въпроса си:

— А… в момента плава ли?

Капитанът поклати глава.

— На ремонт е край брега на Малакос, Ваше Височество. Има поне седмица, докато може да плава.

Хейзъл си пое дъх. Имаше чувството, че успява за първи път от началото на фантазията. После благодари на капитана, върна се при останалите и седна на мястото си до илюминатора. Вечерта далеч не беше минала според плановете й, но поне не бе станала свидетел на истинско корабокрушение. Лейди Раша се приближи и седна до нея.

— За какво си говорихте?

— За нищо — отговори Хейзъл. — Трябваше да проверя нещо.

— Разстроена си — отбеляза ваята. — Заради момичето Хайд ли?

— Не. Моля ви, оставете — рече Хейзъл и затвори очи.

Лейди Раша разбираше от много неща, но разчитането на емоции не беше сред тях. Въпреки добрите си намерения не можеше да покаже истинско съпричастие към чувствата на Хейзъл. Ваите не изпитваха страх и притеснение, поне не в човешкия смисъл на тези думи.

Хейзъл си каза, че би искала да прилича повече на Хоб. Той бе се сблъсквал с толкова много изпитания — направо ужасяващи преживявания, — без да припадне или да се разпадне. Откъде идва тази твърдост? Дали някои хора просто се раждат с нея, или е нещо, което можеш да научиш?

Тя забеляза отражението му в стъклото. Седеше в другия край на каютата, до Зига. Беше преплел пръсти, вперил поглед в старинния глобус, прихванат за пода.

— Можеше да останете — каза Хейзъл на отражението му.

Очите му се спряха върху нейните на стъклото.

— Благодаря ви, Ваше Височество. За мен също беше достатъчно.

— „Гротеска“ не ви ли хареса?

Мълчание.

— Струваше си… преживяването.

Хейзъл отклони глава от илюминатора и се облегна на рамото на Раша.

— Смешна история. Непрекъснато повтарям на Раша, че ми трябват повече преживявания… нормални преживявания, не като фантазиите. Не знам дали ще повярвате, но не съм пътувала по-далеч от Ил де Рев.

Хоб посочи другия бряг на канала.

— Най-величественият град на света е съвсем близо. Защо господин Монтагю не заведе класа ви там? Все пак нали изучавате Муирландия?

Хейзъл се засмя.

— Не е напускал Свещения остров сигурно от трийсет години. Щом някой преподавател се добере до Роуан, направо пуска корени там.

— Защо тогава не го посетите сама?

Раша застина. Хейзъл понечи да каже: „Не ми е позволено“ — наизустеният й отговор за покани да посети континента, а също и най-лесният начин да сложи край на разговора. Този път обаче нещо я накара да се замисли.

Защо да не може да посети Импирия?

Тя беше принцеса, не затворничка. Дванайсет години не бе напускала Роуан, окована отчасти от кралските традиции, но и заради самата себе си — често предпочиташе да остане в стаята си с някоя хубава приказка или книга за магии. Сестрите й бяха ходили на континента, макар и не често. Като се замисли, Хейзъл се почувства като заек, прекарал живота си в отключена клетка — твърде страхлив, за да дръзне да изскочи на ливадата. Прозрението бе толкова смайващо, че отвлече вниманието й от твърде смущаващите неща, които бе видяла и чула по време на „Гротеска“.

— Може ли? — попита тя Раша.

— Какво? Да посетим Импирия?

— Да.

— Изключено. В момента е прекалено опасно. Съгласен ли сте, агент Фен?

Зига обаче беше на друго мнение, което подразни Раша.

— Ще се наложи да дегизираме Нейно Височество, но не виждам нищо лошо в едно посещение през деня. Може пък да сложи край на тайните й нощни пътешествия.

— Случи се само веднъж! — възнегодува Хейзъл.

Лейди Раша обаче бе неотстъпчива.

— След рождения ти ден — отсече тя. — Всяка минута дотогава е безценна, а така и така ще загубим една седмица за Майския бал и Среднолетното пътуване. Обещавам, че след рождения ти ден ще излезем във ваканция. Дори може да идем до Вещерските планини, ако искаш.

— О, стига, Раша! — примоли се Хейзъл. — Защо да чакам чак до рождения си ден? И без това съм в задънена улица. Може пък Импирия да ме вдъхнови, да ми предложи преживявания, от които да се поуча. Няма ли да е полезно? — добави тя многозначително; не можеше да обсъжда магичните си занимания пред Хоб.

— А ако не е?

— Тогава просто ще сме пропилели един ден. Дори посещението да не помогне за изпълнението на задачата ни, ще видя много неща, които да използвам в часовете на Монтагю.

— На господин Монтагю — поправи я наставницата й.

Щом ваята започнеше да се заяжда за дреболии, значи победата беше близо. Хейзъл се сгуши в нея.

— Моля ви, Раша! Едно пътешествийце.

Тя приглади шала й.

Раша въздъхна и я погледна нежно.

— Детето иска играчка.

Хейзъл се ухили.

— Да, но е много сладко детенце. А играчката е образователна.

— Е, добре — рече наставницата. — Ще говоря с императрицата. Ако се съгласи, може да идеш.

После се обърна към Хоб.

— Ти! Момче!

Хоб я изгледа стреснато.

— Да?

— Познаваш ли града?

— Някои квартали. Други — не толкова.

— Добре — кимна лейди Раша. — Идеята беше твоя, затова и ти ще дойдеш. Тъкмо ще покажеш на Нейно Височество всичките ви муирски нещица. А и ако нещо се обърка, ще си ми подръка, за да те убия.

Хоб се усмихна.

Ваята — не.

[1] От френски — Île des Rêves, буквално: Острова на мечтите. — Б.пр. ↑

[2] Камбуз — кухненско помещение в кораб. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 14

ТУРИСТИ

Какви ли не странности може да открие човек в големия град, ако знае къде да ги търси и как да ги види. Градът гъмжи от невинни чудовища![1]

Шарл Бодлер,

поет отпреди Катаклизма (192–146 г. пр.К.)

Две седмици по-късно Хоб похапваше препечена филийка с масло на една от ъгловите маси в трапезарията за прислугата. Макар помещението да беше под земята, слънчевите лъчи проникваха по светлинните шахти с огледала, осветяваха прозорците и освежаваха обстановката. От съседните кухни долитаха песните (и ругатните) на вещериците, заети с готварството.

Беше осем и трийсет в неделя сутрин и трапезарията бе почти празна — хората, които бяха на смяна, вече бяха закусили, а другите предпочитаха да си доспят, — така че Хоб успя да събере почти цял вестник от страниците, останали след ранобудниците. Заглавната страница липсваше, но все пак беше далеч по-добре от обичайните му находки. В повечето дни смяташе за късмет, ако докопа и страницата за обяви.

И така, хапваше си филийка и се наслаждаваше на лукса да държи в ръце почти всички новости около империята. Отгърна страницата и дочу закачлив глас:

— Охо, господин Смит! Угаждате си, както виждам.

Гласът принадлежеше на Мейв Пул, камериерка от Шкайнерските острови. Смените им съвпадаха често и двамата бяха се сприятелили. Той издърпа един стол за нея, но тя вдигна сребърния поднос пред себе си.

— Не мога. Лейди Ферина държи да получава закуската си топла и начаса. Ще играеш ли в мелето по-късно? С Карина се чудехме дали да идем. Чувам, че си струва да те види човек в игра.

— Днес не. На работа съм.

Тя огледа вълнения му костюм и шапката с недоверие.

— Как ли не, с тези дрехи!

— Отивам на другия бряг.

Луничавото лице на Мейв помръкна.

— С някоя принцеса?

Хоб довърши филийката.

— Знаеш, че не мога да ти отговоря. Делата на Фереджин са тайна.

— Особено нейните — смотолеви тя. — Значи слухът е верен.

— Какъв слух?

Камериерката взе да пърха с черните си мигли, а Хоб остави чашата с кафето.

— Чела си нещо от Гус Бейли — досети се той. — Нали не се връзваш на писанията на този мръсник? Да изгние в каналите дано!

— Е — подхвърли Мейв, — и други са на твоето мнение. Именно там се е озовал.

Той наклони глава.

— Не те разбрах?

Тя посочи изгладения вестник на подноса.

— Гус Бейли е мъртъв. Открили са го снощи зад „Осата“.

— Какво му се е случило?

— Прерязали са гърлото му.

Ченето на Хоб увисна. Мейв се засмя и му подхвърли вестника, после се отправи към вратата.

— Чети на воля. Лейди Ферина не обича вестниците.

Той й кимна за довиждане, все още смаян от новината. Хранеше само презрение към Гус Бейли, но ничие убийство не можеше да го зарадва. Вероятно случката не трябваше да го изненадва. Мъжът изкарваше прехраната си, като ядосваше богатите и силните. Бързо смачкваха твърде шумните комари.

Той взе „Хрониките“, но вниманието му бе привлечено не от заглавието за Бейли, а от друго, изписано с огромни букви под името на вестника:

„ПОЛЯРНА ЗВЕЗДА“

ИЗГУБЕН В МОРЕТО

ГАЛЕРАТА ИЗЧЕЗВА КРАЙ МАЛАКОС.

ЗАПОДОЗРЕНИ СА ЛИРЛАНДЦИТЕ.

Според разкази на очевидци „Полярна звезда“, флагманският кораб на търговската флотилия на „Талер и сие“, е изчезнал с целия си екипаж в ранните сутрешни часове край бреговете на Малакос. Редакцията на „Хрониките“ с прискърбие съобщава, че освен загубения товар на борда са пътували неколцина известни личности…

Хоб стисна зъби и взе да чете списъка с мехруни и муирски благородници, качили се на злочестия кораб. Многобройните моряци, които също бяха се простили с живота си, не се споменаваха. Разбира се, как иначе — те бяха прости муири. Той отново насочи внимание към статията.

Рибари от крайбрежието съобщават, че корабът потънал минути след като подминал сигналните шамандури, обозначаващи демонските води. Въпреки нощната буря лирландският печат на галерата се виждал ясно. Корабът плавал на югозапад, когато незнайно защо се заковал на място. Според свидетелите сигналният му фенер силно се разтресъл, после се обърнал и изчезнал в морето. Специалистите допускат, че преди да потъне, съдът се разцепил на две.

Първоначалните подозрения падат върху лирландците. Предвид спокойното море, малко природни стихии биха могли да потопят кораб с големината на „Полярна звезда“, при това току-що ремонтиран. В района не са били забелязани айсберги, а в тези води няма подводни скали или плитчини. Ако виновниците се окажат лирландците, инцидентът ще бъде нагло нарушение на Договора от Червената зима, който гарантира безопасното плаване за всеки кораб, въоръжен с лирландски печат. Посланик Краавх направи обръщение, в което настоява, че народът му не е извършвал простъпки. Посланикът живее под арест в посолството си от избухването на „Тифон“, но не успяхме да го намерим за по-подробни коментари. Инцидентът ще бъде разследван…

Хоб прегледа и останалото и подсвирна тихичко. Такива събития можеше да доведат до война. Той се замисли каква ще е позицията на Съдружието при сблъсък между Импириум и жителите на Лирландия. Това безспорно щеше да отслаби Фереджините и Висшеродните домове, но освен това щеше да струва живота на хиляди, ако не и милиони муири. А и не се знаеше дали Импириум ще победи. Ами ако триумфът огрееше лирландците? Животът под властта на Фереджините като нищо можеше да се окаже рай в сравнение със свят, управляван от демоните.

Хоб взе чинията си и тръгна към кухнята, където вещериците бъркаха, мачкаха, режеха и месеха под зоркия надзор на Бомбаста.

През последните няколко месеца бе развил необяснима симпатия към вещериците, чийто отблъскващ външен вид криеше доста мили черти на характера. Вярно, бяха груби и проклети, но можеха да бъдат и щедри, забавни, както и свирепо верни на онези, за които преценяха, че притежават щипка вещерство.

Хоб бе си спечелил тази преценка не само заради дуела с Данте Хайд, а и задето имаше „камъни“ (както тактично бе казала Горго): бе се осмелил да ухажва принцеса от рода Фереджин. Когато опиташе да опровергае думите им, създанията просто размахваха пред носа му любимите си жълти вестници, сякаш бяха неоспоримо доказателство. И въпреки че открито залагаха кога ще го екзекутират, уважаваха безразсъдството му. Може да беше малоумник, но си беше техният малоумник.

Той остави чинията и се отправи към ъгъла с напитките, където го чакаше Бомбаста.

— Я виж ти, гусин Смит. Иначе казано, Любовчийчето. Как си го обичаш кафето?

— Без нищо.

Тя напълни един термос.

— Аз пък обичам парата да е лъскава. Носиш ли?

— Местата бива ли ги?

Вещерицата сви рамене и зави капачката на термоса.

— Хич не знам, ама ги уреди нашият доставчик, а той е голям почитател. Все за това говори. Дрън, дрън, дрън, Го-о-л!

— Добре — кимна Хоб и извади от джоба си четири полулунки.

Бомбаста поклати мазната си глава.

— Шест.

Той стисна монетите в шепа.

— Разбрахме се за четири.

Вещерицата се наведе напред, доколкото й позволяваше тумбакът.

— Казвам ти шест. За услугата, един вид.

— Нали не забравяш кого изнудваш?

Тя го щипна по бузата с мазните си пръсти.

— Хубавият малък паж, дето ще намери още две парички!

— Зига Фен.

Усмивката на вещерицата повехна.

— Будалкаш ме.

— Не. Парите са нейни.

— Е, услугата се опрощава.

Хоб разтвори шепа и вещерицата взе само три монети.

— Да не стане недоразумение, нали така? Хубавото ми момче!

Тя му връчи термоса и взе да рови в широката си риза за билетите. Усилията й бяха възнаградени с влажен, измачкан плик за писма, който Хоб прие без забележки.

Той излезе от кухнята и пое по плетеницата от улички и стълбища, водещи до Роуанското пристанище. На гвардейския пункт го претърсиха и описаха вещите му. Откакто установиха липсата на Брага Рун, претърсваха всички, които напускаха Свещения остров. Докато гвардеецът бъркаше по джобовете му, Хоб си даде сметка с какво нетърпение очаква да пристигне на континента. Не беше се прибирал от деня, в който го взеха на служба в двореца. Много от прислужниците посещаваха континента само веднъж или два пъти годишно. Някои не бяха напускали острова от десетилетия. Удовлетворен, гвардеецът подпечата документите му; властите разрешаваха да напусне Свещения остров.

„Властите разрешаваха…“

Изразът звучеше доста противно на момчето, израсло в Стража планина. С изключение на някой и друг бирник или преброител жителите на Здрач рядко влизаха в съприкосновение с представителите на импирската власт. Северозападът беше твърде див и рядко населен, та да заслужи вниманието на властите. Тук обаче беше друго; почти всичко бе свързано с бумаги и разрешителни. Дори Хейзъл Фереджин — пряка наследница на Мина Първа — се нуждаеше от официално разрешение да напусне дома си. Вярно, Нейно Височество бе го получила, но това нямаше значение. И милостивият тъмничар си оставаше тъмничар.

Хоб излезе в ясната априлска утрин и пое дълбоко въздух. Пролетта беше дошла. Уханието й се носеше по морския бриз, песента й се подемаше от чайките, които играеха на въздушните течения, пискаха и се гмуркаха в солената вода. По сивия, влажен пясък на плажа между дългите листа на келпа[2] проблясваха раковини. Обувките му шляпаха на всяка крачка и оставяха отпечатъци, които приливът щеше да отмие същия следобед. Мисълта донякъде го натъжи, но той си каза, че всички са пътници, които ще минат по плажа само в едната посока. Дори Фереджините.

Не беше взел палто, само вълнената шапка и шала, който се вееше зад него, докато крачеше към залива със закотвените кралски кораби.

По плажа Хоб подмина група монаси със златисти роби, които медитираха на влажния пясък. Един бе застанал в плиткото, напяваше и пръскаше шепи ориз. Религиозни делегации от цял Импириум се стичаха тук, за да посетят гробниците на Фереджините или да разгледат многобройните реликви. Монасите вероятно почитаха Ембер. Според някои хора Бащата на драконите още дремеше под Свещения остров и пробуждането му щеше да бъде знамение за втори Катаклизъм. Хоб не беше на това мнение.

На пропускателния пункт той показа документите си на единия страж, без да обръща внимание на ръмженето, с което го посрещна. Явно и войниците четяха жълтата преса. Мъжът му махна да мине.

— Стой настрана от „Моряк“ — предупреди го той. — Капитанът обяви режим „тревога“ след случилото се с „Полярна звезда“.

Хоб продължи напред и се загледа в галеона. Моряците разтоварваха с кранове сандъците от трюма и палубата. Лирландският печат грееше като призрачно слънце под бушприта. Корабът бе поразително голям — до него пристанищните влекачи и яхтите изглеждаха като играчки. Хоб си припомни статията за изчезването на „Полярна звезда“. Какво е могло да разцепи такъв корпус на две?

Озова се пръв на уречената среща. Седна на една от пейките на кея и се загледа в птиците, кръжащи около фара на нос Кирин. Под него се намираше посолството на Лирландия — сграда, която напомняше корона от черен корал. Крайбрежният път до входа му бе препречен с барикада. Недалеч от брега бяха закотвени два импирски бойни кораба. Щеше да уведоми Съдружието за това.

Замисли се колко ли още доклада остава да напише. През последните няколко седмици бе осъзнал, че е добър учител и некадърен шпионин. Беше твърде горд и твърде лесно се спускаше да брани честта си в ситуации, в които муирите не биваше да я показват. Професионалните шпиони не участваха в дуели и не се мъдреха по страниците на вестниците; бяха незабележими — невзрачни събирачи на наличните сведения и находчиви търсачи на не чак толкова налични. Тъкмо последното качество различаваше шпионите от обикновените доносници; в това отношение Хоб бе се провалил отчайващо. Докладите му за Хейзъл Фереджин се свеждаха до странното й поведение в Страшната гора, световъртежа й на фантазията, както и до факта, че всяка вечер до късно върши разни неща на върха на Тур ан Гриан. Нищо, дето да хвърли задоволителна светлина върху магичните й способности.

Беше подпитвал небрежно за магията й, за темите, с които се занимаваше, как изглежда Тур ан Гриан и прочее. Те обаче така и не му донесоха друго освен сопнатото напомняне на лейди Раша да се придържа към уроците за Муирландия.

А те скоро щяха да приключат. Хоб си даваше ясна сметка, че оценките на принцесата са единствената причина да не са го уволнили. Те значително бяха се подобрили, и то не само по предмета на Монтагю. Имаше време да събира сведения до края на учебната година, после щяха да му покажат вратата. Ако извадеше късмет, Оливейро щеше да му даде препоръка и рушвет да се оттегли безропотно. В Съдружието щяха да бъдат разочаровани — може би дори разгневени, — но господин Бърк щеше да му намери друга задача.

Времето течеше и Хоб се разтревожи. Няколко яхти бяха пристигнали и заминали. Ударите на „Старият Том“ долитаха високо отгоре. Девет часът. Девет и трийсет. От Хейзъл обаче нямаше и следа. Той попита един патрулиращ страж дали е на правилния кей. Наближаваше десет, когато един възрастен банкер със сив костюм го попита за пътя до седми кей.

— Това е — отвърна Хоб и огледа двамата млади чиновници, които го придружаваха.

— Добре — кимна банкерът доволно. — Явно илюзията действа. Хайде, господин Смит.

Хоб килна глава и прошепна:

— Зига?!

— Раша — сопна се банкерът. — Не зяпай, момче! Нали не си очаквал да изскочим навън без маскировка? Хайде!

Хоб се надигна и ги последва по кея, като се опитваше да отгатне кой от чиновниците е Зига и кой — Хейзъл. Раша ги отведе не до яхта, а до малък едномачтов платноход, чийто капитан дремеше с котка в скута. Тя се изпречи на пътя на слънцето, а той пооткрехна единия си клепач.

— Ти ли си Йездани? — попита. — Ако е така, закъсняваш.

— Знам — отвърна Раша. — Благодаря, че ме изчакахте.

Мъжът пусна една тютюнева плюнка през борда.

— Нали плащаш… Качвайте се. И полека да не одерете боята!

Той се разсмя на собственото си остроумие. Малкото боя, която бе останала на „Елфски“, бе избеляла и олющена. Щом тръгнаха по трапа, капитанът изрече няколко заповеди на едно босоного момиче, което играеше на ашици на носа. То се надигна намусено и отвърза въжетата.

Корабът пое през пристанището. През мърлявите стъкла на каютата Хоб забеляза, че капитанът се отправя към няколко лодкари, които се поклащаха в лодките си. Един от тях спусна греблата — щеше да ги преведе през лабиринта. По-младият чиновник — дребно, рижаво момче на десет или единайсет — застана до Хоб.

— Съжалявам, че закъсняхме. Взех да се колебая.

Хоб се втренчи в момчето.

— Ваше Височество?

Чиновникът кимна. Другият — мургав младеж — разбута вестниците от една пейка и седна.

— И вие ще получите облика си, щом слезем от гемията.

— Агент Фен? — удиви се Хоб.

— На вашите услуги.

Хейзъл плъзна очи по каютата.

— Като стана дума за гемии…

Раша се отпусна тежко до Зига.

— Нали искахте истински преживявания, Ваше Височество? „Елфски“ е най-евтиният превоз до континента. Ползват го главно слугите и търговците.

Принцесата побутна встрани една коричка хляб.

— „Веспер“ ми липсва.

Четиримата останаха в каютата, докато малкият кораб следваше лодкаря през сумрачния лабиринт. Излизането беше далеч по-лесно от влизането, но Хоб забеляза, че минаха по различен маршрут от вечерта, когато отидоха на „Гротеска“. Никога нямаше да свикне с могъщите стени и поглъщащите мъгли на лабиринта.

Щом излязоха измежду стените, слънцето отново се показа. Поеха на юг, заобиколиха го отвън и се насочиха на запад към Импирия. „Елфски“ пореше вълните и водата заливаше носа. Хоб извърна лице от илюминатора и подскочи, стъписан.

— Какво има? — попита Хейзъл.

— Маскировката ви изчезна — обяви той и ги огледа една по една.

— Няма такова нещо — обяви Зига делово.

— Но аз ви виждам — настоя Хоб. — Вече не сте момчето със сив костюм. Пак сте си агент Фен — от главата до петите.

— Капитанът и онова момиче няма да видят същото — отговори Зига. — Ти знаеш, че сме с маскировка и въздействието на илюзията върху теб постепенно отслабва. При останалите обаче не действа.

Тя извади малко сгъваемо огледалце и го обърна към него.

— Погледни ни тук.

За негово изумление от огледалото го гледаха банкерът и двамата му чиновници. Косъмчетата на ръцете му настръхнаха.

— Огледалата подсилват илюзиите — обясни Зига. — Винаги показват лъжливия образ. Дори на хората, които знаят, че е лъжлив.

Хоб напусна задушната каюта, за да си поеме дъх. На палубата капитанът си тананикаше неприлична моряшка песен. Котката бе се преместила до момичето, отново подхванало играта на ашици.

Той застана до перилото на десния борд. Обърна взор на север и успя да различи мъгливите очертания на Ил де Рев. Концертната зала напомняше раковина върху пиедестал от черна скала. Хоб не различаваше други постройки по острова. Чудеше се къде ли живеят немоните. После сведе поглед и се загледа в танцуващата си по вълните сянка. Към нея се присъедини втора, по-висока.

— Добре ли сте? — попита Зига и застана до него.

— Просто исках да изляза на чист въздух — отвърна той. — Не обичам много корабите.

— Нормално. Нали сте от Стража планина.

Той кимна.

— Тъкмо си мислех за селото ви — продължи Зига. — Здрач се появи в бюлетина по сигурността.

Хоб се извърна.

— Всичко наред ли е? Нападение ли е имало? Майка ми и сес…

Зига го прекъсна с ръка.

— Нищо такова. Просто наблизо има импирски разкопки. Когато се върнали, археолозите установили, че някой ги е посетил без разрешение.

Хоб се постара да запази спокойствие.

— Чувал съм за разкопките. Нарушители?

Тя кимна.

— Дори унищожили пазителя им. Археолозите намерили смачкана пушка в ръката на го̀лема. „Боека“ — агентката замълча и се загледа умислено над вълните. — Вие сте имали боека, нали? С нея сте убили чеширския вълк.

— Всички в Северозапада използват боеки.

Зига се ухили като чакал — хищно и коварно. Мракорската й природа излезе наяве.

— О, не ви обвинявам в нищо — рече тя. — Случило се е малко след средата на октомври. В досието ви пише, че сте постъпили в Училището за прислужници през юли. Освен ако не владеете телепортацията, няма как да сте били на разкопките.

Хоб стисна устни, за да прикрие потрепването им.

— Радвам се, че сте стигнали до този извод.

Зига потропа с пръсти.

— Разбира се, не е изключено досието ви да е подправено. Случвало се е и преди, а и сте достатъчно съобразителен, за да го сторите. Подправяли ли сте документите си, господин Смит?

Той я погледна в очите.

— Не.

— Отлично.

Тонът й не разкриваше дали е приела отговора му за истина, или за актьорско изпълнение. Тя го стрелна косо с очи.

— Ходили ли сте на Бели куп?

Въпросът дойде толкова изневиделица, че за миг Хоб просто се облещи срещу нея. Бели куп представляваше руини високо в Стража планина, недалеч от прохода към Мракория. Повечето жители на Здрач го приемаха за нещо като гробница или светилище, но никой не знаеше със сигурност. Създателите на могилите и каменните конструкции бяха изчезнали далеч преди заселването дори на хауджите по тези сурови крайнини.

— Откъде изобщо се сетихте за Бели куп? — попита той.

— Бил ли си там? — повтори тя.

— В околността — призна Хоб. — Минах покрай каменните му грамади по време на сею. Никога обаче не съм навлизал в самите руини. Просто не се прави. Смята се, че мястото е обитавано от духове.

— Някой го е посетил — рече мракорката простичко. — При това относително скоро.

— Ясно — рече Хоб. — И какво смущаващо има в това?

Зига изучаваше лицето му отблизо.

— Археолозите са открили скорошно кръвно жертвоприношение на върха на най-високата грамада. Което е смущаващо, господин Смит, защото Бели куп е бил изграден в чест на шибболтите. Чували ли сте за тях?

Хоб напрегна паметта си.

— Шибболтите са демони, нали?

— Точно така — кимна мракорката. — Древни демони, които останали в царството си по време на Катаклизма. За разлика от лирландците и зенувийците, те сметнали Астарот за самозванец и отказали да му служат.

— Тоест, са нещо като друго племе? — поясни Хоб.

— По-скоро друга раса — отговори Зига. — Шибболтите са по-древни от лирландците. Тъй като не служили на Астарот, така и не били покорени от хората и не прекарали хилядолетия, затворени в света на смъртните. Някои казват, че са по-чисти демони, неопетнени.

— Говорите така, сякаш им се възхищавате, агент Фен.

Тя се разсмя.

— Не съм и първата. Навремето имало култове, които ги почитали като богове. Най-страховита била групата некроманти, известна като „Сборището“. Именно те изградили Бели куп.

— Никога не съм чувал за тях — рече той. — Защо ми разказвате всичко това?

Зига Фен цъкна с език.

— Успокойте се, господин Смит. Просто реших, че е добре да знаете какво сме открили. Ако моето семейство живееше в Здрач, бих ги предупредила. Некромантите отвличат хора, а вашето село е най-близо до Бели куп.

На Хоб му призля.

— Мислите, че са в опасност?

— Надявам се да не е така — отвърна тя. — Жертвоприношението на Бели куп може да е измама или единичен случай. Все пак Сборището е било унищожено преди векове. И все пак бих пратила вест на близките си.

— Ще им пиша тази вечер — каза Хоб. — Какво да ги посъветвам?

— Да бъдат нащрек — отговори тя. — Некромантите не се забелязват лесно, тъй като се вселяват в живи приемници, но бих посъветвала майка ви да се държи настрана от новопоявилите се в Здрач хора. Ако някой предизвика подозрението й, да проследи дали се навърта около гробищата. Смъртта привлича некромантите. Увеличава силите им.

Той кимна.

— Нещо друго?

Зига измъкна от джоба си тънко шишенце, пълно със зеленикава течност. Когато се загледа, Хоб установи, че то сякаш бълбука.

— Какво е това?

— Специална отрова — отвърна тя. — Безвредна е за обикновените хора, но е смъртоносна за некромантите. Изпепелява тялото на онзи, у когото са се вселили. Предлагам ви сделка. Изпийте това и ще ви дам второ шишенце, което можете да изпратите на майка си.

Хоб се изсмя притеснено.

— Смятате ме за некромант?

— Не бих казала — рече Зига, — само че един некромант може да се престори на всекиго — дори на малко дете.

Той огледа тревожно еликсира.

— И сте сигурна, че няма да ми навреди?

Тя му го подаде.

— Да кажем, че съм оптимистка.

Хоб пое стъкления съд и внезапно бе завладян от желанието да го запрати в морето. Нима наистина се кани да изпие някаква неизвестна отвара? Спокойно може да е нещо опасно. Да, но отказът му да я изпие може да се окаже още по-опасен. Той се обърна с гръб на каютата и погълна ужасно горчивото и мазно съдържание на шишенцето. Опита да проговори, но едва не повърна.

— Това… — изпъшка накрая — беше невероятно гнусно!

После избърса уста и изгледа Зига гневно.

— Колко време ми остава, преди да се взривя?

Тя го потупа по рамото.

— Ще ви спестим взривовете, господин Смит. Очевидно тялото ви си е лично ваше. Радвам се. Нямаше да ми бъде приятно да се разделим по този начин.

Агентката му подаде второ шишенце.

— Надявам се майка ви да я използва разумно. А сега — нещо по-весело. Носите билетите, надявам се?

Хоб потупа джоба на сакото си.

— Четири места на средната трибуна. Би трябвало да са прилични.

Зига протегна ръка за рестото и кимна одобрително, щом преброи монетите.

— Благодаря ви, господин Смит. Надявам се Нейно Височество да си изкара добре. Аз със сигурност ще го направя.

Тя се върна в каютата. Хоб прекара следващия час в тревога. Разказите на Зига за некромантските прояви на Бели куп го смутиха, но се разтревожи повече, задето бяха намерили боеката му на разкопките. Господин Бърк бе го уверил, че проверките на миналото му няма да доведат до нищо подозрително. Документите му бяха минали през изпитанието, но ако Зига изпратеше някого да разпитва в самото Здрач?

Повечето му съселяни биха посрещнали представителите на властта с каменно мълчание, но рано или късно някой щеше да се изпусне. Ангъс Дейн на драго сърце би споделил с властите, че Хоб е бил в селото до Нова година.

Какво подозира агентката всъщност? Не подхвана тези въпроси случайно. Играе си с него, умишлено го плаши. С каква цел? Може да нареди да го арестуват, когато пожелае. Дали не се надява, че ще я отведе до по-едра плячка? Хоб трябваше да запази самообладание и да премисли всичко внимателно. В Съдружието несъмнено имаха опит с такива случаи. Щеше да се свърже с господин Бърк в първия безопасен момент. Той отправи взор пред себе си — приближаваха дългата, извита дига, която защитаваше пристанището на Импирия. Заедно с още няколко кораба „Елфски“ бе се отправил към най-южния вход. Хоб се върна при капитана.

— Защо влизаме толкова на юг?

Мъжът посочи цветните байраци, които плющяха на дигата.

— Днес е най-сигурно през Овчи врат. Има силни течения.

Хоб се върна в каютата и завари Хейзъл, седнала до лейди Раша. Беше вперила поглед пред себе си, прехапала долната си устна. Направи му впечатление, че си е сложила малко розово червило. До този момент не беше я виждал с червило, дори на фантазията. Малките сребърни обици също бяха новост. Както и палтото от камилска вълна. С едната си ръка галеше Мерлин; в другата стискаше дръжката на елегантна дамска чантичка. Хейзъл приличаше на момиче в първия учебен ден. Хоб почти забрави, че Нейно Височество е маскирана с илюзия, докато улови отражението й в стъклото на илюминатора отсреща. На него до високомерния банкер седеше притеснен чиновник.

— По-добре ли си, момче? — попита банкерът. Той погледна лейди Раша.

— Да, благодаря. Капитанът каза, че трябва да влезем от юг, затова ще минем през Овчи врат. Дали Нейно Височество би искала да го види?

Принцесата вдигна вежди.

— Какъв е този Овчи врат? Не е име на квартал.

— Един от необявените квартали — обясни Хоб. — На теория е извън пределите на града. Нещо като…

— Гетото — изтърси Зига невъзмутимо.

— И за какво й е на Нейно Височество да разглежда гетото? — поинтересува се Раша.

— Нали идеята беше да види как живеят хората в обикновения свят? — продължи Хоб. — Овчи врат е част от този свят. По-голяма част, отколкото мнозина си мислят.

Ваята го изпепели с гибелен поглед.

— Лекции ли ще ми четете?

— Разбира се, че не — рече Хоб. — Ще проверя дали корабът може да заобиколи…

Хейзъл скочи на крака.

— Искам да го видя. Смисълът на днешния ден е да преживея нещо ново. Освен това надали е толкова лошо.

Надушиха Овчи врат доста преди „Елфски“ да поеме покрай масивната дига. Вонята се носеше по вятъра — миазма от пресни нечистотии, умряла риба и гъсто човешко население. На палубата Хейзъл бързо извади носната си кърпичка и я притисна плътно до носа си.

Щом гетото се показа, тя се потопи в гледката, притихнала и слисана. Овчи врат не се виждаше от повечето краища на Импирия. Беше скрит встрани, отделен от града с опасани с огради скали, увенчани с наблюдателници. В сянката им като туфа гъби бе се разпрострял импровизиран град от шатри и колиби. Повечето жилища бяха от дъски, ламарини, дори парчета корабно платно. Бяха натрупани със стотици едно над друго, на паянтови скелета по десет, петнайсет етажа. Пространството беше малко и селището се изливаше в морето на мрежа от салове и лодки. Те се издигаха и спускаха с вълните като гъста маса водорасли.

— Не си представях такова начало на представянето на Импирия — изпуфтя лейди Раша.

Хейзъл беше като омагьосана.

— Колко души живеят тук?

Хоб нямаше представа. Далечните силуети напомняха ларви по труп — хиляди, десетки хиляди хора, които се катереха по скелетата, надзъртаха от колибите, облекчаваха се във водата, в която съседите им ловяха риба или се къпеха.

— Сто хиляди — отвърна Зига. — Горе-долу. Понякога в гетото избухват пожари, но хората винаги го издигат отново.

— Защо? — попита Хейзъл. — Искам да кажа, защо не живеят в града? Или някъде другаде?

Зига сви рамене.

— Ако можеха, щяха да го направят. Някои са болни, други нямат пари, трети не са с всичкия си. Мнозина се укриват. От закона или от нещо по-лошо. Зад всеки жител на Овчи врат има някаква история. С изключение на децата. Те просто са имали лош късмет.

— Били ли сте там? — попита Хейзъл.

— Два пъти.

— Дълго ли останахте?

Пауза.

— Не. Издирих жертвите си и се махнах. Наложи се да изгоря дрехите си.

Мракорката присви очи и викна на капитана:

— Откъм носа, ляво на борд.

— Видях ги — викна той в отговор.

— Какво? — попита Хейзъл.

— Пирати.

Зига посочи две галери с ветрилообразни платна. Намираха се на няколкостотин метра, но Хоб забеляза, че гъмжат от хора — някои наредени покрай перилата, други — на греблата.

Хейзъл се засмя.

— Пирати? Това да не е приказка. Невъзможно е да има пирати в пристанището на столицата!

— Патрулите не стигат дотук — обясни Зига. — Всеки кораб пред Овчи врат би се възползвал от удобен случай да докопа нещо. Малки сме и предизвикахме интереса им.

Принцесата недоумяваше, че такова нещо може да се случи посред бял ден.

— В опасност ли сме? — попита тя. — Ще опитат ли да… как се казва, да ни превземат „на абордаж“?

Въпросите явно развеселиха мракорката.

— Не, Ваше Височество, не ние сме в опасност. Ако се приближат твърде много, аз ще ги превзема.

„Елфски“ смени курса и заплава успоредно на брега. Гонитбата продължи още десет минути. Щом стана ясно, че няма да ги настигнат, пиратите спряха да гребат, галерите изостанаха и се завъртяха покрай брега като рифови акули.

Овчи врат остана зад гърба им. Минаха край няколко шамандури и след следващата маневра Импирия се разкри пред тях. Хейзъл стоеше до носа с кацналия на рамото й Мерлин. Край тях се редяха металургични фабрики и складове, корабни пристани и невисоки скали, обсипани с домовете на търговци и морски капитани. Корабите на пристан тук бяха огромни — величествени галеони и шлепове, някои с лирландски печати, други оборудвани за каботажно плаване. Хейзъл посочи кърмата на един жълт шебек.

— Домува в Ана-Федра! Така пише там.

— Точно така — кимна Хоб. — И щом е оттам, какво носи според вас?

— Подправки — отвърна Хейзъл на мига. — Те са основният износ на Ана-Федра — особено джинпипер и сладко семе.

— А какво биха откарали на път към дома? — насърчи я Хоб.

Принцесата сбърчи нос.

— Зърно? — рече наслуки. — Май някакво насекомо беше съсипало последните им две реколти.

Хоб посочи мястото, на което докерите трупаха големи чували на палети.

— Ха-ха! Знаех си! — възкликна Хейзъл. — Като ясновидка съм!

Въодушевлението й беше заразно. Хоб не успя да сдържи усмивката си, докато тя се надвесваше наляво-надясно, стиснала перилото, за да огледа корабите и да отгатне какво возят или накъде ще се отправят. Обърна се към Хоб с блеснали очи.

— Сигурно има хиляди — поде, развълнувана, — които в момента се носят по целия свят. Нямах представа. Мащабите са огромни.

— Търговията е в основата на империята, а тя е необятна — намеси се лейди Раша. — Сега стана ли ти ясно защо лирландските печати са толкова важни? Всичко това не би било възможно без тях. Разбираш ли?

Хейзъл кимна, а после посочи най-високите скали.

— Там е Великият храм!

— Да — съгласи се лейди Раша. — Големината му доста надхвърля размерите на двореца. Ако бяхме пристигнали по-рано, можеше да идем на някоя служба.

— Уви, закъсняхме много — побърза да добави Хейзъл. — Какво е това?

Пред очите им изплува нещо, скрито досега от кулите на Великия храм — червен цепелин, завързан с въжета за сграда на сушата, която още не се виждаше. Отстрани на балона бяха отпечатани три бели букви: ИЕК.

Хейзъл ги прочете:

— „Йек“? Какво значи това?

Хоб едва не се изкикоти.

— Импирски евклидски клуб. Този следобед има мач.

— По евклидски футбол? — рече Хейзъл. — Изабел непрекъснато говори за него. Студентите от Роуан го играят.

— Това е професионалната лига — каза Хоб. — Най-добрите играчи в света.

Хейзъл се обърна към лейди Раша.

— Може ли да идем?

Ваята не развали изненадата.

— Програмата ни е много натоварена. Трябва да обиколим няколко квартала, а после ни чака посещение по музеите. Бих искала да видя една изложба на порцеланови изделия.

Хейзъл зарея пълен с копнеж поглед към цепелина.

— Порцелан… звучи интригуващо.

Нищо обаче не можеше да попари вълнението й за дълго. Дори само на пристанището имаше толкова много за разглеждане! Хейзъл стоеше на носа, а капитанът насочи кораба към един пристан до Драконовия кей, където забулените лодкари очакваха пасажерите си към Свещения остров.

Тя наблюдаваше, очарована, младата помощница на капитана, която с пикантни закачки хвърли въжето на прошарен стар моряк, за да привърже „Елфски“ за кея. Докато лейди Раша се разплащаше с капитана и уговаряше завръщането им, Хоб, Зига и Хейзъл стъпиха на кея. Никой не им обръщаше внимание. Хоб си напомни, че хората не виждат принцеса от рода Фереджин, а двама млади чиновници и дворцов паж в отпуск. Зига го отведе зад една сергия за вестници, измърмори нещо и го чукна по челото с два пръста.

— Вече не си Хобсън Смит — пророни тя. — Днес ще отговаряш на името „Питър“. Аз съм Айзък. Нейно Височество е Били. Лейди Раша е господин Йездани. Ясно?

Тя вдигна сгъваемото си огледалце, което отразяваше момче с рошава руса коса и кафяви очи. Хоб примигна. Непознатото момче в огледалото направи същото. Той потръпна.

Присъединиха се към останалите тъкмо когато Раша подаде на Хейзъл няколко чисто нови банкноти на Роуанската банка.

— Джобните ти. Харчи ги разумно.

Хейзъл грейна.

— О, разбира се. Обещавам!

Прекараха следващите петнайсет минути, опитвайки да разубедят Нейно Височество да изкупи и последната джунджурийка от сергиите покрай кейовете. Особено държеше на една рисунка върху кадифе на розов еднорог, прескачащ калиграфски изписаното „Импирия“. Идеална е, заяви тя, идеална за мястото на стената между прозорците в стаята й. Лейди Раша тихо я подсети, че в момента то е заето от безценен портрет на Мина Седма. После ваята посочи десетина подобни рисунки по околните сергии. Хейзъл прибра парите, хвърляйки печален поглед на еднорога.

Решиха да минат по Змейската алея. От време на време спираха, за да може лейди Раша да си поеме дъх, а Хейзъл — да огледа околностите. Заслонила очи от слънцето, тя зяпна срещу виещата се пътека, проправена от Ембер много, много отдавна.

— Широка е поне шейсет метра — удиви се тя.

С просвирващи гърди Раша се изкашля и седна на близката пейка.

— Няма описание, което да представя достоверно драконите. Лирландските печати са изработени от по-дребните люспи на Ембер, но съм виждала някои, в които можеш цялата да легнеш. Тализин е най-малкият от пазителите на портите, но дори той е необозримо голям. Ще се увериш сама през юни.

— Не ми напомняйте — рече Хейзъл, загледана в пъстрата количка за храна, която изтрополи покрай тях.

Хоб се замисли над току-що чутото, докато се изкачваха по останалата част на алеята. Явно през юни Нейно Височество щеше да посети Другоземските порти. Бе чувал за тях в приказките, които майка му беше научила от баща си — шамана. Четири мистични портала към други светове, които Покосителката — или Анкю, както я наричаше майка му — бе създала в разцвета на управлението си.

Според вярванията на хауджите в даден момент можеше да бъде отворена една-единствена порта между два свята. Създавайки постоянни портали, Анкю бе попречила на враговете си да отварят други портали, тъй като се опасявала, че може да потърсят помощта на някой бог или дух, за да оспорят властта й. Щом портите й били завършени, нищо не можело да влиза в царството на смъртните или да го напуска, без да мине покрай драконите, поставени от нея за техни пазители. Хауджите смятаха създаването на Другоземските порти за мерзко дело — изкуствени прегради, които нарушаваха естествения поток между световете.

Щом стигнаха на върха на Змейската алея, четиримата извиха глави към Великия храм, пренебрегнаха опяването на катервулите, и се насочиха към Квартала на пазарите. На два пъти се наложи Зига да дръпва Хейзъл от пътя на някоя кола или файтон. Нейно Височество бе твърде заета да се хили с глупашко очарование на тълпите и на уличните артисти, та да забелязва дреболии от сорта на уличното движение.

Вървяха на юг до Квартала на занаятчиите, после свиха по главния булевард, за да минат покрай градските гилдии — внушителни тухлени сгради, по чиито прозорци имаше витражи, изобразяващи занаятите: зидари, ковачи, корабостроители, тъкачи, колари, стъклари, бижутери, часовникари, дърводелци, обущари…

Хейзъл се спря при една демонстрация — една сляпа жена стоеше пред тъкачен стан. Събралата се наоколо тълпа се дивеше, докато сляпата жена подбираше разноцветни прежди и работеше с необичайна сръчност и точност. Шапката за подаяния пред стана накара някои от зрителите да се усъмнят, че ги мами. И бяха прави — тя просто отвличаше вниманието им.

Докато по-недоверчивите се взираха в лицето на жената и размахваха ръце, за да проверят дали ще реагира, съучастниците на тъкачката — две момчета на не повече от пет години — лишаваха непредпазливите от товара на кесиите им. Хоб тихомълком посочи случващото се на Хейзъл.

— Джебчии! — възкликна тя.

Пуф!

Момчетата и тъкачката изчезнаха в три кълба серен дим. На тяхно място изникнаха три червенокапи лутини — елфовидни създания с неутолим апетит за комар и пакости. Те се втурнаха през тълпата с диво кискане, притиснали с ръце шапките, на които дължаха името си. Жертвите се спуснаха след тях, викайки стражата, но малките крадци се шмугнаха в една уличка.

Развълнувана, Хейзъл дърдореше неспирно, докато дойде време за обяд. Лейди Раша избра едно кафене с маси навън на пресечната точка между три квартала. Три потока — един от търговци, един от чиновници и един от мистици — се изливаха от кварталите си и се сливаха в хаотична смесица от муири, мехруни и нечовеци. Подмина ги трупа актьори с напудрени за сутрешното представление лица. Хейзъл ги проследи с очи, после се обърна към Хоб:

— Как издържате?

Хоб преглътна хляба, който дъвчеше, и си напомни, че тя е чиновник като него, тоест, не биваше да се обръща към нея като към принцеса.

— Как издържам кое?

Тя снижи глас.

— Да работите на Свещения остров, когато можете да живеете тук — тя посочи няколко балкона, обрасли в увивни цветя. — Бихте могли да си наемете апартамент. Под онзи там дори има пекарна. Тук кипи от живот, и то интересен! Би било толкова забавно!

Хоб се изкуши да осведоми Нейно Височество, че месечният наем за апартамент вероятно надвишава пет пъти годишната заплата на един паж. После обаче се замисли, че е прекарала целия си живот на остров, където всяка нейна нужда бе грижа на прислужниците. За нея парите бяха абстрактно понятие. Когато лейди Раша й даде банкнотите, се наложи да й обясни какво й дава. Невежеството й относно парите бе почти очарователно. Пък и предпочете да направи по-съществена забележка:

— Онази сграда е само за мехруни.

Хейзъл се вторачи в постройката.

— Моля? Как разбрахте?

Той посочи звездата с четири лъча, гравирана на трегера на входа. Хейзъл присви очи.

— Това ли означава? Има я по доста прозорци.

Лейди Раша се намеси:

— Стар закон. Някои собственици предпочитат да не обслужват муири. Датира от Бунта през 1619-та.

Хейзъл вирна вежди.

— Защо не сме го учили в училище?

Ваята разпери ръце.

— Учителите не могат да включат в обучението всеки едикт или обичай. Трябва да се съсредоточат върху важните.

Принцесата пусна клечките за хранене.

— В Импириум живеят половин милиард души и повечето са муири. Как така такъв закон се нарежда сред маловажните?

Лейди Раша стрелна ядно с очи Хоб.

— Повечето муири не живеят в близост до мехруните. Съмнявам се, че дори знаят за този закон.

Хейзъл се изсмя, поразена.

— Един несправедлив закон е приемлив просто защото повечето не знаят за него?! Това е пълен абсурд.

— Привличаме внимание — изсумтя Зига и глътна последната си хапка риба.

Права беше. Не един и двама от гостите на заведението надничаха с неодобрително любопитство към масата с гласовития чиновник. Един от тях отиде да говори с управителя.

Лейди Раша избърса уста, наведе се напред и каза с едва сдържан шепот:

— Щом законът се е сторил подходящ на Божествената императрица, аз също го подкрепям. Както и ти. И всички други в империята.

Тя остави парите на масата и им даде знак да станат, преди управителят да дойде. Щом пресякоха улицата, лейди Раша се обърна към Хейзъл и предупреди:

— Трябва да бъдеш по-дискретна. Може да те арестуват за такива приказки.

Хейзъл се завъртя към Хоб и посочи пекарната.

— Какво ще стане, ако вляза в онзи магазин?

— Ще ви наредят да напуснете.

— А ако откажа? — настоя Хейзъл.

Изразът на лицето й не се понрави на Хоб. Излъчваше дързост и самодоволство — опасна комбинация, когато не знаеш какви ще са последствията. Той хвърли поглед на лейди Раша, която очевидно се надяваше отговорът му да успокои принцесата.

— Собствениците ще бъдат в правото си да повикат стражите — рече той меко, а наум добави: „Които ще те пребият до кръв, а после ще те завлекат при някой магистрат. Ако имаш късмет, ще отнемат цялото ти имущество и ще те заточат в провинциите. Ако решат да те използват за назидание на останалите…“

Беше доволен, че Нейно Височество най-сетне е проумяла какво означават повсеместните звезди, но всичко можеше да приключи дотук. Поне за днес.

— А и не си струва саможертвата — добави той бодро. — Гледката не е добра, пък и не обичам мириса на пресен хляб. Освен това Кварталът на мистиците е насам.

Доста несполучлив опит да смени темата, който все пак накара Хейзъл да се усмихне.

Не след дълго тя отново го подхвана с въпросите си, явно забравила напълно звездите. Хоб бе забелязал същото поведение и при преминаването им през Овчи врат. Мизерията там искрено бе я поразила, но скоро забрави, щом пред очите им се разкриха по-впечатляващи гледки. Лекомислена ли е, или просто е запленена от първата среща с толкова разнообразни неща? Неща, за чието съществуване и замисъл не е подозирала?

Щом поеха през Квартала на мистиците, широките булеварди отстъпиха на криволичещи улички, засипани с дюкянчета и дрогерии, в които се предлагаха различни алхимични съставки, прости заклинания и магични услуги. Магазинчетата на нивото на улицата изглеждаха съмнително — капани за туристите, а не места, където можеш да се сдобиеш с качествена магия.

Разбира се, имаше и такива. В Съдружието се говореше за тайни кабинети, в които можеш да си осигуриш услугите на могъщи магьосници или да купиш изключителни по произхода и мощта си предмети. Пред вратата на такова място обаче няма да видиш вятърни камбанки. Говореше се, че се намират далеч над (или под) земята, където се стига само след специална уговорка.

Скоро стана ясно, че Хейзъл е разочарована от квартала. Тя спря пред сергията на амбулантен търговец, за да разгледа един от множеството скарабеи, наредени на синя копринена покривка. Ако не бяха татуировките под очите, търговецът щеше да напомня стар хаудж; при хауджите само жените татуираха лицата си.

— Имаш добър вкус — рече той одобрително. — С такъв талисман над леглото си зъл дух няма да припари до теб.

Хейзъл огледа скарабея.

— Това не е магия. Дори не е сребърно.

Мъжът го дръпна от пръстите й, оголи изпилените си зъби и взе да ръкомаха бурно. Хейзъл прихна.

— Какво правите? Да не се опитвате да ме прокълнете?

— Върви си, преди да съм насъскал трупоядеца си!

Тя хвърли поглед на шарената наденичка, която похъркваше пред близката врата.

— Този трупоядец прилича повече на кутре.

Мъжът продължи да ругае и взе кученцето. Стреснато в съня си, то го гризна с раздразнение, след което оголи ситни зъбки срещу Хейзъл.

Лейди Раша побърза да повика две рикши и нареди на сатирите, които ги теглеха, да ги откарат в Квартала на градините. Зига се качи при Хейзъл. Ваята щеше да се вози с Хоб. Тя пропусна край ушите си жалването на сатира, че са по-тежки, отколкото изглеждат, и това ще се отрази на цената. Щом тръгнаха, впи строгите си очи в Хоб.

— Задачата ти е да образоваш повереницата ми за Муирландия, а не да пълниш главата й с небивалици за правата на муирите.

— Просто обясних какво означава звездата.

— Отлично знаеше какво правиш — отсече ваята. — За толкова глупава ли ме мислиш? Все подчертаваш проблемите: банките държат муирите потънали в дългове, муирите не могат да пътуват, изобретенията им са под забрана, нямат достъп до важните постове…

— Прощавайте, но искате да лъжа? — попита Хоб. — Как ще разбере Муирландия, ако няма представа как хората наистина живеят тук?

Пауза.

— Ще се придържаш към основните факти и техниките за запаметяването им. Няма да обсъждаш спорни теми. Ясно ли е?

— Напълно.

Ваята млъкна, ядосана. Хоб зарея поглед по величествените сгради в Квартала на магистратите, покрай които минаваха. Право пред тях, след импирските музеи и градини, бе гигантският червен цепелин, увиснал над колизея „Атлетика“. Цели тълпи се носеха към стадиона; мнозина бяха облечени или в сивото на „Ферополис“, или в червеното на „Импирия“.

Хоб усети тежка ръка на коляното си. Обърна се към вълчето лице на лейди Раша.

— Добро момче си — рече тя вдървено. — Повереницата ми научи доста от теб. Караш я да оценява уроците. И повдигаш духа й. Това ме радва. Обаче не бива да се месиш в задълженията й към империята.

Щом минаха през арката на входа на Квартала на градините, тя нареди на сатира да спре, за да слязат. После погледна съзаклятнически Хоб.

— А сега е време за моята шегичка!

Докато тя се разплати със собствениците на рикшите, Хейзъл се въртеше наоколо, зяпнала музеите, огледалната повърхност на езерото, цветните градини и лехи. Градините на Импирия не можеха да се сравнят с тези на Свещения остров — къде-къде по-тучни и разнообразни, но мащабите им бяха ненадминати.

Ваята я поведе към най-близкия музей — огромна сграда с колони. Плакатите отпред рекламираха няколко изложби, включително и една на порцеланови изделия и техники за гледжосване от дванайсети век. Наставницата посочи точно към нея.

— Обиколката продължава три часа. После се прибираме.

Хейзъл се втренчи в червения цепелин над стадиона.

Раша проследи погледа й.

— Какво? Предпочиташ да гледаш някаква тъпа игра?

— Няма проблем — обяви Хейзъл. — Вижте колко много хора. Билетите сигурно са свършили.

Ваята даде знак на Хоб и той извади четирите билета с лъскав печат. Хейзъл примигна насреща им.

— Не разбирам… — тя се обърна към Раша, изумена. — Излъгахте ме!

Старческите очи на ваята проблеснаха дяволито.

— Може да благодариш на агент Фен. Билетите са подарък от нея.

Зига отмина безмълвно благодарностите на Хейзъл.

— Имате нужда от почивка. Пък и съм почитателка на „Ферополис“. Хайде, ще изпуснем началото!

Четиримата поеха през градините и се присъединиха към хилядите хора, устремени към стадиона. Хейзъл зяпаше знамената и пъстрите дрехи и запушваше уши, когато минаваха край фенове с тъпани и свирки.

Колизеят се извиси пред тях: грамадна конструкция от варовик и червен мрамор, опасан с пръстени от вещерски плам. Отвътре се чуваше мощно скандиране, съпроводено от вой на тромби и ритмично тропане на безброй крака. Хейзъл явно бе зашеметена от мащабите на събитието, но и втрещена от целия този шум и оживление.

Докато стигнат до местата си, бе останала почти без дъх. На изумруденозеленото игрище далеч под тях капитаните на отборите си стиснаха ръцете. Хоб и Зига седяха отстрани, а Хейзъл и лейди Раша бяха между тях. Нейно Височество се обърна към Хоб.

— Е, какво да очаквам? Какви са правилата на играта?

— Съвсем логични — обясни Хоб. — Отборът, който вкара най-много голове, печели.

В този момент нададе вик, тъй като отборите излязоха на терена и тълпата пощуря.

— Какво значи „гол“? — попита Хейзъл и изслуша обясненията му.

— И не могат да докосват топката с ръце? — попита тя.

— Не, използват главно крака.

— Ама това е глупаво.

— Такива са правилата.

— Правила, правила, правила… — изстена тя.

После съвсем се обърка от понятието засада. Хоб понечи да й я обясни, но дори с пълно гърло не успя да надвика тълпата, щом играчът на „Ферополис“ вкара топката в игра.

Той замлъкна, а нажежената топка описа огнена парабола над терена. Играчите и от двата отбора се опитваха да заемат позиция, за да я посрещнат. Ала щом тя полетя към земята, по терена внезапно пробягаха високи вълни, сякаш невидим гигант тупаше зеления си килим.

Някои играчи се прекатуриха като кегли, други останаха на крака и взеха да се пречкат един на друг в борба за топката, докато омагьосаният терен се тресеше. Хейзъл запищя от радост и стисна Хоб за ръката от вълнение. После го пусна рязко и се развика — един от полузащитниците на „Импирия“ овладя топката и се спусна към терена на противника. Направи финт наляво, преодоля един защитник, врътна се надясно, спусна се към вратаря и…

Стадионът ревна, щом тревната вълна го лашна странично като носорог. Играчът се метна над тревата и се строполи обезвреден на земята. Вратарят прескочи усмирилия се талаз и изпрати топката към един от защитниците. Всичко това дойде в повече на Мерлин и той се пъхна под палтото на Хейзъл.

Хоб бе се вторачил хищно в мача, изумен от спортните умения и сръчността на играчите. Разбира се, способностите им не бяха естествени (всички бяха мистици, приучени да подобряват физическите си данни), но гледката на човешки същества, които препускаха по-бързо и от чеширски вълци и скачаха на петнайсет метра над тревните вълни, бе главозамайваща. Играчите си подаваха и стреляха с такава сила, че за зрителите горящата топка често се превръщаше в огнена линия.

„Ферополис“ първи вкараха гол — подобно на куршум топката описа петдесетметрова криволица, видима по светещата й диря. Хейзъл взе да скандира диво. След минути играч на „Импирия“ отвърна с удар от девет метра във въздуха. Хейзъл изръкопляска и се опита да изсвири като на един от феновете наблизо.

— Не може да подкрепяте и двата отбора — викна Хоб. Феновете на „Импирия“ до него запяха.

— Защо?

— Трябва да си изберете един — настоя Хоб. — И да викате за него.

— Глупости! — изписка тя и се включи в бойния марш на импирийците. Мерлин взе да й приглася.

Когато деветдесет минути по-късно мачът приключи, двамата още викаха и пееха. „Импирия“ бе надвил „Ферополис“ с 5:4. Зига не беше доволна, но стадионът се тресеше от празнична възбуда, докато слизаха по стълбите и пристъпяха край колонадите.

— Беше върховно! — изхриптя Хейзъл дрезгаво.

Лейди Раша се съгласи и вдигна очи към небето, обагрено в оранжево и розово.

— Ще потърся файтон — рече тя. — „Елфски“ ще ни очаква в шест и трийсет.

— Имаме още време — заяви принцесата.

Тя застана пред една количка, чийто собственик печаташе медальони с датата и резултата на мача.

— Искаме четири! — рече въодушевено.

После проследи с блеснал поглед мъжа, докато слагаше медните дискове на пресата и дърпаше ръчката. Тя избра четири различни ленти и подаде банкнота на мъжа. Той реши, че днес е златният му ден, но Зига настоя да получат рестото.

— А, да, забравих, че са надписани с различни числа — рече Хейзъл и напъха банкнотите в портмонето си. — Няма значение. Никога не съм се забавлявала толкова!

Тя връчи на всеки от спътниците си по един медальон, като избра този със синята лента за Хоб, а със зелената — за себе си. Зига окачи червената лента на врата си. Беше необичайно развълнувана.

— Благодаря ви.

— Няма защо — рече Хейзъл. — Само се надявам да са ми останали пари за онази рисунка.

С въздишка лейди Раша подбутна принцесата през оредяващата тълпа. Хейзъл изобщо не беше готова да си тръгне. Спря, за да купи някакви пържени тестени топки, потопени в мед и кафява захар. И тутакси заяви, че са най-вкусното нещо, което е хапвала.

— Защо не ни правят такива? — попита тя Раша искрено. — Далеч по-вкусни са от онези плодови пити. Ще се поинтересувам!

Светлината на уличните лампи от зелена стана червена — бяха се завърнали в Квартала на магистратите. Булевардите тук бяха широки, а край входовете на огромните сгради се издигаха мраморни статуи. Раша посочи гигантската сграда вдясно.

— Роуанската банка.

— Какво правят онези хора там? — попита Хейзъл.

Тя посочи тълпата, събрала се на стълбището пред сградата; неколцина държаха плакати, други подвикваха. Пред тях бяха строени импирски гвардейци с вдигнати пред гърдите карабини.

— Протестиращи — обясни Зига. — Хората явно искат яснота относно онзи кораб.

— Какъв кораб? — попита Хейзъл.

— Търговският галеон, изчезнал край Малакос късно снощи — продължи Зига. — Според съобщението не е изключено да е станал плячка на лирландците.

Хейзъл примигна бавно, сякаш новината не само бе я разстроила, ами бе жегнала нещо по-дълбоко.

— Как се казва корабът? — попита тя, притихнала.

— „Полярна звезда“ — отвърна Зига и огледа нарастващата тълпа. — По-добре да тръгваме.

Мракорката ги преведе през улицата, покрай стоковата борса. Едва пред Музея на Работилницата лейди Раша забеляза, че нещо не е наред с принцесата.

Нейно Височество плачеше.

Стоеше насред тротоара с палтото си от камилска вълна, стиснала в ръка медальона, а раменете й се тресяха от сподавено хълцане. Раша на мига я дръпна встрани, пред широката стъклена витрина на музея, зад която бе изложена сребриста моторна кола.

Хоб се чудеше какво толкова я е разстроило. Понечи да се приближи, но ваята, притиснала Хейзъл в прегръдките си, му махна с ръка да стои настрана. Обърна се към Зига с надеждата за разяснения за случващото се, но агентката бе вперила поглед в тълпата и забързаните минувачи, които се включваха в нея.

Броят на протестиращите се увеличаваше стремително. Десетките станаха стотици. Виковете бяха прераснали в гневно скандиране. Във въздуха тегнеше напрежение, електрически заряд, който произлизаше от тълпата и същевременно я зареждаше.

Хоб се покатери върху основата на една улична лампа, за да вижда по-добре. Оттук протестиращите приличаха на кошер разгневени пчели. Редиците им се разрастваха и се превърнаха в бурно море. За разлика от тях гвардейците стояха като неподвижна червена стена, решителни и непоколебими. Най-близките протестиращи бяха едва на няколко стъпки, отделени от ниска барикада.

„Това няма да свърши добре.“

Хоб оглеждаше тълпата, за да провери дали някой носи нещо като оръжие. Спря очи на човек, когото познаваше.

Баду Габриел, приятелят му от дните на подготовка в Съдружието; размахваше плакат и дереше гърло пронизително. Появиха се и други познати лица, на удивително равно разстояние един от друг в тълпата. Някои бяха от неговата кохорта; други разпозна от срещите им в коридорите и в столовата. Съдружието имаше стабилно присъствие, а членовете му явно бяха сред основните подстрекатели.

Хоб се развълнува от гледката и го обзе завист. Тъкмо това бе си представял, че ще прави, когато постъпи в Съдружието — ще се изправя срещу властите и ще дава гласност на разбиранията си. Баду и другите оставяха видима, истинска следа, а той обучаваше някаква си сладка, безобидна принцеса за Муирландия.

Скочи от лампата, притеснен, че някой може да го разпознае и издаде. Ала страховете му бяха неоснователни — зърна лицето си във витрината на музея и се усети, че още е под маската на илюзията на Зига. Лейди Раша все така да клечеше до Хейзъл, вкопчена в наставницата си като дете, сънувало кошмар.

Внезапно протестиращите избухнаха в яростни викове. От внушителните порти на банката излязоха импирски гвардейци, които съпроводиха по стълбите няколко души. Дори от това разстояние Хоб разпозна лорд Фереджин. Вуйчото на Хейзъл беше в компанията на киселия лорд Хайд, лорд Ямато и още един мъж — цивилен с мека шапка и палто.

Лорд Фереджин махна сърдечно на множеството, сякаш бяха надъхани поддръжници, а не тълпа, която иска главата му. Хейзъл разбра, че вуйчо й е там. Отдръпна се от Раша, застана до Зига и се втренчи в него, докато той се опитваше да направи обръщение. Усилията му бяха напразни — крясъците на тълпата поглъщаха думите му. Направи два опита и се отказа.

В това време гвардейците край барикадите изтласкваха тълпата назад, за да разчистят пътя пред огромната черна колесница, отправила се към банката. Група протестиращи отказаха да се помръднат, докато откриха, че в колесницата са впрегнати жребища.

Разбягаха се лудо пред създанията, които тръскаха гриви с оголени зъби. Щом лордовете и цивилният се качиха невредими, кочияшът изплющя с камшика и жребищата се понесоха бясно напред, сякаш по пътя им нямаше хора.

Зига издърпа Хейзъл от бордюра. Чудовищата профучаха край тях, изблещили диво очи, пръскайки искри с копита. Хоб бе се заковал на място, вперил очи първо в исполинските коне, а после — в прозореца на колесницата. Един от мъжете погледна навън. Двамата кръстосаха поглед за миг, после мъжът спусна завесата. Колесницата изчезна надолу по булеварда, а спътниците на Хоб се струпаха около него.

— Полудя ли? — сръфа го Зига. — Можеше да те убият!

— Съжалявам — рече Хоб. — Аз…

Зад тях се разнесоха изстрели, последвани от викове. Хоб понечи да се обърне, но Зига вече го стискаше здраво за яката. Тя избута всички в близката уличка. Оттам ги преведе уверено по няколко тесни алеи и най-сетне се озоваха в по-спокоен жилищен квартал. После махна на един файтон и нареди на кочияша да кара към Драконовия кей.

Никой не проговори, докато файтонът се спускаше към морето. Хоб беше почти като в транс. Отбягваше погледа на Раша, която се взираше гневно в него от отсрещната седалка. Ваята бе против пътуването от самото начало и бе заплашила, че ще му потърси отговорност, ако нещо се обърка. А спасяването на ридаещата принцеса от метеж, и то под обстрел, си беше „объркване“, помисли Хоб. На Раша й идеше да го убие.

Той се помоли Баду и останалите да не са пострадали и се ослуша за изстрели — напразно. Гледаше да не мисли за мъжа, надникнал от прозореца на колесницата и впил поглед в него. Въпреки илюзията на Зига бе разпознал Хоб в мига, в който спря очи на него и в тях блесна изненада. Мъжът не беше Базил Фереджин, нито някой от другите лордове. Беше цивилният мъж, господинът с шапката и палтото. Господин Бърк.

[1] Шарл Бодлер, „Цветя на злото. Малки поеми в проза“. Прев. Кирил Кадийски, София, Народна култура, 1984, с. 402. — Б.ред. ↑

[2] Вид водорасли с дълги, лентовидни жилави листа. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 15

ОТЗВУК

Мъдрият човек се пита откъде идва; по-мъдрият се опитва да го забрави.

Муирландска поговорка

Минаваше десет, когато Хоб се върна в стаята си. За щастие, Виктор беше нощна смяна. Харесваше съквартиранта си, но той рядко млъкваше, а Хоб се нуждаеше от тишина, за да осмисли всичко случило се.

Той опъна сакото си на облегалката на стола и изу обувки. После свали медальона, огледа го за кратко и си припомни въодушевлението, с което Хейзъл бе му го подарила. Все още не проумяваше причините, променили така рязко настроението й. Не беше само заради протестиращите — сълзите на Нейно Височество бликнаха още преди нещата да загрубеят. Дали беше просто реакция на новината за изчезналия кораб? И ако беше така, дълбоката й покруса бе озадачаваща. Тя не беше разстроена, беше ужасена.

Хоб пък бе притеснен от разговора си със Зига на борда на „Елфски“, както и от присъствието на господин Бърк в колесницата на лорд Фереджин. Реши още същата вечер да пише на майка си за Бели куп, но очакваше, че в наръчника да има обобщение от Съдружието. Очакванията му се оправдаха.

Виж ти, каква среща.

Като видя обобщението, ледена тръпка го полази. Без съмнение господин Бърк бе го разпознал. Нямаше представа как мъжът е надзърнал през илюзията на Зига. Дали бе установил и самоличността на другите?

По-важните въпроси обаче се въртяха около спътниците му. Какво правеше Бърк в компанията на лорд Фереджин и останалите лордове? След дуела си с Данте Хайд Хоб се питаше дали пък Съдружието също е въвлечено в някакви по-мащабни съзаклятия с участието и на други Висшеродни домове. Днешната среща като че потвърждаваше подозренията му. Ясно съзнаваше, че е просто пешка в нечия чужда игра. Нямаше нищо против, стига да разбираше правилата на играта и да вярваше в целта й. Ала игралната дъска май беше далеч по-голяма, отколкото допускаше. Същия ден бе си дал сметка, че не познава всички участници. Дори не беше сигурен каква точно е играта.

Това го плашеше. И го караше да се чувства като глупак, досущ като зяпачите, изиграни от лутините пред гилдията на тъкачите. Зига явно го манипулира за някакви свои цели. Дали и от Съдружието правят същото? Цял живот Хоб играеше ролята на най-умния в околността. Вече не беше така.

Как обаче да постъпи?

Не беше убеден, че е добре да споделя с когото и да било за играта на котка и мишка на Зига. Ако от Съдружието заподозрат, че е надушила нещо, дали ще му се притекат на помощ, или ще се откажат от него от страх да не я отведе при тях?

Преди да отговори на господин Бърк, се появи второ съобщение:

Учудвам се, че не си ни уведомил за посещението си в столицата с Нейно Височество. Отдаден ли си на това, което вършим? Вярваш ли в свободен Импириум? И в равните права за муирите?

— Разбира се — изсумтя Хоб ядно и написа набързо отговор:

Вярвам в каузата. Само че не ми се нрави да стоя в неведение. Не само аз имам тайни.

Отново отгърна на другата страница с тревога, но и с непокорство. Изминаха няколко минути, преди да се появи отговор.

Крайно време е да поговорим. Утре ще получиш зефис, в който ще се изисква присъствието ти в Стария колеж. Зад Параклиса на розите има запустяла къща за прислугата. Вратата ще бъде отключена. Слез в мазето.

Предложението на господин Бърк надхвърляше очакванията — и дори надеждите — на Хоб. Мисълта да се озове в някакво мазе в неговата компания, малко го плашеше. Въпреки всички клетви за братство и другарство в Съдружието членовете му не биха оставили разобличен агент да изложи на риск организацията. В Стража планина никой не щадеше измръзналия крайник — режеше го.

Той писа, настоявайки за среща на по-оживено място.

Отговорът гласеше:

Невъзможно. Трябва аз да дойда при теб, така че къщата е единствената възможност. Не сме разочаровани от теб. Напротив, време е да споделим нещо повече за начинанията ни. Бих искал също да поговорим и за баща ти. Ще дойдеш ли?

Хоб прочете отново съобщението и бавно го осмисли. Отказът му на практика би означавал прекратяване на връзката със Съдружието, както и на шансовете му — доколкото изобщо съществуваха — да научи какво всъщност се е случило с баща му. В най-добрия случай щеше да остане сам, без приятели; в най-лошия щяха да се опитат да затворят устата му. Беше в безизходица, но все още вярваше в основната мисия на Съдружието. Дори подозираше, че пътуването на Хейзъл Фереджин до Импирия може да е помогнало на каузата им.

Нейно Височество имаше добро сърце и беше склонна да търси справедливостта. Протестът бе я изплашил, но и показал, че хората сериозно искат промяна, че Овчи врат и четирилъчите звезди не са просто досадни моменти от обиколката им. Истински проблеми, които трябваше да бъдат обсъдени. Хоб бе уверен, че принцесата дълго ще обмисля видяното.

Скоро Паячката щеше да издъхне, а тризначките бяха бъдещето на династията. Ако успееше да спечели Хейзъл, тя вероятно би могла да окаже влияние върху сестрите си и да настоява за промяна. Това беше сериозна възможност. Беше изключено да обърне гръб на Съдружието в такъв момент — нуждаеше се от повече време, не от повече врагове. Пък и ако господин Бърк или някой от Съдружието възнамеряваше да му навреди, щяха да намерят начин — в мазето или извън него.

Той остана вторачен в страницата цяла минута, преди да напише отговора си — че ще бъде на уреченото място. След като приключи с това, написа дълго писмо на майка си и го приготви заедно със зеленото шишенце от Зига. Виктор имаше приятели в пощенския отдел. Щеше да уреди да го изпратят експресно.

Зефисът пристигна малко след десет на следващата сутрин. Хоб вече беше на поста си в приемната зала на двореца, където прекарваше повечето си сутрини. От зазоряване банкери и посланици се точеха тук, за да обсъдят последните пречки пред търговията. Положението се влошаваше.

Беше потънал още един галеон. За разлика от „Полярна звезда“, за участта на „Стормпрау“ нямаше свидетели, но вълните бяха изхвърлили разцепената фигура от носа и няколко сандъка на брега край рибарско селище до пристанището, на което корабът отдавна трябваше да е пристигнал. Новината се разпространи като пожар. Навред из Импириум галеоните обръщаха или отказваха да напуснат пристанищата. Ако това продължеше, търговията щеше да прекъсне и империята щеше да се изправи пред сериозен срив. Инциденти като метежа от предишния ден щяха да станат всекидневие. Цяла сутрин сановниците оживено шепнеха и мърмореха на малки групи, докато чакаха да се срещнат с този лорд или онзи министър.

Доколкото Хоб успя да чуе, присъстващите бяха разделени на два лагера: едните бяха „за“ война с лирландците, другите призоваваха за алтернативни търговски мерки. Един господин се чудеше защо им е да бродят по гъмжащите от демони морета, щом цепелините и летящите машини могат да превозват товарите по въздуха. В Работилницата разполагаха с нужните технологии и материали. Стига императрицата да премахне някои ограничения…

— Господин Смит…

Гласът бе на Чалмърс, пети помощник-иконом, мъж на около шейсет с вечно измъчено изражение. До ухото му, подобно на светеща пчела, светеше зефис. Не беше ред на Хоб да доставя съобщения, така че Чалмърс бе смръщил вежди. Не ставаш пети помощник-иконом, ако се отклониш от установения ред. Хоб прекоси помещението.

— Да, сър?

— Търсят ви — рече Чалмърс кисело. — Господин Стровски има нужда да доставите някакви документи в Стария колеж. Знаете ли къде се намира кабинетът му?

— Да, сър.

— Хайде, бързо.

Хоб излезе, без да обръща внимание на завистливите погледи на другите пажове. Задачите означаваха движение: разнообразие от скованата поза сред превзетите глупаци в опушената зала.

Навън ръмеше, но той с радост вдиша чистия въздух. Прекоси почти тичешком цветните градини и стигна до тесния, опасан с дървета път, който свързваше двореца със Стария колеж.

В двора на колежа гъмжеше от студенти и преподаватели, загърнати с шалове и роби. Те крачеха по пътеките или бяха спрели, за да поговорят под напъпилите клони на дърветата, притиснали магични книги до гърдите си. Тук нямаше и помен от тревожното напрежение, сковало двореца. Колежът в Роуан бе се появил далеч преди островът да се превърне в дом на Божествените императрици. Имаше си свой ритъм — бавен и величествен, подчинен на традиции, които нямаха нищо общо с търговията или политиката.

Къщата за прислугата се намираше зад Параклиса на розите, край малко гробище с избелели надгробни камъни. Беше сгушена до ручейче, край брези и вечнозелени дървета. Изглежда, не се използваше от доста време. Имаше няколко счупени прозореца, а боята бе олющена.

Хоб спря и огледа гората, без да пропусне нито една птица или твар, шумоляща из храстите. Хейзъл имаше часове и Зига Фен би трябвало да е с нея, само дето оставаше рискът мракорката да е изпратила някой да го следи. Наоколо обаче забеляза само катерици, а единственият звук идваше от падащите по листата дъждовни капки.

Той влезе тихо в къщата, пъхнал ръка в джоба на сакото си. Вътре стискаше ножчето за белене, което бе заел от вещериците същата сутрин. Беше приел да се появи на срещата, но нямаше намерение да го прави невъоръжен. Ножчето не беше кой знае какво, но все пак беше по-добро от нищо, пък и не можеше да вземе нещо, дето се набива на очи. Макар и късо, острието бе остро като бръснач.

Вратата към мазето беше зад кухнята, до един килер. Хоб я открехна тихо и го лъхна дъх на влажна земя. По стълбите тъмнееше, но от подножието им идваше слабо мъждукане — сякаш там гореше свещ или лампа.

Той избърса потта от дланите си и се ядоса, че го е страх. Реши да не държи ножа в джоба си. Нищо, че господин Бърк може да се обиди — ако дойде, разбира се. Възможно бе всичко, което бе му казал, да се окаже лъжа. Както и в мазето изобщо да не го очакват обяснения, а вместо отговори да се натъкне на наемен убиец, изпратен да премахне шпионина на Съдружието, чиято лоялност е под въпрос.

Той затвори вратата зад себе си и взе да слиза опипом по стълбището, приковал вниманието си в мъждукащата светлинка. Долу господин Бърк седеше на малка работна маса до една маслена лампа. Той забеляза ножа и в живите му очи проблесна смях.

— Това за мен ли е, или за някой плод?

— Не съм съвсем сигурен — рече Хоб.

Господин Бърк въздъхна.

— Всичко е по моя вина. Чудя се кога да проведем този разговор още от онази нощ в Здрач. Боях се да не бъде твърде рано или да не ти дойде твърде много, но сега си давам сметка, че допуснах грешка — той посочи другия стол. — Моля те, седни и ми позволи да обясня.

— Не още — каза Хоб. — Как ме разпознахте в Импирия? Вие мехрун ли сте?

— Разбира се, че не — отвърна мъжът.

Той наклони глава, допря внимателно пръст до зеницата си и извади прозрачна леща.

— Направи ми я един „изменник“ от Работилницата, на когото бяха омръзнали импирските ограничения. Може би си чул, че огледалата подсилват илюзиите. Вярно е, но донякъде — ако една илюзия бъде отразена много пъти, ефектът й изцяло изчезва. Гениалната леща на моя приятел прави именно това, но в съвсем малък мащаб. Нося само една, така че мога да виждам истината, както и онова, което мехруните искат да приема за истина. И двете са от полза.

Той върна лещата на мястото й и примигна бързо.

— Други въпроси?

— Да — рече Хоб. — Какво се е случило с баща ми? Разговорът няма да продължи, преди да ми кажете.

Господин Бърк опря ръце една в друга.

— Искаш откровен отговор, затова ще ти го дам. Баща ти беше екзекутиран за измяна на Кучи ров на 16-ти ноември 3001 г.

За миг Хоб остана като вкаменен. Не беше очаквал толкова прям отговор.

В много отношения животът му приличаше на завивка от съшити парчета. Някои бяха много ярки, макар и невинаги приятни. Онези, свързани по един или друг начин с баща му, до голяма степен бяха празни, пълнеше ги той. В представите му Андерс Смит от Импирската гвардия бе паднал в битка с лирландците или гигантите. Или пък изобщо не беше умрял, а изследваше чудни земи или други светове. Любимата версия на Хоб беше, че баща му изобщо не е смъртен — че е хитрецът Кайута в човешки облик. Това бе хубавото на незнанието — истината можеше да е всичко останало.

Но се оказа друго. Вместо богове, гиганти и слава имаше черна бездна в сив зимен ден. Андерс Смит дори не беше разстрелян, както се полагаше на войниците. Просто бяха го хвърлили в пропастта като измет.

— По-добре седни, моето момче — рече Бърк тихо. — Знам, че не ти е лесно. Когато научиш датата и подробностите, истината те помита. Искаш ли да научиш повече, или това ти стига?

Хоб седна така, че мъждукащата маслена лампа остана между двамата.

— Вече няма смисъл да премълчаваме.

Господин Бърк кимна одобрително.

— Както ти казах, баща ти беше родом от Новасло. От семейство на крепостници. Избягал, след като убил мехруна, който съсякъл баща му. Щом се присъедини към Съдружието, Улрих бързо се издигна. Когато слуховете за ормайзен на Северозапад стигнаха до нас, го избрах за свой спътник.

Хоб бе чувал за ормайзена, или „драконовото желязо“, както още беше известен. Според легендите се срещаше само по местата, където били родени истински дракони. Старите миньори много обичаха да занасят новобранците, че шистите струват цяло състояние.

— Мислех, че приказките за ормайзена са бабини деветини — рече той.

— Не — отвърна господин Бърк. — Има го… или поне го е имало. На света са останали само няколко дракона. Местата, където се раждали всички, с изключение на един, били открити доста отдавна, но рудата била изчерпана. Никой не се е натъквал на ормайзен от векове.

— Какво точно представлява?

— Ормайзенът е изключително магичен материал — обясни мъжът. — Правилно изработените оръжия от драконово желязо могат да наранят и най-могъщите същества — дори носителите на Старата магия. Както се досещаш, подобни оръжия биха били безценни за Съдружието, както и за всеки, изправен пред такива врагове. След като убили Покосителката с ормайзенско острие, наследницата й конфискувала до едно изделията от драконово желязо в Импириум. Дори да ставало дума за Острието на някой дом — нямало значение. Хората били длъжни да предадат и последното парче метал, иначе щял да ги посети Прим Безсмъртни.

— И тогава някой открил мястото, където се е родил последният дракон? — вметна Хоб.

— Така решихме — отговори господин Бърк. — Плъзнаха слухове, че учените са проследили произхода на Хати Черния до Стража планина. С баща ти проникнахме в Импирската гвардия и се включихме в изпратения там отряд. Сурова кампания, през зима, която надхвърляше и най-смелите ми очаквания. Щяхме да загинем, ако едно племе не беше ни подслонило.

Той побутна няколко снимки на масата. На първата бяха двамата с бащата на Хоб в Стража планина — с гвардейски униформи, с небръснати, обветрени лица. Намираха се високо над границата на гората и светът бе се ширнал като миниатюра под тях. В далечината Хоб различи Мечото езеро. Другите снимки бяха на редник Смит — как лови риба през дупка в леда и как строи заслон.

— Нека отгатна — обади се Хоб. — Живели сте с хауджите.

Бърк кимна.

— Дадохме им достатъчно храна и горивно масло, за да ни изтърпят няколко месеца. Само дето не останаха доволни, когато младият редник и дъщерята на шамана се харесаха.

Хоб не отвърна на усмивката му. Господин Бърк явно смяташе, че е споделил забавна случка за родителите му. Изобщо не можеше да си представи колко страдания и трудности е причинил този злочест романс.

— Намерихте ли онова, което търсехте? — попита той.

Не беше сигурен дали пита господин Бърк, или самия себе си.

— Имаш предвид ормайзена? — поясни мъжът. — Не. Мисията беше пълен провал. Лавините и планинските гиганти се погрижиха за повечето от полка. С баща ти решихме, че имаме най-големи шансове да оцелеем, ако се отделим от останалите войници. След няколко седмици в нищото успяхме да се доберем до селото, в което беше майка ти. Отишла там, след като хауджите я прокудили, задето носи в утробата си дете на скендер. Баща ти страшно се зарадва, че съдбата ги събира отново, за да го срещне със сина му. Искаше да остане в Здрач и да те отгледа. Чувството му за дълг обаче бе твърде силно, а знаеше, че имаме още работа. Обеща на майка ти, че ще се върне, преди да започнеш училище, но Съдбата имаше други планове.

Хоб не помръдваше, загледан в пламъка, който танцуваше около фитила на лампата. Ако проговореше, щеше да отприщи сълзите си. Отдавна не бе си позволявал да плаче и не беше сигурен дали ще се овладее.

Господин Бърк го погледна със съчувствие.

— Така и не се запозна с баща си, а това е ужасно за едно момче. Малцина избират смъртта си, но всички можем да изберем как да живеем. Улрих загина в борбата за благородна кауза. Повечето хора умират в борба с подаграта.

— Какво стана после? — попита Хоб и избърса очи. — Между Здрач и Кучи ров?

— Баща ти беше изключителен войник — рече господин Бърк. — Толкова добър, че решихме да го оставим в гвардията, където несъмнено щеше да се издигне. Улрих се върна в полка ни с твърдението, че е единственият оцелял от експедицията. Аз се прибрах в столицата и насочих вниманието си към дейностите, с които да осигурявам средства за начинанията на Съдружието.

„Старият Том“ отмери часа и господин Бърк се умълча. Хоб извърна глава към стълбите, но мъжът го увери, че помощник-икономите няма да го търсят известно време.

— Улрих оправда очакванията ни — продължи той. — Само за година го повишиха два пъти и го избраха да придружи императрицата на годишното поклонение до една от Другоземските порти. Тази година трябваше да почетат драконката Граазх, която пази входа към Недрата. По принцип след отварянето на портите не присъства друг освен Фереджините, но жреците позволили един гвардеец да остане, за да помага на бременната дъщеря на императрицата. Същата вечер започнали родилните мъки на Елана Фереджин.

— Която родила тризначките — заключи Хоб.

Господин Бърк се приведе напред и снижи глас, сякаш стените на мазето ги подслушваха.

— Единствените свидетели на случилото се след това били Божествената императрица, Улрих Дойл и самата Граазх. Баща ти видял нещо, което не бивало да вижда, и това му струвало живота. Ето защо се въздържам да споделя с теб всичко. Истината е опасна.

Хоб овладя страха си.

— Без повече тайни. Искам да узная всичко.

— Нейно Височество очаквала близнаци — продължи господин Бърк. — Елана още била жива, когато се родили първите две момиченца. След тях обаче излязло и трето — мъничко, скимтящо същество с бяла кожа и безцветни очи. Първият му дъх бил последният за майка му. Императрицата се занимавала с близначките, но чула вика на Елана и открила какво е станало. Улрих каза, че загубила ума си. Обявила детето за изчадие и била готова да го убие или да го хвърли „обратно в Недрата“, ако баща ти и Граазх не се били намесили.

— Драконката се е намесила? — удиви се Хоб. — И какво направили?

— Баща ти озаптил императрицата и я дръпнал настрана, а Граазх се увила около детето. И не го изоставила дори докато поглъщала тялото на Елана.

— Изяла е майката на Хейзъл пред очите й? — изуми се Хоб.

Господин Бърк кимна.

— Щом се окопитила, императрицата предложила интересна версия на жреците и жриците. Не била се опитала да убие бебето, а го приела за благословия от Граазх, която почела Елана по същия начин, по който Ембер Златистия почел Мина Първа. Това били чудодейни знамения — непогрешими знаци, че за Импириум предстои златна ера — той се изсмя горчиво. — Жреците й повярвали, разбира се. Готови са да повярват на каквото и да е, стига да звучи достатъчно величествено и загадъчно. Паячката обаче все още имала проблем.

— Свидетел! — досети се Хоб.

— Точно така. Обвинила баща ти, че се е опитал да убие детето, и наредила да го арестуват за измяна. Оковали го и го върнали на Свещения остров, за да бъде екзекутиран на Кучи ров.

В гърдите на Хоб се надигнаха гняв и отвращение. Представи си как баща му седи в мрачната килия в очакване палачът да го отведе до ужасната му участ. Кучи ров беше прокълнато място. Ничия душа не би могла да намери покой там. Той се постара да овладее гласа си.

— Как научихте за случилото се?

— Улрих не беше глупав — обясни господин Бърк. — Всички осъдени затворници имат право на изповед. Докато пишел своята, зашифровал част и разказал истината за случилото се при Портата към Недрата. Върховният жрец не видял нищо подозрително и връчил свитъка на своя прислужник, за да се погрижи за него. Този прислужник беше от нашите редици.

Хоб кимна замислено.

— Тоест Паячката е убила баща ми.

— Да — потвърди мъжът. — Заради непростимия грях, че спасил едно бебе от собствената му баба. Смъртта на Улрих обаче не беше напразно. Научихме доста от съобщението му. И до днес тези сведения са безценни.

— Защо? — поинтересува се Хоб.

Господин Бърк вдигна ръка.

— Време е аз да задам въпрос. Искам да знам какво те накара да изпитваш такива подозрения към Съдружието. От известно време с госпожица Марлоу усещаме, че си доста сдържан. Защо не сподели, че ще придружаваш Нейно Височество в Импирия?

Хоб заби поглед в масата.

— Напоследък имам чувството, че не знам какво всъщност се случва в Съдружието — че сме замесени в повече дела, с повече хора, отколкото предполагах. Цялата история с лирландските печати, липсващото Острие, вие в компанията на лордовете вчера… — той вдигна очи. — Не ми се нрави да тъна в неведение.

— Разбирам — кимна господин Бърк. — И смяташ, че имаш право — като новобранец — да бъдеш осведомен за всичките ни действия? Прощавай, Хоб, но това не ти ли се струва малко самонадеяно?

В гласа му нямаше гняв, а по-скоро основателно недоумение към поведението му. Хоб не можеше да отрече, че казано по този начин, то не звучеше много ласкателно.

— Слушай — продължи господин Бърк, — имам сериозни планове за теб. Само че трябва да проявиш търпение и да ни вярваш. Сега животът на хиляди смелчаги е заложен на карта в стотици мисии. Само двама души знаят за тях.

— Вие с госпожица Марлоу? — предположи Хоб.

Бърк кимна.

— Някои са разузнавателни или наборни; други са проява на чиста човещина. Докато разговаряме с теб, Съдружието вкарва контрабандно храна за муирите в Ана-Федра. Местните „благородници“ са присвоили цялото съдържание на обществените хамбари. Селата са обречени на глад без нас, а и се стараем да избавим от подобна участ и други като тях. Съжалявам, хлапе, но няма как да те осведомим за всичките си дела, за да спечелим благоволението ти.

— Да, разбирам — рече Хоб. — Все пак може ли да попитам поне за едно?

— Е — кимна господин Бърк, — това може да се уреди.

— Лорд Фереджин? — зададе въпроса си Хоб. — Какво правехте с него в банката?

— Познавам се с Базил от години — отвърна господин Бърк. — Представлявам група инвеститори, които без много шум се сдобиха със сериозен дял от банката. Базил открай време е неспособен, но с „Тифон“ достигна нови висоти на алчността и глупостта си. Надмина сам себе си и сега има огромни дългове към банката, лорд Хайд и още неколцина.

Той въздъхна съжалително.

— Горкият Базил! Никой не мрази повече от благородниците да изплаща дългове. Колкото по-богати са хората, колкото по-уважаван е родът им, толкова по-малко внимание обръщат на задължението да погасят дълговете си. Според представите им само някой с непростимо нисък произход би настоявал да се издължат.

— Колко удобно — рече Хоб.

Господин Бърк се позасмя.

— Висшеродните домове са овладели до съвършенство изкуството да те накарат да се почувстваш част от семейството, когато искат нещо от теб, и да ти покажат вратата в мига, в който се сдобият с него.

— Значи лорд Фереджин ще се измъкне?

— Опитва се. Предлага земи, произведения на изкуството, услуги, титли… какво ли не, само не и пари.

— А тези неща нямат ли стойност? — попита Хоб.

Господин Бърк сбърчи нос.

— Земите са в тундрата, картините нищо не струват, думата му — също, а титлите нямат значение. Един Дълг от Дом Фереджин би бил друго, но само императрицата може да позволи такива мерки. Не, положението на Базил е доста напечено. Дължи твърде много на хора, които не може да подмине просто така.

— На вас, на лорд Хайд и на лорд Ямато.

— Не само — продължи господин Бърк. — Пък и ако смяташ, че някой Хайд би пуснал един Фереджин от капана, явно не си внимавал. Лорд Уилем е решен да узурпира властта над банката. Ямато пък иска подялба на лирландските печати.

— А вие какво искате? — попита Хоб.

Бърк се ухили.

— Да извлека максимално от ситуацията. Лорд Хайд търси подкрепата ми. Лорд Ямато — също. А Базил? Той е готов на всичко, за да го отърва.

— И как ще постъпите?

— Не, не… Нека видим как работи твоят мозък. Какво би направил ти на мое място?

Хоб се замисли няколко секунди.

— Бих изчакал. Колкото по-дълго не предприемате нищо, толкова повече ще се притеснят, че се каните да сключите сделка с някой от другите. Така може да покачите още повече цената си.

Господин Бърк наклони глава.

— Именно. Лудостта ни е методична, Хоб. Печелим влияние над Висшеродните домове — влияние, което можем да упражняваме в решаващи моменти. Преди празничната вечеря лейди Силва нямаше избор — наложи й се да ни приеме. Щом чухме, че иска да се отърве от родителите на мъжа си, се постарахме това да стане. И ето я сега — най-младата матрона сред Висшеродните домове, свободна да се радва на положението си… стига да прави каквото поискаме, когато поискаме. Дом Силва вече принадлежи на Съдружието. А когато моментът назрее, същото очаква и домовете Хайд и Ямато.

Хоб бе впечатлен.

— Като игра на аркадия — изрече той мислите си на глас.

Слабите играчи на аркадия заковаваха вниманието си на фигурките за игра; добрите следяха ходовете. Съдружието систематично превземаше дъската за игра, докато Висшеродните домове гонеха фигурките.

— Ще ги раздробите.

— Точно така — потвърди господин Бърк. — Не те виня за подозрителността, Хоб. Параноята се среща често в нашата професия. Съдружието обаче не би съществувало без доверие, а за него е нужна и щипка вяра. Ти си ключов елемент от сложен механизъм. Имаш задача, както и другите имат свои задачи. Престанеш ли да я следваш, улисан в чудене какво правят останалите елементи от механизма, той ще зацикли. И това ни довежда до твоята мисия.

Хоб се подготви за мъмрене, което — не можеше да отрече — вероятно щеше да е основателно.

— Извини ни за нетърпението — продължи господин Бърк. — Задачата ти не е проста, а и ти я поверихме без кой знае каква подготовка. Това, че успя да се внедриш сред приближените на Нейно Височество, е забележително.

Думата „внедриш“ остави лош привкус у Хоб; излизаше, че е подвел Хейзъл и се е възползвал от добрината й. Двамата не бяха „приятели“ в обичайния смисъл на думата, но помежду им бе се породила симпатия. Той се размърда смутено на стола си.

— Привързал си се към нея — отбеляза господин Бърк спокойно. — Никак не е чудно. Сам си, заобиколен от врагове. Съвсем естествено е да започнеш да се припознаваш в тях.

Момчето изпъна гръб.

— Хейзъл Фереджин не ни е враг. Нямате представа колко се интересува от правата на муирите. Единственото й провинение е, че се е родила в императорското семейство — семейство, в което никога няма да й поверят истинска власт. Не разбирам защо толкова се интересуваме от нея.

— Властта има различни измерения — отбеляза господин Бърк. — Нейно Височество явно приема магията доста сериозно, щом прекарва всяка вечер, заключена в Тур ан Гриан.

— Всички възпитаници на Роуан изучават мистиката — възпротиви се Хоб.

— Аха — рече господин Бърк. — И кой от другите възпитаници е изпадал в транс, та да тръгне към гробницата на Покосителката? И е бил нападнат от появилия се фоморлинг?

Хоб смръщи вежди.

— За човека елен ли говорите?

— „Човекът елен“ е фоморлинг — обясни господин Бърк. — Раса средно големи гиганти, за които се смята, че са издънка на древните фомори[1]. Самите фоморлинги също са на път да изчезнат. Често забелязват малцината оцелели около гробниците на Покосителката.

— Защо? — поинтересува се Хоб.

Господин Бърк оправи фитила на лампата, който бе започнал да пращи.

— Не мога да твърдя със сигурност, но ми се струва, че стоят на стража, за да се уверят, че тя е в покой. Покосителката едва не ги унищожи.

Той остави лампата на масата и изтри пръсти в носната си кърпа.

— Всъщност какво знаеш за Мина Четвърта?

Отговорът на Хоб прозвуча като заучен от учебник.

— Името й е Ариана Фереджин, родена през 308-ма година. Качва се на престола на петнайсетгодишна възраст. Най-надарената с магия от Фереджините, надминала дори Мина Първа. Създателка на Другоземските порти, потушила Голямото въстание, разширила империята до настоящите й граници. Убита по поръчка през 401-ва година след Катаклизма. Пепелта й е пръсната в стотици погребални камери, наречени „гробници на Покосителката“.

— Доста енциклопедично — отбеляза господин Бърк.

— Благодаря.

Събеседникът му поклати глава.

— Не беше похвала. Фактите са маловажни, ако липсва желание да ги осмислиш. Току-що описа жена, отворила портали към нови светове, открила нови измерения на магията и разширила владенията на семейството си.

— Е?

— Не ти ли се струва странно, че Фереджините са пръснали останките й на малки дози по целия свят? Местоположението на гробниците на Покосителката е добре известно. Защо никоя от следващите императрици не е събрала останките й, за да ги върне у дома?

Хоб нямаше представа.

— Би ли ми припомнил къде се намира паметникът на Покосителката? — продължи господин Бърк и внезапно напомни на Хоб за Оливейро.

— Не знам — призна той. — Не съм го срещал в книгите.

Господин Бърк го изгледа многозначително.

— Да, защото такъв няма. Да си видял неин портрет в двореца?

Хоб се замисли. Дворецът беше пълен с произведения на изкуството, но не можеше да се сети и за една картина или скулптура на Мина Четвърта. Дори в кратката статия в наръчника му нямаше неин портрет. А лицето на посветената й кариатида в главното фоайе бе заличено. Единствена от всички.

— Не — пророни той. — Не съм.

— Липсите са красноречиви — обясни господин Бърк. — Защо според теб в рода Фереджин пренебрегват Мина Четвърта? Направо са я премахнали.

— Не знам.

Мъжът снижи глас до шепот:

— Защото се ужасяват от нея. Някои сили са твърде големи за царството на смъртните, Хоб. Само фактът, че съществуват, разстройва равновесието на нещата и застрашава оцеляването ни.

— Всички знаят, че Покосителката е била чудовище — рече момчето. — Какво общо има това с Хейзъл Фереджин?

Господин Бърк килна глава.

— Запознат ли си с идеята за прераждането?

— Разбира се — рече Хоб. — Случва се, когато някой дух се прероди в друго тяло. Някои религии вярват в него.

— След няколко секунди може и ти да повярваш.

Той извади от куфарчето си рамка за картина и я вдигна пред Хоб.

— Погледни.

Отначало Хоб просто се обърка. Зад стъклото на рамката имаше избледняла черно-бяла снимка на слабо, бледо момиче, което със смях бягаше от момченце в някаква градина. Той се вгледа по-отблизо. Ако косата й беше по-светла, спокойно можеше да бъде Хейзъл Фереджин.

— Какво е това? — попита, смутен.

Господин Бърк се облегна на една от колоните.

— Снимка на Ариана Фереджин, направена няколко години, преди да стане Мина Четвърта. Смятаме, че един от придворните художници я е използвал като модел за картина, унищожена, щом Мина Пета обявила изображенията на майка си за незаконни. За щастие, един изключително смел човек успя да спаси ето това, за да не забравят идните поколения образа на злото.

В продължение на минута Хоб остана да стърчи насред студеното, влажно мазе, вторачен в снимката. В помещението бе толкова тихо, че двамата сякаш бяха сенки в нечия гробница. Усмихнатото лице на момичето определено не изглеждаше зло. Радостното му изражение беше досущ като това на Хейзъл, когато видя първия гол на първия евклидов мач в живота си. Хоб се загледа в момченцето, което я гонеше.

— Кое е момченцето? — попита.

— По-малкият й брат, принц Максимилиан — отвърна господин Бърк. — Бил убит на следващата година при неуспешен опит за покушение срещу майка им. Казват, че Ариана не се усмихнала повече.

Хоб се вгледа, натъжен, в момченцето. Едва ли беше на повече от три годинки. Отново и отново се налагаше да си припомня, че това пред очите му не е Хейзъл Фереджин. И всеки път го побиваха тръпки от страх. Накрая прочисти гърло и каза:

— Това е съвпадение. Много от представителите на рода Фереджин си приличат.

Господин Бърк облегна снимката на стената.

— Обясни ми тогава защо си толкова блед — също като Нейно Височество.

— Не твърдя, че не е необичайно.

Господин Бърк се изсмя кисело.

— Хейзъл Фереджин не е обикновен простосмъртен, който „по чиста случайност“ прилича на някоя историческа личност. Говорим за момиче, родено край Другоземска порта в навечерието на Вси светии. Момиче, чиято неочаквана поява е довела до смъртта на двама души — на нейната майка и на твоя баща. Момиче, което изобщо не прилича на живите си роднини, но е почти неразличимо от Ариана Фереджин. Ако приликата е само външна, какво накара Нейно Височество да иде като в транс до гробницата на Покосителката? Какво е обяснението за пристъпа й по време на фантазията, пресъздаваща убийството на Покосителката?

— Това не доказва нищо — рече Хоб. — Аз самият също едва не припаднах.

Господин Бърк не прие думите му.

— Хоб, ти си разумен човек… Изключено е разумен човек да настоява за още доказателства, че в ход е нещо много тревожно.

Хоб отново погледна снимката.

— Познавам Нейно Височество. Тя не е чудовище.

— Нито пък Ариана Фереджин — засече го господин Бърк. — По всичко личи, че нищо не е загатвало магичните й способности до юношеството й. Всичко се е променило след смъртта на Максимилиан и първото й поклонение.

Господин Бърк прибра снимката в куфарчето си и погледна Хоб сериозно.

— Надеждата ми е не само да постигнем равноправие за муирите, но и да го направим с възможно най-малко кръвопролития. До две години начело на Импириум ще застане възприемчива нова владетелка. Дотогава ще сме овладели повечето Висшеродни домове, както и някои ключови служби и доста от големите селища. Нейно Сиятелство няма да има друг избор, освен да приеме предложенията ни.

— Ще оставите представителка на Фереджините на трона? — изненада се Хоб.

— Известно време — уточни господин Бърк. — Екстремистите може и да приветстват насилието, но обикновените хора го намират за отвратително. Ако се опитаме да сринем всичко за една нощ, ще принудим враговете си да предприемат отчаяни мерки, като в същото време ще отблъснем точно онези, на които се опитваме да помогнем. Нужни са сила, мъдрост и търпение. След едно поколение муирите до един ще имат същите права като мехруните и аристокрацията. След две аристокрацията просто ще изчезне.

На лицето на мъжа изгря момчешка усмивка. Той удари с юмрук по масата.

— По-умни сме от тях, Хоб! По-добре организирани сме и имаме по-висши цели от това да браним кухите си титли и начина си на живот. След векове потисничество най-сетне сме на път да спечелим играта. Представяш ли си!

Хоб не беше убеден, че може да си го представи. Искаше му се, но мисълта, че подобен развой на събитията действително е постижим, бе толкова стъписваща и неприемлива, че бяха нужни доста усилия, за да я приеме. Замисли се, че причините да постъпи в Съдружието бяха желанието му да съживи връзката с баща си и вярата му в правдивостта на борбата им. Ала никога не бе предполагал, че победата в тази борба всъщност е възможна. Дълбоко в себе си намираше тази мисъл за фантастична. От устата на господин Бърк обаче звучеше така, сякаш победата не само е постижима, а предстои съвсем скоро.

Следващите си думи господин Бърк произнесе с мрачен тон, който рязко върна Хоб в настоящето.

— Всичко ще бъде напразно, ако Хейзъл Фереджин е онова, което подозираме — рече той. — Тя не само ще спечели играта, а ще изпепели цялата дъска. Светът още се възстановява след първата Покосителка. Не би понесъл втора.

Хоб стана от стола и взе да крачи из мазето.

— Възнамерявате да я убиете. Не отричайте.

Господин Бърк сплете пръсти и отвърна с премерен тон:

— Осигурили сме наемен убиец, но не съм дал заповед за покушение. Още не. Очаквам повече сведения, Хоб. Ако не ни ги дадеш, ще се наложи да приема, че тя не може да бъде спасена.

Хоб замръзна на място.

— Момент! Има шанс да бъде спасена.

— Разполагаме с наши учени, които изследват магията — обясни господин Бърк. — Според тях има две възможни обяснения за приликата и поведението на Нейно Височество. Първото е, че тя категорично е преродената Покосителка. В този случай трябва да бъде убита. Втората хипотеза е, че Хейзъл Фереджин е невинно дете, обсебено от нечия същност, може би дори от част от духа на Покосителката. Ако е така, е възможно да бъде спасена с екзорсизъм.

Проблясък на надежда, но това не беше достатъчно за Хоб.

— А ако не е нито едно от двете? Ако се окажа прав и тя е обикновено момиче?

Бърк го изгледа многозначително.

— И двамата знаем, че не е така.

— Тогава защо изобщо си губите времето да проверявате може ли да бъде спасена? — тросна се Хоб. — Хейзъл не ви интересува като човек.

— По няколко причини — отговори господин Бърк. — Не знам какво си мислиш, но аз не съм хладнокръвен убиец, Хоб. За мен има огромно значение дали ще поръчам смъртта на някоя невинна жертва, особено на дете. Другите причини са чисто практически. Убийството на член на кралската фамилия би дало тласък на мощен отпор. То би разгневило императрицата, би обединило Висшеродните домове и би ни върнало с години назад. И ако Нейно Височество искрено се вълнува от несправедливостите, пред които сме изправени, може да се окаже ценен съюзник за реформите, които предвиждам. Нямам намерение да отнема живота й, ако не се налага.

Хоб трябваше да признае, че думите му са логични. Беше безсмислено да се поддава на чувства. Той се върна на стола.

— Какво искате да направя?

— Нужни са ми сведенията, които ти поръчахме, когато те избрахме за тази мисия — рече господин Бърк. — Учените ни трябва да узнаят какво изучава Нейно Височество, както и какви са магичните й способности. Едва тогава ще разберем с какво си имаме работа. Не успееш ли да разясниш картината, ще се наложи да предположим най-лошото.

— Ясно — кимна Хоб. — Ще осигуря каквото е нужно.

— Надявам се — рече господин Бърк. — Времето ни изтича. Нейно Височество вече е на дванайсет. След няколко месеца ще се отправи на първото си поклонение и силите й може да се проявят напълно. Сещаш ли се за още някоя подробност?

— Не съм присъствал в часовете й и не съм я виждал да прави магия — каза Хоб. — Знам само, че има някаква важна задача или изпит, с който трябва да се справи до рождения си ден. Лейди Раша обяви, че щом това мине, ги очаква ваканция.

Господин Бърк се облегна назад, скръсти ръце и се загледа в пламъка на лампата.

— Ценна информация — рече той. — Само Паячката може да възложи истински значима задача на Нейно Височество. Изключено е магията да не е намесена в толкова продължителните занимания на принцесата в Тур ан Гриан. Цялата тази спешност и напрежението… Паячката притиска своята внучка, опитва се да ускори нещо, докато все още може да му влияе… Мисля, че се досеща какво представлява Хейзъл. Всъщност съм готов да се обзаложа, че е така.

— Да, но самите Фереджини се отричат от Покосителката — каза Хоб. — Защо й е на императрицата да създава още една като нея?

— Не мога да кажа — отвърна господин Бърк. — Гледната точка на владетелите към света се различава от нашата. Делата на Мина Четвърта плашат Фереджините, но не може да се отрече, че тя е спасила империята и е дала възможност на семейството си да запази трона още две хиляди и петстотин години. Покосителката била като горски пожар. Изпепелила Импириум, но вдъхнала нов живот на династията. Трябва да разбереш с какво се занимава Хейзъл Фереджин.

— Ще намеря начин — рече Хоб. — Нещо конкретно ли да търся?

— Не — отговори мъжът. — Докладвай всичко, което видиш или чуеш, независимо колко незначително ти се струва. Недей да подбираш, анализираш или тълкуваш. Това е работа на учените.

— Разбрано — кимна Хоб. — Само че ми е нужна помощ със Зига Фен. Не е убедена, че съм обикновен паж.

Той обясни какво бе му разказала агентката за импирските разкопки, за пушката, открита край го̀лема, и за тревогите й, свързани с Бели куп. Господин Бърк искрено се изсмя на последното.

— Зига Фен те е обвинила, че си некромант?

Хоб почервеня.

— Не точно. Накара ме да изпия някаква отвара като предохранителна мярка. Не виждам нищо забавно. Майка ми и сестра ми живеят недалеч от Бели куп.

— Извинявай — рече господин Бърк, но очите му все така блестяха. — Нормално е да се тревожиш, но не се притеснявай за Бели куп. Беше мое дело.

Хоб се облещи.

— Не разбирам. Бели куп е бил дело на Съдружието?

— Поредната блестяща идея на госпожица Марлоу — отвърна мъжът. — Преди да отпътувам за Северозапада миналата есен, предложи да посадя семенце на Бели куп. Е, явно е разцъфнало. Фереджините стават параноични, когато се намеси некромантията. В Червената рота смятат, че древен враг като Сборището се е надигнал отново. Чудесно! Ще се спуснат да гонят призраци, докато ние вършим работата си.

От плещите на Хоб падна голям товар. Не го подразни дори необходимостта да изпрати второ експресно писмо, за да предупреди майка си, че тревогата е била фалшива.

— Значи е просто за отвличане на вниманието?

— Разбира се — кимна господин Бърк. — Червената рота има само дванайсет агенти. Така ще ги принудим да се разпръснат. Да се върнем на Зига Фен. Обвини ли те открито в нещо?

— Не — отговори Хоб. — Но няма да ви лъжа — страх ме е.

— Естествено — кимна господин Бърк. — Не забравяй обаче — явно смята, че не си пряка заплаха за Нейно Височество. В противен случай вече щеше да си мъртъв. И все пак очевидно е на мнение, че работиш за някого. Опитва се да те подплаши, за да минеш от другата страна и да потърсиш закрила при нея. Проста тактика — той вдигна ножчето и пипна острието му. — Която очевидно действа.

Хоб поруменя.

— Както казахте, не е трудно да се поддадеш на параноята.

Събеседникът му доби учудващо живо изражение, сякаш подозренията на Хоб бяха го обидили.

— Съдружието е семейство, моето момче. Ние не бихме те предали, а съм сигурен, че и ти не би ни предал. Освен това си син на Улрих Дойл.

Той бръкна в джоба на палтото си и подаде на Хоб сгъваемо ножче с дръжка от полиран рог.

— Намерих го сред нещата на баща ти… никога не го носеше, защото се страхуваше, че ще го арестуват. Семейство Дойл не са имали много имущество, но това ножче се предава от шест поколения. Ти си късметлийското седмо.

Хоб завъртя ножчето в ръце. Беше като играчка, детско ножче за дялкане. За него обаче — отхвърления от хауджите — представляваше безценна връзка с рода на баща му. Не се смути от сълзата, която потече по бузата му. Вгледа се отблизо в дръжката и различи шест групи инициали, изписани в колонка един под друг. По-късно щеше да добави и своя.

Господин Бърк го потупа по рамото.

— Благодаря, че дойде и беше откровен с мен. Съвсем близо сме, Хоб, а твоята роля е ключова. Свърши си работата. Остави тревогите за Зига на мен.

Хоб избърса очи и погледна към стълбището.

— А ако ме е проследила?

— Не е.

— Откъде знаете?

Господин Бърк се разсмя.

— Защото аз самият наредих да те проследят. Не се обиждай — обичайна мярка. Ползваме мазето от трийсет години. Би било твърде неприятно да го загубим.

Щом си тръгна, Хоб се замисли колко много бяха се променили нещата през изминалия час. Разкритията около Хейзъл бяха притеснителни, но го обзе чувството, че е готов да се изправи срещу тях с още по-силно усещане за цел и опора. Не беше си дал наистина сметка колко изоставен бе се чувствал. Посещението на господин Бърк подхрани чувството, че е част от нещо, което не само щеше да подобри този свят, а може би дори да го спаси.

Колкото до Хейзъл, той решително отказваше да повярва, че е преродената Покосителка. Тук ставаше дума за нещо друго, за някакъв дух или демон, който бе я избрал за жертва. Хоб беше решен да я спаси, както бе сторил и баща му при раждането й. Не беше особено религиозен, но не можеше да приеме случая за обикновено съвпадение. Боговете явно имаха някаква по-висша цел.

Точно преди да излезе през задния изход на къщата, се сети, че е забравил ножчето на вещерицата. Обърна се и изтича обратно в мазето.

— Извинявайте. Забравих…

Закова се, смаян, на стълбите. Помещението пред него бе тъмно и призрачно тихо.

— Ехо?

Той пристъпи бавно наоколо, взрян в тъмнината. Никакъв помен от светлина. Или от звук. И нито следа от господин Бърк.

[1] Фомори (англ. Fomorians) — свръхестествени създания от ирландската митология, често изобразявани като великани. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 16

LINGUA MYSTICA

Мистиците свирят по ноти; магьосниците творят симфонии.

Давид Менло,

архимаг (17 г. пр.К.-72 г. сл.К.)

Хейзъл се събуди с вик. Около минута остана неподвижна на леглото в мрака, докато потта по кожата й изстиваше. Мерлин бе излетял от възглавницата и бе се спасил на тоалетката. Хомункулът я погледна тревожно; очичките му светеха меко в тъмнината. Тя се надигна, отметна влажните завивки и се опита да успокои дишането си. Навън безлунната нощ още бе далеч от зората.

Беше сънувала кошмара три пъти от „Гротеска“ досега. Носеше се ниско над океан, който кипваше след нея. Нощта бе матовочервена и беззвездна. От морето, подобно на огромни антени, стърчаха кристални кули. Щом ги наближеше, те се пропукваха, пръсваха се и се сриваха във водата като мразовитите късове на ледник. На хоризонта се мержелееше нос, увенчан с град от черен базалт. Поривите на вятъра играеха със знамената, на които се различаваше полумесец, увит в бучиниш. Флагът на кралица Лилит… на древна Зенувия. Внушителните порти на града се отвориха и цяла армия пое напред под воя на роговете. После сянката на Хейзъл падна отгоре им — огромна, черна и назъбена. Десет хиляди лица се извърнаха нагоре и осъзнаха, че са обречени.

Страхът остави Хейзъл и бе заменен от яд. Тя скочи от леглото, отиде до камината и начерта някакъв знак във въздуха. Беше намерила ново скривалище за портрета — тайник, който нито сестрите й, нито Оло можеха да открият. В огнището лумна зелен вещерски плам и изпълни стаята с ослепителна светлина. Хейзъл приклекна и бръкна в огъня. Пламъците й причиняваха болка, но нямаше да опарят или да изгорят кожата й. Пръстите й напипаха онова, което търсеха. Тя измъкна портрета от огъня и го метна ловко на един стол. Над платното и позлатената рамка се изви струйка дим. Момичето на него се взираше спокойно в нея.

— Излизай! — изръмжа Хейзъл. — Махай се от ума ми!

Гласът, с който проговори, не беше детски, а на възрастна жена. Нещо беше изкривило гласните й струни, бе ги усукало и опънало, докато започнаха да звучат почти нечовешки.

Не аз съм в твоя ум, момиче. Ти си в моя.

Хейзъл стисна ръце в юмручета.

— Ще те издам. Ще кажа на Раша.

Едва чут смях.

Няма да кажеш на никого. Най-малкото на нея. Горката Раша. За какво й трябваше да напира толкова…

— Ти си виновна!

Сигурна ли си?

Хейзъл се задъха. Всъщност така и не разбра какво бе се случило с Раша по-рано същата седмица. Бяха потънали в заниманията си в Тур ан Гриан, когато тя поиска да се упражнят в телепатия. Два пъти безуспешно опита да проникне в съзнанието на повереницата си, но или Хейзъл, или Покосителката не я допускаха. На третия опит ваята загуби съзнание и припадна. Вече се възстановяваше, но не беше ставала от леглото от дни.

Раша би искала да се упражняваш. Да започнем с прогресиите?

Хейзъл застана пред картината със скръстени ръце. Зад нея вещерският плам приемаше една след друга формите, които му нареждаше съзнанието й. Всяка бе съвършена с гладки като разтопен метал очертания.

По-бързо, прошепна гласът.

Формите се замъглиха, сякаш някой разбъркваше карти. Те не само се заредиха по-бързо, ами ставаха все по-сложни. Геометрични, органични, кристални, чудовищни…

Стига. Готова си.

Вещерският плам угасна бавно. В стаята отново се възцари мрак.

— За какво? — прошепна Хейзъл.

За преображението, дете. Нали това иска Раша?

Тя кимна вяло, без да обръща внимание на Мерлин, който пърхаше възбудено наоколо. Затвори очи и си представи прасенцето, в което бе опитвала да се превърне толкова пъти — бледорозово, с бели мустачки и големи уши. С чевръсти малки крачета и…

Точно така.

Тя отвори очи и вдигна ръка пред себе си. Малките й пръсти постепенно се сраснаха и приеха формата на копито. Сърцето й затуптя от радост. Материята действително можеше да се мени! Можеше да се превърне не само в прасенце. Можеше да стане нещо друго… каквото си пожелаеше!

Прасенцето, което бе си представила, изчезна. На негово място се появи нещо огромно и мрачно, гибелно, покрито с пера. Ръката й затрепери неукротимо. По плътта й избиха мехури като на врящо тесто.

Болка прониза другата й ръка. Тя сведе очи: Мерлин беше впил тънките си като игли зъби в дланта й. Опита се да го отърси, но упоритото зверче не пускаше. Беше се вкопчило отчаяно в ръката й и гризеше месото й, докато тя най-сетне успя да го метне право нагоре. Хомункулът се преметна през глава и спря сред звънтящите кристали на полилея.

— Какви ги вършиш? — скара му се Хейзъл.

Мерлин опита да се закрепи по-добре. Щом успя, избуха тихо с въпросителна нотка. Хейзъл го изпепели с поглед, вбесена, че е попречил на магията. После размаха здравия си юмрук срещу него.

— Сериозно, Мерлин! Направо ми иде…

Тя занемя, втрещена от безформената маса, която стърчеше от ръкава й. Ръката й вече не беше човешка. Напомняше свинско копитце, но овъглено и почерняло. От едната му половина се подаваше лъскав, черен извит нокът, който бе започнал да се цепи като препечена наденичка.

Хейзъл откъсна очи от него и огледа стаята. През прозорците нахлуваше дневна светлина. Небето вън бе добило блед прасковен оттенък. Беше изумително, че времето е минало толкова бързо. Навън се случваше нещо… цареше оживление. Тя отвори прозореца и я връхлетя кучешка врява. Явно и последното куче в Стария колеж бе се разджафкало.

Тя хлопна прозореца, завъртя дръжката и вдигна портрета на Ариана Фереджин от стола. Както винаги, се закле, че го поглежда за последен път. После отново направи заклинанието за вещерския плам и го прибра в камината. Пламъците угаснаха, а с тях изчезна и картината.

Хейзъл обърна гръб на огнището и огледа отчаяно ръката си. Дали Раша може да я оправи? Беше намислила да посети ваята по-късно през деня. Тя се намръщи и дръпна ръкава над отблъскващата гледка. Какво ли щеше да се случи, ако Мерлин не беше я разсеял? Тя вдигна очи. Хомункулът я гледаше подозрително от полилея.

— О, Мерлин! — повика го тя. — Моля те, слез. Много съжалявам. Не бях на себе си.

Създанието се премести по-напред, изгука отново и се спусна към нея. Кацна на рамото й и протегна кожестата си шия като припичаща се костенурка. Хейзъл го почеса под брадичката и въздъхна.

— Е, слънцето изгря. Денят започва.

Петнайсет минути по-късно излезе от стаята си, увита с огромна пухкава хавлия с дълги ръкави. Сестрите й вече бяха седнали да закусват в дневната.

— И ти ли го усети? — попита Изабел, седнала до отворения прозорец.

— Какво да усетя? — не разбра Хейзъл.

— Земетресението — обади се Вайълет иззад вестника. — Защо според теб всички кучета лаят? По-чувствителни са на такива неща.

Хейзъл седна, като се стараеше да не показва ръката си. Скри я под масата.

— Не съм усетила нищо. Надали е било толкова силно.

— Ха! — изсмя се Изабел. — И цяло бедствие да беше, пак нямаше да го усетиш. Спиш като труп.

— Изглежда като труп, искаш да кажеш — рече Вайълет, щом надникна над вестника. — Сенките под очите ти са зловещи, Хейзъл. Сложи им лимонов сок.

Изабел въздъхна.

— Събота сутрин е любимият ми момент по това време на годината. Нямаме часове, нямаме задължения, толкова е топло, та можеш да отвориш прозореца, но и достатъчно хладно, за да ти е приятно край огъня. Ако не бяхте вие двете, щях да съм в рая.

Тя отпи от сока си и се пресегна за парче бекон.

— Точно така, давай смело с бекона! — намеси се Вайълет. — Нали скоро не ни очаква бал… О, момент, всъщност… очаква ни.

Изабел взе бекона.

— Значи ние да гладуваме, докато мъжете се превръщат в селкита? Ние дебелеем, а те „добиват тежест“. Когато станеш императрица, трябва да забраниш корсетите, Вайълет. Или поне да накараш и мъжете да ги носят.

— Подкрепям предложението! — чу се глас от панерчето с хляб.

Вайълет свали вестника.

— Не ставай смеш… Уф!

Тя замахна с вестника към Памплемус, който мигновено се омете измежду филийките. Вайълет се прицели отново, но хомункулът беше страшно пъргав — изненадващо предвид издутия му тумбак. Той се наведе и бъдещата императрица едва не цапардоса Мерлин, който се катурна назад през ръба на масата. Хейзъл инстинктивно се пресегна да го улови и показа скритата си ръка. Вайълет изпусна вестника.

— Какво е това?

Хейзъл се направи на ударена. Тя остави Мерлин на масата и си взе от бекона.

— Ръката ми — рече нехайно. — Имах дребен инцидент.

Челюстта на Изабел направо бе се откачила.

— Какво стана?

— Опитах да променя формата си — обясни Хейзъл. — Само че… Ами не стана много добре.

— В какво се опитваше да се превърнеш? — попита Изабел.

Хейзъл опита да размърда ръка.

— Не е ли очевидно?

Вайълет продължи да се взира в грубоватата форма на почти вкостенелия й крайник.

— Ръка на прасе?

— Всъщност по-точно е да се каже „крак на прасе“ — рече Хейзъл, хем озадачена, хем изпълнена със задоволство, че Вайълет е познала.

— А ядеш бекон! — възмути се Изабел. — Ама че канибалско!

Хейзъл изгрухтя, при което Изабел избухна в неудържим смях. На Вайълет не й беше забавно.

— Защо се занимаваш с такива неща, докато Раша е болна?

— Исках да проверя дали ще се справя — отвърна Хейзъл отбранително.

Изабел я мушна с клечката си за хранене и изписка въодушевено:

— Колко е мекичко! Усещаш ли? Уф! Това нокът ли е?

— Да — каза Хейзъл и дръпна ръка.

Вайълет приглади страниците на вестника.

— Превръща се в прасе, обучава се при пажовете… Не правиш чест на семейството ни, Хейзъл.

— Престани, Вай! — скастри я Изабел. — Невероятно е, че е успяла да го направи. Не е съвършено, но аз пък съвсем не мога да се преобразявам. Ти можеш ли?

— Не е в това въпросът — рече Вайълет.

— Точно в това е въпросът — продължи Изабел. — Паячката иска да вземе изпитите за мистик след шест месеца!

Тя се обърна към Хейзъл:

— Как върви?

Хейзъл огледа свинския си крайник.

— Добре, ако целта ми е да стана Първи разред. Мистиците от Трети разред трябва да умеят да се превръщат в бозайници, птици и влечуги. Чака ме много работа. И все пак това май е напредък.

— О, да, безспорно — подхвърли Вайълет снизходително.

Изабел се смръщи.

— Толкова ли е трудно просто да я поздравиш?

— Съжалявам — отвърна Вайълет. — Малко съм разтърсена от факта, че още четири кораба са изчезнали, а днес следобед трябва да присъствам на военен съвет. И все пак — поздравления, че си станала отчасти прасе, Хейзъл. Много вдъхновяващо.

— Още четири? — смая се Хейзъл. — Кога се е случило? Последно научих за „Стормпрау“ — тя огледа заглавията. — Защо във вестника не пише нищо?

— Защото плащаме страхотни рушвети, та да не се разчуе — отвърна Вайълет сковано. — Демонстрациите в Импирия вече са неудържими. Ако хората научат истината, из цялата империя всеки ден ще има бунтове.

— Ще обявим ли война на лирландците? — попита Изабел.

Вайълет бутна вестника настрана.

— Не знам. Те отричат да са престъпвали законите. Не разбирам откъде лорд Краавх намира дързост за такива лъжи. Очевидно е, че демоните потопяват корабите независимо дали имат печати, или не. Изпитва ни, а вуйчо Базил само се пени. Вече ги обвини за „Тифон“.

— Какво смята Паячката? — поинтересува се Изабел.

Вайълет почти се изсмя.

— Засега — нищо. Просто слуша съветниците и се блещи срещу всички с акулските си очи. Мисля, че започва да оглупява. Защо иначе ще се интересува толкова от Хейзъл?

— Стига, Вайълет! — скастри я Изабел. — Мислиш ли, че ще отстъпи от трона?

Вайълет изпуфтя.

— Според лейди Силва бих могла да я принудя да го стори. Импириум има нужда от твърда ръка, а баба май е прекалено стара, за да я осигури.

— В никой случай не бива да обсъждаш тези въпроси с лейди Силва — рече Изабел разгорещено.

— А с кого да ги обсъждам? — сопна й се Вайълет. — Със сестрите си? Едната е на път да стане прасе. Другата мисли само за закачките с Андрос Елуван.

— Лейди Силва не ти е приятелка — посочи Изабел. — След всяка среща с нея започваш да дърдориш за Работилницата. Тя работи за тях. Ако не можеш да го прозреш, значи си сляпа.

Вайълет й се озъби:

— Сигурно е много приятно да мислиш, че светът е черно-бял, а ти знаеш отговорите на всичко. Да ти е хрумвало, че може да ни се наложи да прибегнем до подкрепата на Работилницата? Че може би искам, да говоря за Работилницата? Може пък да се окажат полезни във войната с лирландците… ако се стигне дотам.

— И преди сме разгромявали лирландците — рече Изабел.

— Кога? — изсмя се сестра им. — Преди две хиляди години? Мина Шестнайсета била утвърдена магьосница. И наистина имала власт над тях. Паячката не се справя убедително дори с мистиката.

— Не е ли от Пети разред? — озадачи се Изабел.

Вайълет завъртя очи.

— Не ставай смешна. Едва успява да запали свещ. В старо време прометейските учени до един били от Пети разред. Знаеш ли с колко души от него разполагаме в момента?

Тя вдигна три пръста.

— И никой не е от рода Фереджин, между другото. Не са виждали единия от двайсет години. Ако най-доброто, на което е способна Хейзъл, е да превърне едната си ръка в копито с нокти, значи наистина ще имаме нужда от Работилницата.

Изабел бе смаяна.

— Не… не знаех.

Хейзъл сведе поглед. Основанията за заповедта на Паячката придобиха яснота.

— Е, вече знаеш! — тросна се Вайълет. — Така че, преди следващия път да решиш да ме изкараш идиотка, замисли се дали разполагам със сведения, които не са ти известни. И които в много случаи бих предпочела да не знам…

Беше на път да се разплаче.

Изабел сложи ръка до лакътя на сестра си.

— Ще се сринеш, ако държиш всичко в себе си. Можем да ти помогнем.

Вайълет като че не я чу. Приковала очи в изстиналия си зелен чай, тя изрече тихо:

— Паячката умира. Няма да наследя короната, ще наследя война.

Очите й се спряха на безформената ръка на Хейзъл.

— С какво ще идеш на бала?

— Още не знам — рече Хейзъл. — Ще пробвам няколко рокли след контролното за муирите.

Бъдещата императрица се надигна от масата.

— Избери нещо с ръкавици. Недопустимо е да изглеждаме нелепо.

— Е — подхвърли Изабел, — поне ръката й показва, че отново сме овладели могъщата магия.

Вайълет замълча за миг.

— Не. Показва обратното.

Тя влезе в стаята си и затвори вратата.

След като сестра им се оттегли, Хейзъл и Изабел се умълчаха, всяка потънала в собствените си мисли. Дори Памплемус се въздържа от забележки и осмука един сладкиш. Внезапно всичко като че помръкна и доби заплашителни багри. Майският бал беше важно събитие — не само свещен ден, в който се отбелязваше завръщането на слънцето, а и честване на датата, на която една магьосница бе нанесла първия удар на човеците срещу демоните във Великата война. И въпреки това предвид последните събития Хейзъл се чудеше дали ще е по-добре да го отменят или отложат. На вратата се почука и влезе Оло. Тя се зае да почисти след закуската. Хейзъл бързо пъхна ръка в ръкава си. Изабел поклати глава.

— Ако ще излизаш, по-добре вземи ръкавиците ми.

След час Хейзъл напусна общите им покои, облечена добре и нахлузила ръкавици. Зига я чакаше отпред. Двете поеха надолу по стълбите.

Хейзъл знаеше, че положението с лирландците е напечено, но все пак не допускаше, че на хоризонта наистина има риск от война. Да, но Вайълет бе отишла на военен съвет. Не беше изключено Паячката да обяви война на лирландците още същия ден. Какво би означавало това? От раждането си Хейзъл не помнеше сериозни метежи, камо ли войни. Единствената война, която беше виждала, бе в ужасния сън, и не я оставяше на мира. Вгледа се в скритата си в ръкавицата ръка и си рече: „Никога повече. Трябва да я държиш настрана, иначе ще полудееш!“.

Двете със Зига стигнаха до Роуан и поеха по стъпалата към „Старият Том“; вече не мислеше за призрачното минало, а за по-земни неща. От посещението им в Импирия преди две седмици доста често се сещаше за Хоб.

Денят, който прекараха в столицата, беше един от най-прекрасните, но и най-ужасните в живота й. Дори не бе опитала да обясни защо бе се разстроила толкова при срещата с протестиращите пред банката. Какво да каже? Че е видяла изчезването на „Полярна звезда“ и е станала свидетел как лирландците унищожават кораба пред очите на обречения юнга? Хоб щеше да я помисли за луда. Не бе споделила нищо с никого — дори с Раша или с Изабел.

А толкова искаше да каже на Хоб. Нещо в излъчването му я караше да се чувства в безопасност в негово присъствие. Не физически — в безопасност от предразсъдъци. Спокойна. Хоб беше сериозно момче, можеше да бъде дори страшен, но излъчваше достойнство. Имаше вродена дарба да изслушва и да помага, а не да съди, да се присмива или отбягва. Искаше й се да има някой като него сред мигльовците. Тогава можеше да си говорят и на обществени места.

Улавяше се, че избира обиколни пътеки из двореца с надеждата да се засекат, докато той изпълнява задълженията си на паж. Зига — да бъде благословена — не казваше и дума, когато Хейзъл предлагаше да се отклоняват напълно безсмислено и да спират, за да надникне в някоя зала или коридор. В повечето случаи откриваше само строги служители, но от време на време се натъкваше на някой застанал мирно паж. Ако я забележеше, Хоб кимваше леко и по лицето му пробягваше сянка от усмивка, преди отново да наложи безизразната си, стоическа маска. Хейзъл обожаваше тези „случайни срещи“, но едно копие на програмата му за деня щеше да й бъде от полза. Беше заприличала на лутащ се сановник.

Това не беше първото й увлечение, но бе първото по момче, що-годе на нейната възраст. На шест години хлътна по един гвардеец на име Капитан Хътчинс — такъв красавец, та Хейзъл заяви на сестрите си, че „искри“. Изабел още й се подиграваше.

С Хоб обаче беше друго. Двамата се познаваха и бяха прекарали доста време заедно. Имаше чувството, че се разбират от мига, в който кръстосаха погледи на вечерята у лейди Силва. Ако не беше той, Хейзъл нямаше да открие безредната прелест на Импирия, забавните хитреци лутини, невероятния евклидов футбол. Нямаше да види Овчи врат; да разбере смисъла на звездите с четири лъча; да усети суровия, надигащ се гняв на протестиращите. Хоб беше мостът й към широкия свят отвъд Свещения остров, свят, който преливаше от красота, радост и мъка. Хейзъл изгаряше от желание един ден да види повече от този свят. И най-важното — знаеше кого ще избере за свой спътник — татуирания паж от Стража планина. Странно нещо е животът.

Хоб вече ги очакваше в Гръмкия гредоред със съвършено изгладена униформа. Той се поклони.

— Добро утро, Ваше Височество. Здравейте, агент Фен.

— Какви мъчения сте ми подготвили? — попита Хейзъл.

Тя съблече палтото си и го сложи на един стол. Забеляза, че на всяка маса има необозначена карта на област от Муирландия.

— Нищо кой знае колко трудно — увери я той. — Мислех да започнем с географията. Казахте, че учителят е много взискателен по този предмет.

Така беше. Класното на Хейзъл при Монтагю беше след по-малко от две седмици, а тя бе чувала големи страхотии за неговите класни. Говореше се, че дава на учениците карти без никакви надписи със задачата да изпишат областите, графствата, градовете, основните производства и какви ли не още коварни подробности. Ако не се представеше блестящо, нямаше да завърши с отличие и Паячката щеше да е недоволна.

— Ще ви се наложи да използвате писалка, Ваше Височество — рече Хоб. — Така ще се справите ли?

Той посочи ръкавиците.

— Хм… — заекна Хейзъл. — Ръкавиците… Цяла сутрин ми е много студено. Предпочитам да остана с тях.

Зига седна на стола в дъното, а Хоб взе да препитва Хейзъл за Каспийските степи. Стиснала писалката в ръкавицата си, тя се мъчеше да изпише главните графства в района, но се справи едва с половината.

— Не забравяйте — подсети я Хоб. — Нощем По Улиците Бродят Лъжливи Мошеници…

Трикът за запаметяване й помогна да се сети и за Унтерлин, но само толкова. Тя изостави картата и погледна наредените до нея картончета с въпроси. Хоб взе първото и го обърна.

— Какво се отглежда основно в областта?

— Ориз — отвърна принцесата.

Хоб поклати глава.

— Представете си къде се намират степите на световната карта. Твърде сухи са. И прекалено на север. Опитайте пак.

— Царевица? — предположи тя обнадеждено.

Хоб остави картончето.

— Пшеница. Да опитаме с някое друго. Кой нечовешки вид е най-многоброен в областта?

— Гоблините — заяви Хейзъл уверено.

— От кое племе?

— Знам го — каза тя и си спомни една гравюра в книгата си. — Черните джодпури. Яздят дорести мулета и носят едни такива смешни гащета. Те са най-добрите търговци в областта.

— Добре — кимна Хоб. — Кажете ми кой управлява Мидволга и с какво е важен той.

Тя напрегна паметта си. Мислеше, че е подготвена, но изведнъж всичко, което бе учила, се разбърка.

— Не си спомням — рече с въздишка.

— Няма проблем — каза Хоб. — Лорд Тристрим е Херцог на Мидволга, където е разположен родовият трон на властта в степите. Той налага закона и събира импирските данъци. И се грижи за населението, което е…?

Хейзъл се смръщи.

— Трийсет хиляди?

— Четири милиона.

Той се отказа от останалите картончета и накара Хейзъл да се премести на друга маса. После посочи картата на нея.

— Роуанският субконтинент. На него би трябвало да сте неотразима.

Но не беше така. С изключение на Импирия херцогствата и останалите градове на картата се оказаха неразличими едно от друго петна. Вторачена в тях, тя с болезнено смущение усещаше погледа на Хоб и отминаващите секунди. Под ръкавиците от ръцете й се лееше пот.

— Нямам никаква представа — рече тихо.

— Започнете с нещо, което знаете — предложи Хоб.

Тя стисна писалка и написа „Импирия“ покрай брега.

— А кой е големият град на север? — подкани я Хоб.

Тя затвори очи. Знаеше го, наистина го знаеше! С голямото пристанище и с рибарите. Обработваха много шисти. Редовно имаха проблеми с кентаврите — през 2819-та бяха подписали някакво примирие.

Отпусна се на най-близкия стол.

— Не знам. Не знам какво става. Явно съм забравила всичко. Може би е по-добре да оставим за друг път.

— Не — рече Хоб твърдо. — Не сте забравили. И няма да отлагаме. Какво има?

Хейзъл само сви рамене. Чувстваше се глупаво и много объркана. Имаше опасност сълзите й да бликнат, от което се чувстваше още по-глупаво. Хоб седна на стола срещу нея. Тя затвори очи и издиша.

— Не знам. Уморена съм. Тревожа се за Раша. Никога не е боледувала така. Никога.

— Ще се оправи — рече Хоб.

Тя кимна, макар да не беше убедена. Лейди Раша служеше на рода Фереджин от десетилетия, беше изпълнила ролята на наставница дори за майка й като малка. Ваята беше много стара. Един ден нейната Раша щеше да умре.

— Не мога — пророни тя. — Просто се откажете от мен.

Хоб поклати глава.

— Няма да е днес. Нито утре. Ако ще да ми дадат цялото злато в Импириум.

Тя вдигна очи към момчето насреща. Беше стиснал устни, скръстил ръце, вперил сиво-зелените си очи в нейните. И мускулче не помръдваше. Което го правеше прекрасен, но и отвратителен.

— Доста сте инатлив, господин Смит. Не е приятно.

Той се ухили.

— Да, казвали са ми. Обаче имам идея, Ваше Височество. Да я споделя ли?

— Добре — прие тя.

— Да разменим ролите си. Три месеца ви разказвам за своя свят. Защо не ми кажете нещо за своя за разнообразие?

— За моя свят? — рече Хейзъл. — Та вие живеете тук. Всеки ден сте в него.

Хоб се замисли за миг и кимна.

— Вярно, само че не съм мехрун. Винаги ми е било любопитно какво ли е чувството да правиш магии. Правилно ли смятам, че е страшно забавно?

Хейзъл въздъхна.

— Преди беше. Магията бе любимото ми занимание. И не просто „забавно“. А великолепно.

— Какво се промени?

Тя се извърна и зарея поглед из библиотеката, по прашните книги, по затворените кепенци на прозорците… Навсякъде, но не и в него. Не й беше разрешено да говори за магията.

— Какъв е смисълът? Нали трябва да разглеждаме Муирландия?

— Така е — кимна Хоб. — Просто ще приемем друга гледна точка. Понякога е нужно да спреш да цепиш дървата, за да наточиш брадвата.

Тя изстена.

— Това някаква хауджска поговорка ли е?

— Не — отвърна той. — Ще прозвучи дори по-добре. Научих я от Мама Хауъл в Здрач. Тя имаше здрав разум. И много дърва за цепене.

Напук на всичко Хейзъл се засмя.

— Е, добре, господин Смит. Да „наточим брадвата“, каквото и да значи това. Давайте.

— Казахте, че магията е прекрасна — поде Хоб. — Какво имахте предвид? За въздействието й ли говорите, или за нещо друго?

Той подпря лакти на масата и се взря в нея с интерес.

— Не е заради въздействието — отвърна тя замислено. — По-скоро е като хубав пъзел. Хората се опитват да съберат парченцата му от хиляди години, за да видят общата картина. Именно това е Lingua Mystica: последното издание на един безкраен пъзел. Не знам ще успея ли да го обясня по-добре.

Тя стана и взе да крачи наоколо. Хоб бе прав. Добре беше да оставят Муирландия няколко минути, да се заемат с нещо, което засягаше по-дълбоките й интереси. Тя затвори очи.

— Представете си невидима арфа — поде. — Огромна арфа, колкото целия свят. Муирите не могат да я видят, но мехруните долавят присъствието й и могат да дрънкат по някои от струните. Така наречените „заклинания“ всъщност са песен, поредица от ноти, изсвирена на тази мистична арфа. Колкото по-даровит е мистикът, толкова по-красиво свири.

— Звучи логично — рече Хоб. — А защо да е пъзел?

— На арфата не се свири с пръсти, а с език и със смисъл — отвърна Хейзъл. — Всички думи носят сила, но някои са по-силни от други. В лингва мистика има над две хиляди отделни думи само за „огън“ — думи, взети от всички езици, за които можете да се сетите. Всяка има свое приложение. За едно заклинание е подходяща арамейската. За друго — латинската или дриадската. Ако промениш и дума в магична формула, трябва да смениш и останалите. Не всички комбинации действат. Нещо като шаха или аркадия — на теория има милиони възможни ходове, но само няколко, които всъщност би направил.

— Хората вероятно записват съчетанията, които действат — подхвърли Хоб.

— Разбира се — кимна Хейзъл. — Мистиците го правят открай време. Тъкмо това са заклинанията. Вълнуващото е, че има и по-добри варианти… просто още не са открити.

— А как се стига до нови открития? — поинтересува се той.

Хейзъл се въодушеви. Ясно й беше, че Раша не би го одобрила, но пък й беше приятно да говори по тема, за която знаеше толкова много. Така си спомни, че има нещо, в което бе изключително добра.

— По три начина — започна да обяснява тя. — Най-често срещаният е, когато мистиците подобряват съществуващите заклинания с малки промени, например в подредбата, съставките и жестовете. Магьосниците се опитват да правят нови открития, но са само един-двама от поколение и успехите им са рядкост. Веднъж на хилядолетие се появява и някой виртуоз, който не само изсвирва нещо ново, ами открива и нови струни, за чието съществуване не сме подозирали. Това са истинските изследователи, хората, които наистина разширяват знанията ни. Хора като Мина Първа. Единственото същество, доближило се до метамагията — на теория това е съвършената магия — бил Астарот, но опитът му довел до Катаклизма. Той обаче не използвал собствена магия — хитрувал.

— Как така?

— Имал е артефакт — продължи Хейзъл. — „Книгата на Тот“, в която са вписани всички същинни имена — свещените думи на съзиданието. Те позволили на Астарот да преобразява света, както си пожелае. За щастие, книгата вече не е тук — първият архимаг на Импириум използвал магията в нея, за да я изпрати на недостъпно място. Произведение, събрало толкова познание на едно място, е твърде опасно.

— Тоест, дори аз имам същинно име? — рече Хоб.

— Разбира се — потвърди Хейзъл. — Всички имат. И всичко. Без същинно име нищо не може да намери място в света. Няма да има същност, дух, душа…

— И хауджите имат подобно поверие — прекъсна я той. — Шаманите казват, че дори реките и скалите имат дух. Това същото ли е като същинното име?

Тя кимна.

— Ами ако изречеш същинното име на нещо? — поинтересува се Хоб. — Ще го призовеш ли?

— Възможно е — отговори Хейзъл. — Същинното име обаче не е просто съчетание от букви и звуците, които означават те. Силата му се задейства само когато бъде използвано от човек, който има мощта и волята да овладее онова, за което се отнася името. Затова магичните създания като лирландците пазят толкова ревностно същинните си имена — опасяват се, че някой може да ги обърне срещу тях.

— Щом са толкова тайни, как изобщо мистиците успяват да ги научат? — попита Хоб.

Тя се засмя.

— Същинните имена не са дадени произволно. Типът създание, мястото, където се е родил, родословието му… най-различни неща играят роля в определянето на същинното му име. Мистиците и учените работят неуморно, за да съберат тази информация. Всъщност магьосниците са толкова могъщи не заради количеството магия, което владеят… а заради инстинктите си. Един много надарен магьосник би могъл да познае същинното ти име само ако те наблюдава достатъчно дълго.

Хоб вдигна вежди.

— Вие можете ли да го отгатнете?

— Не твърдя, че съм магьосница — рече Хейзъл. — А дори да бях, не бих направила подобно нещо. Това не е игра, господин Смит. Същинното ви име е най-истинската, най-съкровената, най-уязвимата ви същност. С него бих могла да ви пречупя, да ви сразя, да ви променя, да ви подчиня… каквото си пожелая.

— Говорите само за лошо — отбеляза Хоб. — Не може ли същинните имена да послужат и за добро?

— Това е спорно — отвърна принцесата. — Според някои е редно да използваме същинните имена, за да променим света към по-добро. Други са на мнение, че те са свещен дар от нашия създател, изковани точно каквито трябва да бъдат. Нашата намеса би нарушила изначалния им замисъл.

— Вие как мислите?

— Според мен скриването на Книгата на Тот е мъдра постъпка — отвърна Хейзъл. — Както казва лейди Раша, за да се построи храм, са нужни мнозина, за да се разруши — само един.

— Виж, това би могло да е хауджска поговорка — каза Хоб. — Интересно… когато пристигнах на Свещения остров, очаквах, че магията ще бъде навсякъде. Но с изключение на лабиринта и на Страшната гора мисля, че не съм видял кой знае какво.

Хейзъл се изуми колко слаби са сетивата на муирите.

— Та магията е навсякъде — обясни тя. — Заклинания отпреди хилядолетия са втъкани по целия Свещен остров, особено тук, в пределите на колежа. Формули за защита и отбрана, заклинания, които засилват изпълняваната тук магия. Това обаче е Старата магия, по-мощна, но по-недоловима от вълшебните светлини и фойерверките. Една от причините Астарот да предизвика земетресенията по време на Катаклизма било желанието му да разруши Роуан. Всичко останало се сринало в морето, но колежът още стои. Старата магия го предпазва.

Беше изумително.

— И вие усещате тази магия? — попита Хоб.

— Разбира се — отговори Хейзъл. — Понякога мога да доловя дори кой е създателят й. Безпогрешно отличавам работата на Мина Първа. Почеркът й е непогрешим.

— Наистина ли? — удиви се Хоб. — Като пикня на стълб?

— Не знам какво означава това, но ми се струва гадно.

— Неподходящ, пример — побърза да вметне Хоб. — В Здрач има много кучета и те все душат кой къде е бил.

— Хм… — замисли се Хейзъл. — По-скоро бих го оприличила на художник, който разпознава творбите на свой колега. Магията на Мина Първа се отличава с изящество, каквото липсва в магията на Мина Втора. Мина Трета е нескопосана, а заклинанията на Мина Четвърта са пропити с ярост. Тя ползва по-малко думи, но съчетанията й са далеч по-странни. Като неразбираема поезия, която променя начина, по който виждаш света, независимо че не можеш да вникнеш в нея.

— Щом разбирате какво съдържат заклинанията им, не можете ли да ги пресъздадете?

Тя се усмихна.

— Всеки ден минавате покрай стотици картини в двореца. Колко от тях можете да нарисувате?

— Нито една.

— Същото е с магията — обясни Хейзъл. — Мистиците може и да се възхищават от техниката на друг заклинател, но това не значи, че са в състояние да изпълнят заклинанието му. Ако беше така, щеше да има куп мистици от Десети разред, а не само един в историята. Едно заклинание не е просто думи. Освен тях са важни заклинателят, съставките… дори обстоятелствата. Заклинание, направено по време на зимното слънцестоене, може да се окаже по-силно от направеното в друг момент. Има безброй фактори. Точно затова хората посвещават целия си живот на изучаването на магията. Ето за тази красота говорех.

Хоб беше добил вглъбено, почти замечтано изражение.

— Удивително! — рече той искрено. — Може ли да ми покажете нещо?

Зига се обади от ъгъла:

— Ваше Височество, мисля, че лейди Раша не би одобрила.

Хейзъл го погледна извинително.

— Май е права.

— Разбира се — кимна Хоб. — Просто ми стана интересно. Дори някоя светлинка?

Хейзъл се поколеба. Обясненията за принципите на магията й бяха припомнили колко я обича. Искаше й се да покаже на Хоб частица от онова, което можеше, но мисълта я изпълваше и с тревога. Тя го погледна, а сърцето й се преметна в гърдите й. Какво толкова? Някое мъничко заклинание няма да навреди никому… нещо, което може да направи дори насън.

— Не бива да казвате на никого — предупреди тя. — Обещайте!

Той вирна вежди при настоятелния й тон, но все пак кимна.

— Обещавам, Ваше Височество.

— Чудесно — рече Хейзъл. — Така или иначе, за тази не е нужно дори да си Първи разред, а малко начални упражнения не са излишни. Заклинанието се нарича библиоск. Често се ползва от библиотекари.

Тя вдигна ръкавици и изрече формулата, като замени общоприетата гръцка дума за „име“ с думата на акадски. Книгите в Гръмкия гредоред тутакси изскочиха от полиците. Хоб залегна, защото подвързаните в кожа томове и книжките с меки корици взеха да се стрелкат наоколо и да се пренареждат в обратен азбучен ред. За десет секунди и последната книга бе се пъхнала на мястото си и бе изравнила гръбче с тези на околните.

Хоб се закашля и размаха ръка в гъстите облаци прах, които се носеха наоколо. На лицето му се разля широка усмивка, след което избухна в искрен смях. Неусетно и Хейзъл се разсмя.

— Невероятно! — гракна той.

Тя си придаде скромен вид.

— Както казах, тази не е трудна. Сигурна съм, че всеки мехрун на Свещения остров е способен да я направи.

— Богове мои! — възкликна Хоб и се огледа, смаян. — Просто щракнахте с пръсти. Ако бях на ваше място, щях да правя магии по цял ден.

— Изкушаващо е — призна Хейзъл. — Затова обаче са училищата като Роуан. Ненужното използване на магията — „злоупотребата с магия“, както я наричат някои учители — се смята за просташко и дори опасно. Всяко заклинание си има цена. И крие рискове.

Тя си пое дълбоко дъх, след което свали ръкавицата и вдигна обезобразената си ръка. Често бе се чувствала уязвима, но в този миг беше различно. Не можеше да го обясни, но искаше Хоб да види ръката й.

Зига се спусна към тях.

— Кога се случи това, Ваше Височество?

Хейзъл махна едно пухче от ръкавицата от кривия нокът.

— Днес рано сутринта. Не се тревожете. Убедена съм, че Раша ще я оправи.

Тя му хвърли смутен поглед. Как ли ще приеме такова нещо?

Усмивката му бе угаснала, но явно не беше стреснат или отвратен. Изглеждаше загрижен.

— Как се стигна до това?

— Опитвах се да се преобразя — обясни принцесата. — На изпита трябва да покажа умение да се превръщам във всякакви животни. Опитах… ами опитах се да се превърна в прасе.

Хоб изгледа, озадачен, изкривения нокът.

— Явно е доста по-трудно от библиоск.

Тя се засмя вяло.

— Според Раша — не. Би казала, че всъщност няма разлика между двете. Тъкмо затова ми се ядосва.

— Да, но ако вие смятате, че разлика има, значи има — рече Хоб. — Дори да е само в ума ви. Защо библиоск е толкова лесен за вас?

Хейзъл издиша и сви леко рамене.

— Нямам представа. Просто е забавно заклинание.

— Превръщането в прасе не е ли забавно? — попита той.

— Не, разбира се — отвърна тя с раздразнение.

Хоб умееше с няколко прости въпроса да разсее трудностите, които се струваха безнадеждно сложни — полезно умение, що се отнася до Муирландия. В момента обаче говореха за магия. Това беше далеч по-лично. Хейзъл не беше убедена, че й се говори за това.

Той повтори въпроса. На лицето му бе изписано искрено очакване. Тя преглътна сухо и затвори очи.

— Ако не мога да се преобразявам, не мога да премина в Трети разред. Времето ми изтича. През октомври ставам на тринайсет.

— Ще го издържите — рече Хоб. — Ще ви вземат в Трети разред, каквото и да е това.

Тя вдигна прасешкото си копитце.

— Мислите ли?

Хоб махна с ръка.

— Това са подробности. Вече знаете какво е необходимо, за да се преобразите. Както и всичко, за да се справите блестящо на изпита на Монтагю. Всичко.

Гърлото й се стегна.

— Тогава защо не мога да го направя?

— Просто не си разрешавате.

Тя се засмя уморено. За нейна изненада обаче Хоб явно не се шегуваше.

— Говоря съвсем сериозно. Някои хора толкова се страхуват от провала, че дори забравят какво се опитват да постигнат. Стремят се не да постигнат успех, а да избегнат провал. А разликата е огромна. Убедих се в това на сею, както и на Провинциалните изпити. Библиоск стана лесно, тъй като не се страхувахте от резултата и просто се оставихте на момента. Дори ви беше забавно — той се приведе напред. — Време е да повярвате в себе си, Ваше Височество. Позволете си да постигнете не само успех, а величие.

Тя отстъпи назад. Пажът внезапно взе да говори твърде напрегнато и сериозно. Думите му я уплашиха. Що за измишльотини! Не можеш сам да си разрешиш да станеш велик. Величието идва от… Тя вирна вежди. Откъде точно?

Като представител на Фереджините над Хейзъл открай време тегнеха най-различни очаквания. Усещаше ги, откакто се помнеше. Те почти винаги бяха съпътствани от страх — страха от провала, от отхвърлянето, от подигравките. Никога не беше възприемала величието като забавление, като душевна нагласа или състояние. Гледаше на него като на страшен еталон. Разбира се, че искаше да бъде велика — кой не го иска, — но беше ли си го позволявала? По-скоро не. В крайна сметка, за да го стори, трябваше да повярва, че има качества, наистина ценни качества.

Така ли беше? Не и според Вайълет. Както и според дворцовите лигли. Според Изабел… може би, но в същото време сестра й се възприемаше като нейна закрилница. В ума й внезапно засия прозрение.

„Мнението на другите няма значение.“

Мисълта бе толкова пряма — като утешителните думи, които родителите мълвят на децата си; и все пак съдържаше една изконна истина. Целият свят можеше да повярва във величието на Хейзъл, но тази вяра не струваше пукната пара, ако самата тя не повярваше в себе си. И обратното — светът можеше да обърне гръб на мечтите й, но това нямаше значение, стига самата тя да ги смяташе за възможни. Величието не просто започваше от нея. Тя бе единственото условие за постигането му.

Хейзъл примигна. Нямаше представа от колко време стои така; усещаше само двете струйки сълзи по бузите си. Хоб не бе помръднал. Зига също. Над тях се чуваше потракването и скърцането на механизма на „Старият Том“. Хейзъл се втренчи в обезобразената си ръка.

Не беше нужно да изрича формулата на глас — не и за магия, насочена към самата нея. Просто произнесе думите наум и се съсредоточи.

Беше все едно да развърже сложен възел, подръпвайки внимателно края на въжето. Палецът и пръстите й на мига се разделиха, издължиха се и приеха обичайната си форма, а изкривеният нокът се прибра и изчезна. Тя размърда пръсти — не от изненада, а от възхищение. Само преди няколко часа задачата бе й се сторила безнадеждна. Сега стана от само себе си, все едно си поемаш дъх.

Тя стрелна с очи първо Хоб, после Зига. И с доволна усмивка си представи розово прасенце — обло и пухкаво като възглавница.

Внезапно започна да пропада. Масата, столовете, всичко наоколо взе да се издига, сякаш ставаше по-голямо, или тя се смаляваше. Очите й се озоваха на нивото на крачолите и обувките на Хоб. Той стана и бързо заобиколи масата. Хейзъл скокна пъргаво над дрехите си и чу стреснато изквичаване.

„Аз ли го направих?“

Втурна се към Зига, чието тяло вече не беше палитра от отсенки и нюанси, а плоски петна от черно и бяло. Червеното, зеленото и синьото още личаха, но останалите цветове бяха изчезнали. Зига приклекна, за да я разгледа отблизо. Хейзъл взе да квичи диво, стрелна се покрай нея и се втурна край рафтовете, които миришеха силно на дъб, прашен пергамент и вакса за под. Долавяше и мириса на домашния дух, отговорен за почистването, усещаше дори следи от хората, които бяха пипали книгите наоколо. Благодарение на любопитната си зурла можеше да научи толкова много и дори не усещаше отслабналото си зрение.

— Ваше Височество — рече Зига, — добре ли сте?

Разбира се, че е добре! Току-що се превърна в прасе! С радостен квик Хейзъл започна да търчи между рафтовете, удивена от бързината и пъргавината си. Хоб подтичваше, ухилен, след нея, като се стараеше да не я изпуска от поглед.

Какъв ден!

Идеше й да обиколи целия Стар колеж, да разрови почвата под дърветата, да изгрухти недоволно пред учителите и да им навири опашката си. И на Раша! Ваята щеше да скочи от леглото, щом научеше, че е успяла да се преобрази. Нямаше търпение… трябваше да й каже веднага! Трябваше просто да се преобрази отново и…

Задъхана, се закова на място до дрехите си.

Беше гола! Като прасе.

— Браво! — похвали я Хоб и изръкопляска.

Тя се изстреля напред. Вярно, беше прасе, но голо! Беше немислимо Хоб да я вижда така. Този абсурд я накара да се разтърси от лудешки смях. Не може да няма някое нововъведение, с което дрехите ти да се променят с теб. Иначе изпитите по мистика ще протичат доста странно.

Тя се втурна обратно към дъното на библиотеката и се шмугна в един празен шкаф с първия удар на „Старият Том“. После се обърна и бутна със зурла плъзгащата се врата под грохота на камбаните. Щом потъна в мрака, се преобрази отново в Хейзъл Фереджин, задъхана и замаяна. Въпреки че не беше едра, се наложи да сгъне тяло и да се превие на две. Докато чакаше камбаните да спрат, по гърба й потекоха струйки пот.

— Зига? — извика тя накрая.

Нечий ботуш тропна по вратата на шкафа.

— Ваше Височество?

— Бихте ли донесли дрехите ми, ако обичате?

Зига отговори със завидно самообладание.

— Разбира се.

— Чудесно — рече Хейзъл. — Господин Смит?

Гласът му долетя от другия край на помещението.

— Да, Ваше Височество?

— Чудех се дали не може да отложим останалата част от преговора. Имам нужда от малко време, за да… се опомня.

— Разбира се.

Благодаря!

В този миг й хрумна още нещо. Така и така беше затворена в шкафа, поне можеше да му зададе въпроса, който никога не би дръзнала да изрече в лицето му.

— Ъъ, и още нещо — обади се тя отвътре.

— Да?

Тя стисна очи.

— Бихте ли помислили дали не ви се идва на Майския бал? — изтърси, след което последва накъсан, светкавичен водопад от думи: — Ще се наложи да дойдете като прислуга, което не е много честно, признавам, обаче аз ненавиждам тези събития, а бих… ами, бих се чувствала по-добре, ако знам, че някой приятел е наблизо.

Пауза.

— За мен ще бъде чест.

Хейзъл изквича възхитено като прасенце. След което се вкамени, ужасена и безмълвно го изчака да излезе. Няколко секунди по-късно в ухото й прошепна познат глас.

Сега ни трябва само драконът.

ГЛАВА 17

МАЙСКИЯТ БАЛ

Вещериците ме поканиха на обреден пир, на който ще съм почетният гост. Тези твари ме приеха като един от тях; науката ще обере плодовете от тази чест…

Из дневника на изчезналия доктор Езра Планк,

културен антрополог

В следобеда преди Майския бал по коридорите на прислугата фучаха зефиси, а звънтенето им се смесваше с хлопането на врати и с тропота на добре лъснати обувки. Дворецът преливаше от важни гости, които се нуждаеха от цяла армия прислужници, пажове и камериери. Трябваше да се гладят тоалети, да се разхождат любимци, да се изпълняват задачи и да се раздават ласкателства.

Хоб бе личен прислужник на Нейно Височество, тъй че не го закачаха; за разлика от Виктор, който вече бе изхвърчал да носи чай и препечени филийки на лорд и лейди Венсу, пристигнали от Бисерния залив. Хоб метна сакото на леглото, разгърна наръчника и видя съобщение от Съдружието:

Докладвай всичко от тази вечер, достойно за вниманието ни, особено нещата, свързани с ХФ или лирландците. Не се тревожи за Зига Фен. Разучава историята ти, но се намесихме.

В името на истината, равноправието и свободата на Импириум.

Тонът на съобщенията бе смекчен след посещението на господин Бърк, особено след като Хоб бе изпратил по-конкретни сведения за магичните занимания на Хейзъл. В доклада съобщи, че Нейно Височество има задачата да премине изпита за мистици от Трети разред и описа подробно изпълненото от нея заклинание. Направи си труда да сподели и описанието й на магичните дела на другите, както и твърдението, че усеща кой е създал дадена магия. Беше засегнала и стила на Покосителката, но говореше за Мина Четвърта като за обикновена историческа личност. Господин Бърк бе предупредил Хоб да не анализира и да не тълкува, но той не можеше да потисне усещането, че това е обещаващ знак.

Не му беше приятно да споделя разкритията си. Беше нарушил обещанието си пред Хейзъл и бе се възползвал от доверието й, за да получи сведения — все срамни постъпки. Наложи се да си припомни, че просто се опитва да я предпази от хора, готови да приемат нещата в най-лоша светлина. Хейзъл не бе преродената Покосителка, а ако беше под влиянието на някакъв дух или сила на злото, той щеше да й помогне да се отърве от него. Вината й, че се е родила Фереджин, бе точно колкото неговата, че се е родил копеле.

Той нахлузи сакото и се огледа в огледалото. Оливейро беше му оставил златна емблема, която да му осигури достъп до балната зала. Опита да я закачи на ревера си, но основата се счупи. Взе парчето, потисна една ругатня, смучейки убодения си палец. Трябваше да се появи в балната зала всеки момент.

Втурна се надолу към кухните, където трийсет и седем вещерици се вихреха над тиганите и крещяха по фавните, които поднасяха творенията им горе. Готвачките имаха невъобразими инструменти — някои за готвене, други — за по-нечестиви цели. Изключено беше да нямат лепило. Хоб се шмугна в облак пара и едва не се сблъска с Горго, размирната заместничка на Бомбаста.

Покачена върху табуретка, вещерицата надзърташе в един казан и го бъркаше много съсредоточено. Дори не вдигна очи — едно издуване на ноздрите й разкри кой стои до лакътя й.

— Добра вечер, Любовчийче.

— Здрасти, Горго. Да имате лепило?

— В лявото чекмедже. Доста е лепкаво. Гледай да не са омажеш.

Хоб изрови тубичката сред купчина боклуци, изрязани нокти и нещо, което смущаващо напомняше съсухрено ухо. Изстиска една капчица, залепи основата и я притисна силно.

— Благодаря — рече и се опули в казана. — Хм… Какво е това?

— Тихо де — изсумтя тя. — Отвара.

Хоб се заинтригува.

— Можеш да правиш магия?

Готвачката кимна гордо.

— Че как, аз съм магьосница. И съм истинска Клъц, не като онази крава Бомбаста. Това ще я научи да се държи прилично.

Той се вторачи в бълбукащата смес. Горго го стрелна с очи крадешком, пусна щипка прах вътре и се изкиска.

— Та-да още по-хубаво!

— Горго, моля те… Нали не е отрова?

— Не е — рече тя печално. — Само ще й разгъргори корема.

Хоб сви устни.

— Ще поседи в тоалетната, така ли?

— Като вулкан ще е!

Горго се изхили, гребна с черпак от сместа и я сипа в едно шишенце.

— Айде, вземи си и ти. Ако Оливейро много се нафука, ще му капнеш във виното, та да се научи.

— Благодаря, Горго, но няма нуж…

Вещерицата обаче настоя и не спря да тика шишенцето в ръцете му, докато накрая той реши, че ще е невъзпитано, а може би и опасно да й откаже. Пъхна шишенцето в джоба си и излезе бързо през летящите врати, като махаше на подсмихващите се вещерици. От кухните пое по витите стълби и излезе във фоайето.

То беше пълно с благородници от цялата империя, стичащи се по двойното стълбище към балната зала: татуирани вещици от изток; тъмнокожи аристократи от Африкия в пъстри роби; благородници скендери със зелени палта и сребърни парадни саби. Край него мина делегация от Зенувия, понесла знамето с полумесец и бучиниш на кралица Лилит. Мехруни и демони, староваи и фавни… дори група кентаври, окичени с венци. Пролетният фестивал се почиташе не само от човеците.

„Де да можеха хората у дома да видят това.“

Едва не прихна. При подобна гледка жителите на Здрач до един щяха да се втурнат към мазето. Но беше като омагьосан. Нечовеците придаваха на потока фантастично величие, каквото не бе виждал. Огледа няколко феи, които минаха край него като блестящи водни кончета.

— Пази се — излая гърлен глас.

Нечий лакът го блъсна толкова грубо назад, че едва не падна. Щом се окопити, вдигна очи и ги закова право в яркожълтия ирис на едно они. Демонът беше с ръста на човек, но тялото му бе три пъти по-широко; носеше бродирана туника, чието изящество рязко контрастираше с огромната му като на вол глава. От черната брада, по която пращяха електрически искри, стърчаха огромни бивни. Онито плъзна поглед край Хоб и продължи напред, като ревеше на хората да сторят път на лорд Краавх.

Последва процесия от дяволчета, които носеха лирландски знамена и пръскаха цветчета чернокос пред посланика. Дори въздухът сякаш трептеше и се извиваше около лорд Краавх. Хоб усети, че едва успява да си поеме дъх, камо ли да помръдне, докато демонът го подмина.

Запленен, проследи процесията лирландци нагоре по стълбището. Знаеше, че лорд Краавх не е единственият ракшаса, както и че ракшасите не са сред най-страховитите лирландци. Трудно му бе да си представи как хората са надвили тези създания.

Огледа огромното фоайе, опасано с колонади и древни стенописи. Какви ли щяха да бъдат последиците, ако Фереджините не бяха подчинили демоните и не бяха ги заточили под морската повърхност? Какъв ли щеше да е светът? Дали човечеството щеше изобщо да съществува?

С подобни мисли той се отдели от общия поток и мина напряко през един от дворовете. Далеч над кулите на двореца мекият, спокоен сумрак отстъпваше пред вечерта.

Като видя емблемата му, гвардеецът на страничния вход му махна да мине. Балната зала приличаше на огромна кутия с бижута — в наситеночервено и бледозлатисто, с изрисувана на засводения таван карта на империята. Около лъснатия дансинг бяха подредени стотици маси; до него оркестърът вече свиреше. Представителите на рода Фереджин се бяха настанили най-отпред; масите им бяха от двете страни на подиума, на който щеше да се настани Паячката. Императрицата още не бе пристигнала.

Тризначките обаче бяха тук. Хоб мерна Вайълет и Изабел, увлечени в разговор с архимага. Хейзъл седеше недалеч от тях, до лейди Раша, която най-сетне бе се възстановила. Той пое през тълпата, стараейки се отдалеч да отбягва господин Дън, главния иконом.

— Господин Смит, каква приятна изненада.

Гласът долетя от близката маса. Хоб изстена наум и се обърна. Данте Хайд седеше в компанията на близките си и на други членове на дома им. Хоб се поклони вдървено.

— Да, милорд?

Данте се обърна към родителите си.

— Това е пажът, за когото ви говорех. Онзи, когото искам.

Лорд Уилем Хайд имаше властно излъчване, с бретон от посивяла руса коса и очи като светло стъкло. И той като Данте носеше кавалерийска сабя.

— Значи ти си муирското копеле, нападнало сина ми.

Хоб се вкамени.

— Да, милорд.

Лейди Хайд впи презрителен поглед в него.

— И защо главата на тази твар е още на раменете му?

Съпругът й отпи от виното си.

— Ползва се от закрилата на Фереджин, скъпа. Няма значение. Скоро ще стане наша собственост.

Данте се наведе напред.

— Моя. Пажчето се млати като дивак. Възнамерявам да му покажа как се дуелират почтените господа.

Хоб се поклони.

— Трябва да призная, че тук дуелите се водят по друг начин. В родното ми място е забранено на сестрите на участниците да се месят. Това общата практика ли е, милорд, или е изобретение на вашата гениалност?

Данте стана тъмночервен и смутено стрелна с очи баща си. Побеснял, графът понечи да отвърне, но някой сложи длан на рамото на Хоб.

— Нейно Височество ви очаква.

Хоб никога не беше се радвал толкова да види Зига. Мракорката не благоволи да поздрави Хайд, а просто го отведе със себе си.

— Закъсняхте — изсумтя тя.

— Съжалявам. Бях зает да слушам заплахи.

Зига изви вежда.

— Висшеродните домове рядко пръскат отровата си по млади прислужници. Сигурен ли сте, че сте обикновен паж, господин Смит?

— Ако не съм, значи получавам твърде малко.

Наемницата се усмихна и се отдели от него, за да каже нещо на агент Крюгер, телохранителя на Вайълет. Хоб продължи към масата на Нейно Височество и застана до Оло и другите прислужници на семейството. Хейзъл се обърна.

— Господин Смит, много се радвам, че успяхте да дойдете.

Хоб се поклони.

— Добър вечер, Ваше Височество. Лейди Раша, радвам се да видя, че сте по-добре.

Ваята кимна с благодарност.

— Раша се оправя, но сега пък Изабел не е добре — рече Хейзъл. — Тази сутрин падна от коня.

Наистина, сестра й разговаряше с архимага, подпряна на чифт червени патерици. Хоб не бе ги забелязал от другия край на залата, тъй като бяха в тон с роклята й.

Самата Хейзъл бе облечена със златисторозова рокля, която проблясваше като рибешки люспи. Бялата й коса бе вдигната, оформена в прическа под седефена тиара със златно изображение на арфата на рода Фереджин. Смарагдите на колието й стигаха да си купиш баронска титла.

Изабел изкуцука до тях и прошепна нещо в ухото на Хейзъл, която се изуми. Остави Мерлин на масата и се облегна назад, за да види по-добре Вайълет.

Нейно Импирско Височество все още приказваше с архимага. Вайълет безспорно беше красива, но с някак безжизнена красота, като мраморна статуя. В момента обаче изглеждаше учудващо притеснена. Архимагът насочи вниманието й към огромното кристално кълбо, увиснало във въздуха високо над тях. Тя вдигна очи и тръсна глава едва забележимо. Архимагът кимна и я поведе към подиума на императрицата.

Хоб се озадачи. Нима Паячката няма да дойде?

Не само той бе забелязал отсъствието й. Вълна от шепот погълна музиката на оркестъра. Стотици любопитни лица бяха се обърнали към подиума. Хоб погледна Хейзъл. Тя шепнеше разпалено с Изабел и клатеше отрицателно глава, но Изабел посочи патериците си и й изсъска нещо. Това очевидно подейства. Хейзъл отпусна рамене, кимна примирено и спря отчаян поглед на Хоб.

— Трябва да танцувам — рече безгласно.

Хоб сви рамене успокоително — това беше бал; от всички се очакваше да танцуват. Хейзъл поклати глава.

— Пред всички…

Отново знак с рамене — ще се справите.

— … с Данте!

Хоб изрази отвращението си с кихавица. Хейзъл направи опит да се усмихне, но изглеждаше така, сякаш й се гади.

— Можете ли да танцувате? — попита Хоб.

Прочете отговора в очите й — отлично знам как се танцува, много ви благодаря. Животът в двореца бе свързан с чести приеми и балове. Вероятно правеше пируети отпреди да проходи.

Разговорът им приключи, щом роднините й отблизо и далеч насядаха вкупом по околните маси. Хоб разпозна доста сред тях от наръчника си. По-далечните представители на рода се кичеха с гръмки титли, но нямаха отговорности. Неколцина бяха мистици или заемаха административни постове; повечето прекарваха дните си в леност и разкош в огромните си имения. Лишени от внушителното присъствие на Паячката, Фереджините изглеждаха крехки.

Хоб бе свидетел точно на онова, което описваше господин Бърк. Някога силата на Фереджин е била в магията им. Сега родът зависеше от институциите, които управляваше. Загубеха ли контрол над банката и над печатите, с династията бе свършено. Той огледа Базил Фереджин, седнал отляво на Вайълет. Негово Превъзходителство четеше някаква бележка, донесена му току-що от един прислужник. Лицето му посърна.

„Още лоши новини.“

Удари камбана. Залата притихна, а Вайълет Фереджин стана да приветства гостите.

Не можеше да не се възхити на самообладанието й. Въпреки притесненията си отпреди минути, сега тя стоеше гордо, с изпънати рамене. Гласът й екна над масите.

Говореше на староимпирски. Хоб не разбираше много, но се досети, че рецитира нещо. От време на време тя вдигаше ръка към кристалното кълбо над тях. Публиката мълчеше. Дори лутините и доманоктите не помръдваха. Хоб огледа множеството маси и древните семейства край тях. Какви ли кроежи мъти това гнездо от усойници? И в колко е замесено Съдружието?

Забеляза лейди Силва, застанала до съпруга си. Без нейна помощ той нямаше да е тук. Дали усилията, с които се домогваше до приятелството на Вайълет Фереджин, са с цел да заздрави позициите на Дом Силва, или просто следва нарежданията на Съдружието. Пък и по рождение тя е Ямато. Дали и те са замесени?

Тези мисли му докараха главоболие. В начина на живот на тези семейства имаше нещо изтощително и безчестно. Въпреки огромните си богатства и влиянието си те прекарваха дните си във вманиачено съперничество. Какъв е смисълът да живееш в дворец, ако не можеш да заспиш спокойно?

Принцесата беше към края на обръщението си. Тя вдигна ръка към кристалното кълбо и ясният й глас иззвъня:

— Sol invictus!

„Непобедимо слънце“, мотото на Роуан от древни времена. Щом изрече думите, от кълбото изригна светлина, ослепително лъчене, което изпълни залата, после се събра в топка буен вещерски плам.

— Sol invictus — отвърнаха гостите и вдигнаха чаши.

Оркестърът подхвана бавна валсова мелодия. Светлините намаляха и един прожектор грейна върху Хейзъл. Примирила се със съдбата си, тя излезе с вдигната брадичка и изпънати рамене в средата на дансинга. Щом стигна, зае подобаваща поза в очакване на партньора си.

Всички обърнаха глави към рода Хайд. Смутеният шамбелан даде знак на Данте да стане, но младият граф се усмихна с престорена скромност и отказа. Сестра му се тресеше в беззвучен смях. Родителите им наблюдаваха случващото се спокойно, без следа от забавление или недоволство.

Хейзъл стоеше под прожектора — дребна, самотна фигура, застинала в абсурдната поза на дама, очакваща кавалера си. Оркестърът не спираше да свири; Данте Хайд не помръдваше от стола. Гостите взеха да шушукат.

Внезапно Базил Фереджин скочи на крака и излезе пред масите. Въпреки неволите си Негово Превъзходителство изглеждаше елегантен — с посребрена коса и костюм по поръчка. Той се поклони ниско на племенницата си и попита може ли да има честта.

Щом двамата подеха танца, някои гости изръкопляскаха; други изгледаха с каменно изражение Хайд и им обърнаха гръб. Съперничеството между родовете бе приемливо; унижението на една девойка — не. Данте Хайд бе прекрачил границата. Пред свъсения му поглед Хейзъл танцуваше изключително елегантен валс. Вместо да изглежда глупаво, имаше вид на истинска принцеса от рода Фереджин.

Мелодията завърши с извивка. Лорд Фереджин отново се поклони и изпрати грейналата Хейзъл до масата й. Щом аплодисментите позаглъхнаха, оркестърът започна ново изпълнение и на дансинга се появиха други танцуващи двойки.

Задъханата Хейзъл грееше от вълнение. Изабел тупна по пода с патерица.

— Браво!

— Браво, наистина — обади се Базил Фереджин. — Нямах представа, че сте толкова добра танцьорка, млада госпожице. Стъпвате толкова леко.

Хейзъл се облегна на него.

— Партньорът ми си го биваше.

— Хайде — рече той — да го отбележим с тост, преди да завалят поканите за танц.

Лорд Фереджин отиде да донесе питиета, а Хейзъл седна на мястото си заедно с Изабел. Гостите се изреждаха пред тях да изразят уважението си.

— Хайд винаги са били грубияни — изпухтя една внушителна братовчедка. — Много добре се справи, мила. Жалко, че баба ти не е тук да те види. Къде е императрицата?

Изабел се намеси.

— Отдала се е на заслужена почивка. Задълженията й около празника започнаха още преди зазоряване. Според мен сестра ми се справя отлично с нейната роля.

Тя посочи Вайълет, която седеше на подиума на императрицата по-скоро като украшение, отколкото като домакиня. Хоб дори я съжали.

— Наистина — кимна братовчедка им. — Прекрасно… О!

Над масата падна сянката на лорд Краавх. Братовчедка им измърмори някакво извинение и се изнесе, а над рамото на Хейзъл от нищото изплува Зига. Ракшасата се поклони. Плътният му глас избумтя неземно.

— Елегантен танц, Ваше Височество. Не съм ви виждал от трагедията с „Тифон“. Разцъфнали сте.

Хейзъл изви шия и погледна страховитото му лице.

— Благодаря ви. Надявам се да сте добре.

Ракшасата се огледа.

— Просто се радвам да изляза от посолството. Ролята на затворник в собствения му дом ми е непривична.

Базил Фереджин се върна с чаша лимонада за Хейзъл.

— Имате късмет, че не сте в затвора — рече той хапливо. — Още един галеон потъна край Анкура. Този път има оцелели от екипажа. Всички се кълнат, че са били нападнати от лирландци.

Посланикът разпери ръце.

— Ако във водите ни нахлуят нашественици, не можем да гарантираме безопасността им.

Лорд Фереджин помръкна.

— Тези кораби бяха под закрилата на Импириум. Носеха печати.

— Така твърдите вие.

— Разбира се, че го твърдя. Кой кораб би дръзнал да навлезе в лирландски води без печат?

— Отличен въпрос, но по-добре попитайте капитаните им.

Лордът се навъси.

— Капитаните са мъртви. Явно отчаяно се стремите да предизвикате война.

Трите зелени очи се свиха до лъскави цепки.

— Ако родът Фереджин желае война, ще я получи. Само че не ние ще нарушим договора — демонът се обърна към подиума на императрицата. — Къде е Божествената императрица?

— Това не ви засяга.

— Предайте на Нейно Сиятелство, че бих желал да се срещна с нея.

Лорд Фереджин изпъна тяло.

— Не съм ви ординарец. Изпратете някое от дяволчетата си.

Посланикът отново насочи вниманието си към Хейзъл.

— За мен беше удоволствие, Ваше Височество. Вие сте не само най-интригуващият член на семейството си, а и най-благовъзпитаният. Приятна вечер!

Хейзъл сведе глава. Демонът продължи обиколката си и се спря, за да поговори с Хайд. Лорд Уилем и семейството му тутакси станаха, за да изразят уважението си.

— Разбира се, че ще станат — измърмори лорд Фереджин, допи шампанското си и погледна Изабел. — Как е кракът ти, о, доблестна ездачко?

— Счупен — отвърна Изабел. — Ще поседя още малко, за да ми се полюбувате, а после отивам на лунна баня с противните лунасекоми — тя се обърна към Хоб. — Какво е усещането?

— Не е неприятно, Ваше Височество. По-скоро гъделичка, отколкото боли.

Тя изстена. Вуйчо й се загледа в Хоб.

— Вие сте младежът от дуела с Данте Хайд.

Хоб призна, че е така.

Изабел се изкиска.

— Нямах представа, че сред пажовете ни има такива побойници — той го тупна по рамото. — Следващия път ще го биеш, нали?

— Надявам се повече да не се налага да посещавам лечебницата, сър. Между другото редник Финч е стигнал невредим до дома.

— Кой?

— Маркъс Финч, милорд. От Импирската гвардия.

Лорд Фереджин го озари с типичната усмивка, с която благородниците се измъкваха, в случай че не знаят за какво става дума. После чевръсто се обърна да поздрави един член на чуждестранния съвет и двамата се отдръпнаха, за да поговорят насаме. В същото време приветлив младеж се приближи и покани Хейзъл на танц. Лейди Раша набързо го изпъди.

— Раша — рече Хейзъл, щом момчето се отдалечи. — Това беше грубо.

Ваята не беше в настроение за препирни.

— От рода Талоу е — изръмжа тя. — Семейството му има късмет, че изобщо е поканено. Не може и да си мечтае за танц с внучката на императрицата.

Изабел огледа залата.

— Ох, знам ли… Момчетата от Нисшеродните домове не изглеждат толкова зле. Мигльовците ми втръснаха. Пълни досадници, а и всички сякаш са си глътнали брадичките.

Тя се обърна и установи, че един мигльо стои точно до масата им.

— О, здравей, Андрос! Нямах предвид теб. Твоята брадичка е цял континент.

Андрос Елуван завъртя очи.

— Щом казваш, Изабел. След като си се подредила така, бих искал да поканя Хейзъл на танц.

— Аха… — рече Изабел. — По-добре попитай Раша. Току-що изпъди един Талоу, който изглеждаше далеч по-добре.

Без да обръща внимание на заядливия й тон, Андрос се поклони на Хейзъл и протегна ръка. Лейди Раша нямаше възражения, затова Хейзъл отиде с него на дансинга. Двамата се стопиха в тълпата, а Хоб си пожела Андрос да се препъне и да падне по лице.

„Май ревнуваш?“

Разбира се, че не ревнуваше! Радваше се за Хейзъл. Тя напредваше с уроците, превръщаше се в прасе, а сега си прекарваше добре на бала. Всичко това беше не само хубаво, а придаваше на приказките за Покосителката все по-невероятен оттенък. Ревност? Що за нелепост!

Той усети, че Изабел го наблюдава. Тя се ухили съзаклятнически.

— Знаех си.

Лейди Раша се обърна към нея.

— Знаехте какво, дете?

— Нищо — отвърна тя невинно.

После протегна ръка. Памплемус изпърха с кожестите си криле и кацна на нея. После взе гневно да дърпа елечето си.

— Казах ти, че ще ми е тясно.

— Бедничкият! — подразни го Изабел. — Дали господин Смит би благоволил да ни донесе малко сладолед, докато клюкарстваме за танцьорите? Мисля, че ще му дойде добре да се поразсее.

Хоб се отправи към един от баровете, пръснати из необятната бална зала. Попадна сред тълпа прислужници, чакащи различни питиета за господарите си.

— След два месеца ще си мой — прошепна някой в ухото му. — Не можеш да си представиш какво те чака.

Той се обърна към ухилената физиономия на Данте.

— Добър вечер отново, лорд Хайд. Не е нужно да висите на бара като слуга. Позволете да ви донеса нещо.

Данте не оцени шегата.

— Чу ли какво ти казах, муирино?

— Да. Имате „планове“ за мен. Поласкан съм, но съм изненадан, че Негово Превъзходителство желае да общува с прислугата.

Данте се приведе по-близо.

— Първо ще се простиш с езика си. После с краката…

Хоб се престори на отегчен.

— И капка въображение ли нямате? Там, откъдето съм, някои хора са готови да зашият клепачите ти отворени.

— Виж, това е идея — ухили се графът. — Може да…

— Мога ли да ви помогна с нещо, лорд Хайд?

Момчетата се обърнаха. До тях стоеше Оливейро — самото олицетворение на професионалната сдържаност. Изражението му издаваше, че се досеща за естеството на разговора им.

— Няма нужда — отговори Данте любезно. — Просто обяснявах на момченцето ви как предпочитам питието си.

Оливейро погледна полупразната чаша в ръката му.

— Господин Смит ще ви донесе друго на масата ви.

— Ще го очаквам.

Той се оттегли, а Оливейро впи строг поглед в Хоб.

— Какво става тук?

— Нищо — отвърна Хоб. — Просто дойде да ме поздрави.

Помощник-икономът вирна вежди.

— Ще поднесете питието на лорд Хайд, после сте освободен.

— Нейно Височество…

— Ще обясня на лейди Раша. Не искам повече неприятности с рода Хайд.

Хоб стисна зъби.

— Не започнах аз.

Оливейро сключи ръце зад гърба си.

— Да, господин Смит, вярвам ви. Това обаче е без значение. Поднесете му питието и се оттеглете.

— Отлично, сър.

Няколко минути по-късно Хоб носеше табла с три сладоледа, сока на Памплемус и питието на Данте. Поднесе първо питието на лорд Хайд, като остави една слисана прислужничка да го сложи на масата пред господаря си. Продължи безмълвно и се върна на масата на Фереджините, където поднесе сладоледа на Изабел и сока на Памплемус. Хейзъл тъкмо бе напуснала дансинга и пое жадно другия сладолед.

— Това за мен ли е? — попита тя.

— Един за вас — отвърна Хоб — и един за лейди Раша.

Памплемус прогони Мерлин от чашата си.

— Не е много пъргаво. По мое време…

— Ти си едва на два месеца — изохка Изабел.

Създанието вдигна вежди недоволно и се зае да пие сока с дългия си, раздвоен език. Хейзъл бръкна в сладоледа.

— Много се радвам, че първият танц приключи.

— Справихте се чудесно — рече Хоб.

— Въпреки Данте Хайд — промърмори тя. — Заряза ме да стърча като пълна глупачка. Ще ми падне, кълна се! Само трябва да измисля нещо гадно.

Хоб се престори, че обмисля думите й.

— Може да сипем нещо в питието му — подхвърли той тихичко. — Не нещо опасно… а нещо, което да доведе до случаен инцидент пред всички.

Хейзъл едва не залитна.

— Страхотно! Да действаме.

— Моя грижа е.

— Добре — въодушеви се Хейзъл. — Кога?

— Да речем, преди пет минути.

Тя примигна.

— Преди пет минути? Не разб…

Хоб я погледна многозначително. Бледото лице на Нейно Височество грейна от въодушевление, но и от ужас. Тя надникна крадешком към масата, на която Данте флиртуваше с Татяна Кастил. Чашата му бе почти празна.

— Наистина ли? — прошепна тя.

Хоб кимна, после каза официално:

— Ваше Височество, господин Оливейро ме освободи за вечерта. С ваше разрешение ще се оттегля.

— Да — отвърна тя незабавно. — Да, разбира се. Приятна вечер, господин Смит. Благодаря ви!

Хоб се поклони и се отправи към изхода, като се стараеше да не поглежда към масата на Хайд. Той подмина групичка гвардейци, излезе от балната зала и пое надолу по двойното стълбище.

Осъзнаваше, че постъпката му е неразумна, но си струваше. Никого не бе мразил толкова — дори семейството на майка си, — колкото ненавиждаше Данте Хайд. Пък и не скрои номера само заради себе си, направи го и заради Хейзъл. Съжаляваше само, че няма да види прехвалените фойерверки в действие.

В помещенията за прислугата крилото на пажовете бе необичайно тихо. Повечето момчета бяха на работа; останалите трябваше да стоят с униформите си, в случай че потрябват. Неколцина играеха на карти в малката дневна. Хоб ги поздрави, но не остана да си побъбрят. Искаше да дремне преди коридорното меле след бала. Двамата с Виктор печелеха няколко игри поред.

Съквартирантът му не беше в стаята. Хоб отвори малкото прозорче, седна на леглото си и изхлузи официалните обувки. От балната зала високо над тях се носеше музика. Това му напомни, че от Съдружието искат да получат доклад възможно най-скоро. Беше останал за кратко, но бе видял доста интересни неща. Тъй като Виктор го нямаше, можеше да напише съобщението си, докато спомените му са още пресни. Той се изтегна на дюшека, отвори наръчника и взе една изтъпена клечка за зъби.

Императрицата не дойде; ВФ на подиума. Притеснена при новината, че трябва да запали кристалното „слънце“ за церемонията. Дело на архимага, мисля. Открита враждебност между БФ и Краавх. Потънал кораб край Анкура. Оцелели моряци — твърдят, че са нападнати от лирландците. Според Краавх вината е на корабите. БФ твърди, че демоните са нарушили договора. Войната изглежда неизбежна. Друга забележа: Данте Хайд ме заплаши. Казва, че ще „съм негов“ след два…

В коридора настъпи оживление; разнесоха се тичащи стъпки и викове. Неговото име ли викат? Тъкмо пъхна книгата под възглавницата си, когато някой взе да блъска по вратата.

— Какво? — викна той.

Вратата се пръсна.

Трески се посипаха по ръцете и раменете му, някои дори се забиха в кожата му. Обикновен удар или ритник не би могъл да причини това. Беше магия. Той се вторачи през прахоляка. Задъхан, Данте Хайд стоеше на прага.

— Сложил си нещо в питието ми!

Хоб се надигна бавно от леглото. Нямаше смисъл да отрича, без значение дали е виновен, или не. Кожата на Данте хвърляше восъчни отблясъци. По челото му се стичаха струйки пот. Той грабна сабята си и влезе в стаята, залитайки.

— Ще те убия…

Хоб сграбчи одеялото от леглото, запрати го в лицето на графа и се спусна към вратата.

Точно според очакванията му Данте замахна срещу одеялото и му осигури пролука, през която да се измъкне. Данте обаче се усети и с все сила го блъсна с рамо в касата на вратата; двамата се изтърколиха на пода. Хоб успя да скочи, но върхът на сабята го одраска по корема. После се втурна навън.

В коридора имаше десетина пажове, които гледаха случващото се, втрещени. Сред тях беше и Виктор. Хоб им махна да се омитат с вик:

— Бягайте! Доведете стражите!

Данте излезе от коридора, олюлявайки се, стиснал сабята с убийствено изражение.

— Точно така! — изкряска той. — Доведете стражите с пушките им. Долни муири като вас самите.

Всички момчета побягнаха, с изключение на Виктор. Съквартирантът на Хоб явно бе слисан, но не помръдна от мястото си. Данте сметна това за забавно.

— На герой ли ми се правиш?

Виктор не отговори, а графът посочи краката му.

— Ignis.

Обувките на Виктор лумнаха в пламъци. Момчето извика, падна на пода и се опита да ги свали. Хоб се завтече към него и ги изу, без да мисли за изгорените си ръце. Чорапите на Виктор вече бяха изпепелени; кожата му димеше. Виктор го стисна за рамото.

— Бягай!

Данте се изсмя.

— Точно така, слуга. Бягай!

Хоб опита да побегне, но тялото не го слушаше. Данте бе направил магия, от която мускулите му бяха като желе. Не бе в състояние да побегне; дори като ходеше, сякаш газеше в тиня. Успя само да се дръпне назад, но дори това му струваше адски усилия.

Данте прекрачи над Виктор, стиснал сабя в едната си ръка. Другата беше на корема му. Явно не се чувстваше добре, но Хоб бе решил, че ще му стане още по-зле. Дали пък отварата на Горго действа само на вещерици? Данте изкриви злобно лице.

— Още ли смяташ, че си ми равен?

Хоб продължи да отстъпва. Стигна до границата между крилото на момчетата и това на момичетата. Само да се добере до стълбището…

— Някакъв си полуопитомен дивак — рече Данте дрезгаво. — А моето семейство владее Импириум от хилядолетия.

— Кажете го на Фереджините — каза Хоб.

— С тях е свършено. Ще съсека техен прислужник в собствения им дом, а те и дума няма да кажат. Ние притежаваме Фереджин, което значи, че аз притежавам теб…

За щастие, Данте беше от хората, които държат последната дума да е тяхна — много полезно, когато се опитваш да протакаш. Хоб просто трябваше да продължи спора.

— Не, не ме притежавате — възпротиви се той.

— И още как! Ти ще си куклата ми. Вече аз дърпам конците ти.

Графът отметна длан и някаква невидима сила отдели краката на Хоб от пода. Той увисна във въздуха като марионетка. Данте отпусна хватката си и пажът се строполи на пода. После вдиша рязко и се потътри към близкото стълбище.

— Пълзиш като червей — отбеляза Данте. — В сравнение с теб аз съм бог.

Внушително заявление. За зла участ, като завършек последва гръмовно къркорене, от което лордът се задъха насечено.

— Много божествено — смотолеви Хоб и сграбчи парапета.

Данте избърса слюнката от устните си, изпъна пръст към него и изграчи:

— Ignis!

В лицето на Хоб блъвна гореща вълна, но беше все едно да отвориш вратата на фурната. Явно отварата най-сетне бе подействала или пък Данте бе изчерпал запасите си от магия. Във всеки случай Хоб беше доволен, че още има лице.

Стигна до площадката и продължи към долния етаж. Въпреки опасността положението му безспорно бе доста абсурдно. Това вероятно беше най-бавната гонитба в историята. Той с мъка направи поредна крачка и изхъхри:

— Не може ли просто да станем приятели? Мисля, че имаме доста общо.

— Нямаме нищо общо! — кресна Данте.

— Нали съзнавате колко ме наскърбява това?

Вбесен, графът удвои усилията си. Успя да се смъкне няколко стъпала надолу, после рязко се закова на място. От корема му долетя звучно къркорене.

— По-добре потърсете тоалетна — подхвърли Хоб. — Не се притеснявайте, ще ви почакам.

Данте потръпна мъчително.

— Ще те очистя, заклевам се…

Хоб най-сетне стигна до трапезарията за прислужниците.

— Защо не ползвате Брага Рун? На всички им е ясно, че вие сте крадецът. Продадохте ли го вече?

— Никой няма да го продава — заяви Данте високомерно. — Не и преди наемникът да свърши работата си.

Усмивката на Хоб угасна.

— За какво говорите? Какъв наемник?

Онзи люшна тяло напред и почти го настигна. Говореше с дрезгаво съскане.

— Наемникът, който ще убие приятелката ти. Доколкото разбрах, вече е на позиция.

„Трябва да научиш още.“

— Измисляте си.

Данте поклати глава.

— Подслушах баща ми. Заповедта може да дойде всеки момент. Колко жалко, че няма как да я предупредиш…

Сабята изсвистя покрай носа на Хоб. Той отскочи назад, блъсна се гърбом в летящите врати и се изтърколи в кухнята. Данте се спусна след него с налудничава усмивка, насочил острието на сантиметри от лицето му.

— Последни думи, муирино?

Хоб се подпря на лакти.

— Един въпрос.

— Да чуем.

— Някога душили ли са ви?

Данте примигна. Смутен, плъзна поглед по кухнята и грубоватите силуети, които изоставиха заниманията си и се вторачиха в непознатия натрапник. Бомбаста наруши напрегнатото мълчание.

— Ти па кой си бе?

Данте изпъна гръб. Тонът на въпроса толкова го вбеси, че не забеляза вещерицата, която бавно се промъкваше зад гърба му.

— Аз съм лорд Данте Хайд, противна гад такава. Граф на Ийстмарч, наследник на Дом Хайд и…

— Свинско печено! — изквича вещерицата.

Тя го сграбчи и го вдигна от пода, а той изпищя. В миг вещерицата обездвижи ръцете му и метна сабята в близката мивка. Данте взе да се гърчи, а още няколко вещерици се приближиха с готварска връв в ръце. И го връхлетяха, озверели. Не след дълго Хоб го съзря отново, здраво омотан като шпиковано месо. Писъците му достигнаха фалцет.

Разтърсван от хлипове, лордът умолително сипеше обещания за злато и дори жилища на вещериците, започнали да го натриват с масло. Създанията бяха глухи за увещанията му — те не слушаха храната си. Просто го бутнаха към следващата група готвачки, които го очакваха с подправките и зеленчука. В края на редицата Горго бърникаше фурната, докато Бомбаста точеше сатъра си.

Изкушението беше голямо, но Хоб все пак реши, че не може да допусне наистина да погълнат Данте. Той се надигна — магията явно вече не действаше — и чевръсто се озова до Бомбаста.

— Честита майска пролет, душице — рече му тя. — Много мило, дето ни докара вечеря. Тъкмо бях огладняла.

— Колкото до вечерята — заговори Хоб, — не бива да го ядете.

— Глупости! Я къв е ячък. Има крехко месце.

— Ще ви подейства зле.

Бомбаста сбърчи нос.

— Що тъй?

— Сипах му нещо в питието.

Горго тресна вратата на фурната.

— Да ни си му дал отварата на Бомбаста бе? — изкряска тя.

Бомбаста се облещи срещу нея.

— Как тъй „мойта“ отвара, ма?

Горго се шмугна в близкия килер. Бомбаста въздъхна, изля чашата си и огледа добре приготвения граф, който тъкмо бе се озовал в тавата.

— Ей! — вресна тя. — Чакайте бе, момичета.

Конвейерът застина. Трийсет и пет вещерици заковаха очи като мънистенца в началничката си.

— Да го махаме — избоботи тя. — Мръвката не струва.

Вещериците огледаха Хоб. Не с гняв, по-скоро с разочарование. Две хванаха тавата за дръжките и изтърсиха разтрепераната си вечеря на пода. Бомбаста мушна Хоб в гърдите с пръст.

— Дължиш ни едно графче.

Преди Хоб да успее да отговори, в кухнята влетя Оливейро, следван от четирима стражи. Помощник-икономът спря очи на Хоб, после забеляза овързания като свински бут лорд на пода на кухнята.

— Дръпнете се от него! — нареди той.

Вещериците впиха гневни очи във вечерята си и защракаха встрани с налъмите си. Войниците вдигнаха лорд Хайд на крака, а Оливейро сряза връвта. Данте изпадна в истерия.

— Ще наредя да ви обезглавят! — развика се той. — До една ще…

Внезапно изблещи очи. Отварата на Горго най-сетне подейства.

Миг-два по-късно Хоб се пулеше, притихнал и ужасѐн. Не подозираше, че човешкият стомах може да изхвърли съдържанието си от толкова много места, и то с такава сила. Дори вещериците се впечатлиха. Те се пръснаха по ъглите на кухнята, а Бомбаста им изрева да донесат парцали.

Слисан, Оливейро извади носната си кърпа и спокойно избърса лице. Не предложи кърпа на лорд Хайд, който стоеше превит на две и ги гледаше с погнуса.

— Е — поде Оливейро, — имам основание да смятам, че никога няма да забравя този Майски бал. Господин Смит, вървете в стаята си.

Това изтръгна Данте от унеса му.

— Пажът ви ме отрови!

— Имате ли доказателства? — попита Оливейро.

Данте се оцъкли, потресен.

— Доказателството е по дрехите ви!

— Явно Ваше Превъзходителство се е самозабравил — рече Оливейро. — Силните питиета може и да дойдат в повече на един младеж. Та бил той и граф.

— Как смеете! Искам да го арестуват!

— Сериозно? — вдигна вежди Оливейро. — Мислех, че предвид състоянието ви и мястото, на което се намирате, ще предпочетете да решим въпроса дискретно. Доколкото разбирам, вие — гостът на Нейно божествено Сиятелство — сте си позволили да нахлуете в отделението за прислугата, да повредите имуществото им, да нападнете един от пажовете с магия, да се опитате да убиете друг, а подир това — и да изпразните стомаха си в кухнята на императрицата. Пропускам ли нещо?

— Предлагаше ми чифлик! — писна една вещерица обидено.

Помощник-икономът изви вежди.

— Опит за подкуп — той килна глава въпросително. — Да предприемем ли нещо, милорд, или желаете чисти дрехи и дискретно изпращане?

Негово превъзходителство пожела второто. Оливейро се обърна към Хоб и му нареди да се прибере в стаята си, преди той и стражите да изпратят Данте през задния вход на кухнята.

В стаята Виктор лекуваше краката си, докато две домашни духчета сваляха огънатите панти от касата на вратата.

— Как си? — попита Хоб.

Съквартирантът му мажеше пръстите на краката си с мехлем.

— Хрупкав, но жив. Ти?

— Добре — рече Хоб и скри наръчника под една кърпа. — Съжалявам, че те замесих. След малко се връщам… трябва да се почистя. Покрит съм с лорд Хайд.

Той се спусна към банята на пажовете в дъното на коридора и се пъхна в една от кабинките. Вътре пусна резето и надраска набързо съобщение за Съдружието.

ДХ току-що ме нападна. Добре съм. Фука се, че има наемен убиец — подслушал е баща си. Дадена е заповед за ХФ. Вярно ли е?

Той отгърна на страницата, на която получаваше отговорите.

— Хайде — прошепна и взе да барабани нетърпеливо. — Просто „да“ или „не“.

Ами ако отговорят с „да“? Как ще предупреди Зига? Дали да й каже, или да й остави анонимна бележка?

Отговорът дойде. Думите се нижеха една по една върху списъка с дипломати.

Момчето е глупак, подслушал стар разговор. Заповед ненужна. Според учения подозренията за ХФ неоснователни. Продължавай. Остави Хайд на мен.

Хоб едва не нададе радостен възглас. Това бе най-добрият отговор, който можеше да очаква. Заповед за убийство не бе дадена, нямаше и да бъде. В крайна сметка Хейзъл си беше просто Хейзъл. Ако беше болна или под влиянието на някакъв зловреден дух, щяха да намерят начин да й помогнат. Може би щеше да отнеме време, но бе уверен, че тя може да му стане безценен съюзник и да допринесе за по-гладкия преход към един по-справедлив Импириум.

Хоб излезе от кабината, застана на мивката и напръска лицето си със студена вода. В този момент не би приел да бъде на мястото на Данте Хайд за цялото злато на Ийстмарч.

В стаята Виктор бе положил намазаните си крака на леглото. Дори не бе събрал или преместил треските, просто лежеше сред отломките, изумен.

— Добре ли си? — попита го Хоб.

Виктор кимна вяло.

— Да. Само дето може би е разумно да помислиш добре, преди да ядосваш човек като Данте Хайд. Можеше да те убие. Както и мен. Както и всички пажове, изпречили се на пътя му.

— Съжалявам — рече Хоб.

В желанието си да скрои номер на Данте не бе се замислил, че с действията си може да изложи приятелите си на опасност.

— Поне кажи, че си струваше — рече Виктор и изтупа една треска от възглавницата си.

— Не знам дали си струваше — отвърна Хоб замислен, — но беше доста забавно.

Докато духчетата слагаха нова врата, Хоб почисти стаята и взе да разказва случката с вещериците и храносмилателната система на Данте. Виктор се тресеше от смях.

— Дори не мога да ти се ядосам. Накрая ще те изпъдят, но никой няма да твърди, че си си тръгнал без бой. Пажовете по целия свят паметници ще ти издигнат.

Хоб се засмя, но от думите на Виктор стомахът му се сви на топка. Толкова бе се вторачил в Данте и в Хейзъл, та дори не бе се замислил какво може да се случи с него самия. Той огледа малката стая. Щеше да му липсва, както и неделната закуска в трапезарията, и врявата по време на коридорното меле. За бога… дори вещериците щяха да му липсват.

Не биваше да забравя и Нейно Височество. Докато обучаваше Хейзъл за Муирландия, се сдоби с възможност да раздвижи части от мозъка си, които не подозираше, че ще използва отново. Очакваше с нетърпение заниманията им… Честно казано, очакваше с нетърпение и срещата с нея.

Отношенията им не бяха като приятелствата, които помнеше от Здрач. Това не се дължеше на кралския произход на Хейзъл, нито на пола й. Тя го разбираше и предизвикваше, както някогашните му приятели не бяха го правили. Хоб си представяше какво ще излезе от Къртицата след двайсет години. Всяка вечер поне десетина като него замръкваха при Мама Хауъл. Виж, бъдещето на Хейзъл Фереджин обаче му убягваше. На нея също. А това беше вълнуващо.

На вратата се почука. На прага застана Оливейро, като се престори, че не забелязва изпотрошената стая.

— Господин Смит, чудех се дали бихте изпили чаша чай с мен…

Хоб отвърна, че би го сторил на драго сърце и се стегна в очакване на неизбежното. Последва мъжа по коридора. Изкачиха се по стълбището и стигнаха до жилищата на помощник-икономите. Оливейро отключи вратата на едно, застана встрани и го пусна да влезе.

Апартаментът беше малък, но добре подреден; от прозореца се откриваше гледка към фойерверките за Празника на пролетта над фара на нос Кирин. На един от столовете дремеше котка. Оливейро я взе, премести я на една възглавница до радиатора и даде знак на Хоб да седне. Докато вареше вода на малката печка, Хоб разглеждаше портретите и снимките по стените и рафтовете с книги. На най-близкия бе изобразен мустакат господин с тъмна кожа и гъста бяла коса. Строгото му, почти сурово изражение му напомняше шамана.

— Моят прапрадядо — обясни Оливейро. — Бил е главен иконом. Посветил живота си на Фереджин. Така и не напуснал острова. Може да се каже, че е бил прислужник по призвание.

Оливейро му подаде чаша чай и се настани в едно кресло.

— Ясно ми е, че имате специални задължения при Нейно Височество, но всъщност сте под моя власт. А аз мога да заявя — без да преувеличавам, — че не помня паж, който да е сътворил такава бъркотия за толкова кратко време. Вие не сте прислужник по призвание, господин Смит. Вие сте бедствие по призвание.

— Съжалявам, че мислите така, сър.

Оливейро го погледна искрено.

— Сипахте ли нещо в питието на лорд Хайд?

Хоб не отмести поглед.

— Да, сър.

Помощник-икономът кимна.

— Разбирам. Е, колкото и да ми е тежко да го кажа, господин Смит, принуден съм да ви освободя от задълженията ви на паж. Прекратявам услугите ви.

Хоб понечи да стане, но Оливейро вдигна ръка.

— Седнете, моля, господин Смит. Още не съм приключил с вас.

— Има ли и друго, сър?

— Вашето бъдеще.

— Защо се интересувате от моето бъдеще, сър?

— Защото сте читаво момче, което неведнъж защити честта на Нейно Височество.

Той остави чашата, стана и се загледа пред отворения прозорец.

— Както казах, не сте прислужник по призвание, господин Смит. През живота си не съм срещал по-непригоден за професията ни човек. Но това не означава, че не ви оценявам. Дори напротив, бих искал да ви помогна да си намерите по-подходяща работа.

— Много мило от ваша страна, сър. Какво имате предвид?

— Какво мислиш за военната служба? — рече Оливейро. — Имам връзки тук-там. С малко късмет и още няколко сантиметра ръст един ден може да влезете в гвардията. Заплащането не е толкова лошо, а и имате нужните качества, струва ми се?

Хоб се замисли за изкърпеното, избеляло яке на баща си.

„Какъвто бащата, такъв и синът.“

— Как ви се струва това, господин Смит?

— Не знам — отвърна Хоб. — Търсят ли хора?

Оливейро му даде знак да се приближи до прозореца и посочи флотилията военни кораби на пристан в Роуан.

— Мисля, че да.

ГЛАВА 18

ИНТЕРВЮТО

Всичко, което чуваме, е мнение, а не факт.

Всичко, което виждате, е гледна точка, а не истина.

Марк Аврелий,

владетел отпреди Катаклизма (1892–1823 г. пр.К.)

Отчетливият пукот на залпове нахлуваше през прозореца на Хейзъл. Беше ги чула още призори, на равни интервали. От време на време долавяше дори командите на обучаващия сержант. Шумът я дразнеше, но далеч не можеше да се сравнява с грохота на корабните оръдия. Започваха по пладне, всеки божи ден от Майския бал насам — цели две седмици. След празника бяха изчезнали още шест галеона — ужасяващ брой. В Импириум излезе заповед никой кораб да не навлиза във водите на Лирландия. Корабите, които вече плаваха, получиха нареждане да се отправят към най-близкото пристанище.

Хейзъл беше сигурна, че корабите са потопени от лирландците. Във видението с последните мигове на „Полярна звезда“ не бе забелязала айсберги или подводни скали, а пипало колкото часовниковата кула на „Старият Том“. Видението още я преследваше, както и ужасът, който бе изпитал юнгата на кораба. Често се питаше дали да сподели видяното с Раша, с вуйчо си и дори с императрицата. Ала не можеше да се реши да го стори. Вече имаше и други свидетели. Никой не се съмняваше, че виновни са лирландците. Ако разкриеше онова, дето бе видяла, само щеше да породи въпроси, на които не беше готова да отговори.

„Още не.“

Мерлин се размърда, а тя се загледа в огнището. Малкият хомункул усещаше, когато волята на господарката му отслабва.

— Не се тревожи — успокои го Хейзъл и го почеса по крилото. — Не съм забравила обещанието си.

И все пак тя стана от леглото и отиде до камината. Приклекна пред нея по нощница и се вгледа в почернелите камъни. Досега не бе усещала толкова силен порив да извади портрета на Ариана през деня. Мерлин взе да пърха около нея като ранен скорец.

— Добре! — рече Хейзъл и го прогони с ръка.

После се изправи и застана до прозореца. Небето беше мрачно, покрито с големи тъмносиви облаци. Ден за галоши и чадър. Тя отиде до гардероба. Беше свободният ден на Оло, а Раша категорично бе отказала да участва в замисъла й, та се налагаше да се справя сама. Докато оглеждаше какво да облече, очите й се спряха на сгънат лист хартия, подпрян на един от рафтовете с кутии за бижута. Бележката, която някой бе пъхнал в „Малката русалка“ в първия ден на Новата година. Раша я накара да я запази, за да й напомня, че светът е опасно място. Тя я хвана за краищата и я вдигна пред себе си.

Паяци тъкат, паяци дебнат

в очакване на лесна плячка.

Но ако и ние паяжина си изтъчем,

да те хванем ще е играчка.

С обич,

Месаря, Пекаря, Свещаря

Колко странна бележка… И какви чудати имена. Древните приспивни стихчета бяха някак зловещи. Колчем почнеше да чете бележката, я обземаше желание да я изхвърли. Ала не го направи — така само щеше да ядоса Раша.

След като се облече, Хейзъл влезе в дневната, където завари Вайълет да похапва препечена филийка и да наблюдава войсковите части долу през един от прозорците. Беше събота, но сестра й бе облечена официално. Напоследък винаги беше официална. И доста сериозна. Хейзъл остави Мерлин на масата със закуската.

— Добро утро.

Сестра й се смръщи.

— Трябва ли да го слагаш на масата?

Хейзъл сви рамене. Беше й дошло до гуша непрекъснато да се съобразява с Вайълет. Изабел изскочи от стаята си, все още разресвайки черните си къдри. Вайълет се загледа в ботушите й.

— Да яздиш ли отиваш?

— Защо не? — попита Изабел. — Кракът ми е като нов.

— Кани се да вали.

Изабел огледа небето.

— Ще поема риска. Защо не дойдеш и ти? Може да се надбягваме до нос Кирин.

— Не мога — отвърна Вайълет. — Има военен съвет. А ти не бива да ходиш нататък.

— Защо не?

— Намира се непосредствено до посолството на Лирландия.

— И какво, ще ме погнат на морски коне? — рече Изабел през смях. — Ще ги надбягам, без да ми мигне окото.

Вайълет затвори очи.

— Просто послушай съвета ми. Поне веднъж.

Сестра им си взе една филийка.

— И защо да го правя?

— Защото днес следобед ще им обявим война.

— Моля? — възкликнаха Хейзъл и Изабел в един глас.

Изабел остави филийката.

— Още не е официално потвърдено — продължи Вайълет, — но ще стане на военния съвет днес. Още два кораба са били нападнати снощи. Баба направи всичко възможно да отложи това, но не може да чака повече. Доказателствата срещу лирландците са неоспорими. Хората протестират из цял Импириум. В Ана-Федра е обявено военно положение. Ако не предприемем нещо, ще избухне въстание. Нямаме избор.

— Какво ще стане, ако обявим война? — попита Хейзъл. — Лирландците живеят под водата. Не можем да изпратим армия срещу тях.

— Не — отговори Вайълет. — Ще разтрогнем Договора от Червената зима и ще ги призовем със същинните им имена. Или поне ще опитаме. Владетели като Прусиас са твърде могъщи, за да бъдат призовани против волята си, но прометейските учени смятат, че ще успеят да затворят някои от по-дребните лордове в призивни кръгове. Вече ги чертаят.

— А после? — рече Хейзъл.

— Ще ги вземем за заложници — обясни Вайълет. — Лирландците ще трябва да сключат мир и да ни изплатят обезщетение, или да излязат от морето да се сражават.

— Кое ще изберат според теб? — поинтересува се Изабел.

— Сражението — рече Вайълет. — И защо не? Имат числено превъзходство над нас, мехруните.

— Ние обаче имаме много войници — рече Изабел. — А и флотата ни…

— … е безполезна — прекъсна я Вайълет. — Оръжията ни са отчайващо примитивни. Доколкото разбирам, корабните оръдия са били използвани столетия преди Катаклизма.

— В Работилницата нямат ли нещо полезно? — попита Изабел.

— Ние не им позволяваме да разработват полезни неща! — рече Вайълет ядно. — Помниш ли, като ми каза, че баба е мъдра, задето държи Работилницата изкъсо? И че техническият напредък е заплаха за съществуването на човешкия род? Е, браво. Свършихме добра работа, като ги ограничихме, та определено не ни грози опасност да се унищожим сами. Някой друг ще стори вместо нас.

Тя тръсна гневно глава.

— Никой няма да ни унищожи — намеси се Хейзъл тихо.

Вайълет я изгледа преценяващо.

— Много успокоително. Какво, ти ли ще излезеш срещу лирландците, Хейзъл?

— Ако се наложи, да.

— О, да — подхвърли сестра й сухо. — Забравих, че си тайното ни оръжие. Свинското ти копитце с крив нокът ще всее истинска паника сред демоните. Да се надяваме, че няма да се наложи да разчитаме на теб.

Хейзъл я прониза ядно с очи.

— Мисля, че би било разумно, сестро.

— Да се върнем в настоящето — рече Изабел — Ако лирландците са станали по-силни от нас, защо не са се разбунтували досега?

— Договорът от Червената зима е бил подписан в присъствието на Мина Първа — заобяснява Вайълет. — Тъкмо тя пръснала короните на Прусиас. И помогнала за победата над Астарот. Проявила милост към всички, които се предали. Най-старите лирландци гледат на нея като на свещено създание. И смятат, че ако нарушат договора, ще ги сполети страховито проклятие.

— Да, но те вече го нарушиха — подхвърли Изабел.

— Лорд Краавх твърди, че не е така — каза Вайълет. — Казва, че не са нападнали и един кораб с лирландски печат. Което е пълна измислица, разбира се. Всички кораби носеха печати.

Почука се и в дневната се появи Зига. Тя се поклони на Вайълет и на Изабел, после се обърна към Хейзъл.

— Готова ли сте?

— Къде ще ходите? — поинтересува се Вайълет.

— В кабинета на господин Монтагю — отвърна Хейзъл. — Ще проверя дали господин Смит може да си намери работа в Роуан.

Вайълет сложи импирския пръстен печат на пръста си.

— Просто прекрасно! Аз трябва да присъствам на военен съвет, докато Изабел язди коне, а ти търсиш работа на безработни пажове.

— Ако искаш да абдикираш, насреща съм — обади се Изабел.

Вайълет подмина Зига и се запъти към вестибюла, където я чакаше телохранителят й.

— Не ме изкушавай.

Хоб ги очакваше на пейката под един бряст в Стария колеж. Изглеждаше странно без униформата си. Носеше доста приличен тъмен костюм, но подходящ за по-студено време. Не ги забеляза веднага, тъй като бе вперил поглед в една войскова част, която се упражняваше по стрелба в мишена край ръба на скалата. Щом ги видя, скочи на крака и свали шапка.

— Добро утро, господин Смит — поздрави Хейзъл.

— Добро утро, Ваше Височество. Къде е лейди Раша?

— Почива си. Не одобрява това начинание.

— Разбирам… — рече Хоб.

Зига огледа войниците.

— Точни ли са?

— Доста — отвърна Хоб. — Само че карабините не ми допадат. Не са достатъчно далекобойни. Не разбирам защо ги използват.

— С карабините се борави по-лесно — отвърна мракорката. — За гвардейците бързината е по-важна от обсега.

— Винтовката стреля доста бързо — рече Хоб.

Тя се обърна към Нейно Височество.

— В колко часа ни очаква господин Монтагю?

— В девет.

Зига погледна „Старият Том“ — стрелките му сочеха девет без четвърт.

— Ваше Височество, бихте ли ми дали няколко минути?

Хейзъл се заинтригува.

— Разбира се.

Двамата с Хоб я последваха към командира на тренировката — сержант с шлем с гребен и тъмночервен мундир. Щом ги забеляза, той даде знак на войниците да прекратят огъня. После се поклони ниско на Хейзъл.

— За мен е удоволствие, Ваше Височество. С какво мога да бъда полезен?

— Кой е най-точният ви стрелец?

— Редник Карвър — отвърна сержантът без колебание.

— Бихме искали да видим колко бързо може да отправи три изстрела към мишената.

Редникът беше малко над двайсетте и, както почти всички в гвардията — в отлична форма. По команда на сержанта той се обърна с лице към мишената и вдигна карабината.

Тряс, тряс, тряс.

Три изстрела и три облачета прах на отдалечената мишена. Редникът свали оръжието с доволен вид.

— Имате ли хубава винтовка, сержант? — попита Зига.

Хейзъл не знаеше каква е разликата между карабина и винтовка, преди сержантът да извади другото оръжие от един сандък. Беше с по-дълга цев.

— Само тази — отговори той. — Но не става за войниците. Използвам я за лов.

— Стреляли ли сте с такова оръжие? — обърна се Зига към Хоб.

Хоб огледа пушката.

— Не е като боеката, но си я бива. Какво трябва да направя?

Зига се усмихна и каза на сержанта:

— Залагам пет лунара, че момчето стреля по-бързо и по-точно с винтовката, отколкото Карвър с карабината.

По усмивката на сержанта личеше, че приема думите й за неуместна шега. Щом стана ясно, че Зига говори сериозно, веселостта му повехна. Явно предложението му се стори обидно.

— Карвър е професионалист, агент Фен. Ще ви струва скъпо.

— Оставете това на мен.

Сержантът хвърли поглед на Хейзъл; искаше да провери дали не одобрява съревнованието. Напротив, Хейзъл смяташе огнестрелното оръжие за доста интригуващо. Не само по себе си — пробиването на дупки в предметите наоколо не я привличаше, — а защото беше най-муирското нещо, дето й хрумна. На мехруните бе забранено да си служат с такова оръжие, но муирите явно го ценяха повече от всичко.

Сержантът предложи условията. Зига прие всичко с изключение на разстоянието. Заяви, че Хоб ще стреля от петдесет крачки повече. Всички от полка се усмихваха недоверчиво.

Облогът притесняваше Хоб, но той не го показваше. По време на уговорките стоеше неподвижен, вперил очи в агентката. Май въпросът какви са подбудите й да предложи облога го вълнуваше повече, отколкото самият облог.

Щом се споразумяха, Хоб вдигна незаредената винтовка и я огледа. Плъзна затвора назад-напред и натисна леко спусъка, сякаш да прецени чувствителността му. После погледна сержанта.

— Може ли да направя пробен изстрел? Отдавна не съм стрелял.

Сержантът се обърна към редник Карвър, който заяви, че момчето може да стреля и десет пъти, ако иска. Хоб обаче зареди само четири патрона в пълнителя, после се отдалечи на още петдесет крачки.

Всички се отдръпнаха встрани. Сложиха нова мишена. Хоб зае позиция и бавно вдигна винтовката на рамо.

Тряс!

Хейзъл се извърна твърде късно и нищо не видя. Един от гвардейците смуши с лакът съседа си.

— Не улучи.

Хоб отново огледа винтовката. Сержантът се подсмихна.

— На неумелия занаятчия инструментите са му виновни.

Хоб пак вдигна винтовката на рамо и се прицели. Този път Хейзъл прикова очи в червеното кръгче на мишената.

Тряс-тряс-тряс!

Изстрелите проехтяха светкавично, все едно някой бе запалил няколко бомбички наведнъж. Едно самотно облаче прах се вдигна от центъра на мишената и се разнесе по вятъра. Сержантът изръкопляска.

— Е… — рече той дружелюбно. — Много е бърз, агент Фен, но и точността е важна. Карвър порази целта три пъти. Момчето я улучи само веднъж.

— Да огледаме мишената — предложи Зига.

Един гвардеец донесе листа хартия. Сержантът го вдигна — имаше три застъпващи се дупки, наподобяващи детелина. Той се обърна и изгледа Хоб, който крачеше към тях, метнал винтовката на рамо.

— Кое е това момче?

Зига се усмихна.

— Точно онова, за което го мислех.

— Не разбирам.

— Не е и необходимо, сержант. Платете.

Докато сержантът недоволно тършуваше за монетите, Хоб стисна ръката на Карвър, който прие загубата достойно. После върна винтовката и хвърли необичаен, почти предизвикателен поглед на Зига. Хейзъл остана с впечатлението, че двамата играят някаква игра.

Дъждът, който очакваха още от сутринта, най-сетне заваля. Леките капки бяха доста приятни. Тримата оставиха полка зад гърба си и поеха към „Старият Том“. Хейзъл още се дивеше на изумителната демонстрация на точност, на която бе станала свидетел току-що.

— Зига, как разбрахте, че господин Смит може да стреля толкова добре?

— Усет, Ваше Височество. Неотдавна на един археологически обект в Стража планина бе открит поразен го̀лем. Някой бе изстрелял пет куршума в него с винтовка — „Боека“, — след което го гръмнал в главата. Това не е толкова впечатляващо. Интересното е, че дупките от куршумите са необичайно близо една до друга и че куршумите са влезли на еднаква дълбочина.

— Какво означава това? — попита Хейзъл.

— И петте куршума са били изстреляни за части от секундата. Само умел стрелец може да направи такова нещо.

Хейзъл се засмя.

— Господин Смит, значи стреляте по го̀леми в Стража планина, така ли?

— Това е изключено, Ваше Височество — отвърна Зига. — Господин Смит вече е бил в Импирия, когато се е случило. Но подозирах, че стреля добре. Стража планина е сурово място и жителите й от малки се научават да боравят с оръжие. Не забравяйте също, че господин Смит е убивал и чеширски вълк. С това създание няма място за грешки. Ако стрелецът не е бърз и точен, ще се прости с живота си. Гвардейците са главно гражданчета, научили се да стрелят за забавление. Не се и съмнявах, че господин Смит ще победи. Между другото…

Мракорката спря на стъпалата към „Старият Том“ и пусна четири от монетите в шепата на Хоб. Той не ги прибра веднага.

— Какво е това?

— За черни дни. Войнишката заплата не е голяма.

— Не е нужно господин Смит да става войник — намеси се Хейзъл. — Може да стане учител.

Зига му подаде и петата монета.

В „Старият Том“ беше тихо. Срещнаха само неколцина студенти и преподаватели, които се възползваха от тишината през почивните дни, за да поработят над изследванията си. Кабинетът на господин Монтагю се намираше на третия етаж, в дъното на дълъг коридор, окичен с портрети.

Той отвори на второто почукване, пъхнал лула в уста. За учудване на Хейзъл беше облечен със син пуловер и сив панталон, а на краката си имаше нещо, което подозрително наподобяваше чехли. А тя си мислеше, че преподавателите не се разделят с тогите си ни денем, ни нощем, та дори в банята.

Учителят извади лулата си и се поклони.

— Добро утро, Ваше Височество. Агент Фен.

Той огледа с интерес Хоб, който не закъсня да се представи.

Монтагю заяви, че му е много приятно да се запознаят, и се дръпна да ги пусне в просторния кабинет. По стените имаше рафтове с безредно натрупани книги и старинни карти. Във въздуха се носеше тежкият мирис на екзотични растения, които се спускаха от висящите саксии или дебнеха по ъглите като бодливи влечуги. Хейзъл забеляза, че пред стената в дъното са наредени клетки, терариуми и алхимично оборудване.

От джоба на принцесата долетя глух вик и Мерлин се показа навън. Размаха криле, обиколи стаята и кацна на един рафт с книги, на която като ленива котка бе се изтегнал още един хомункул. Учителят се засмя.

— Виждам, че питомникът ви процъфтява.

— Надявам се — отговори Хейзъл. — Не съм съвсем сигурна. Изобщо не говори, а хомункулът на Изабел просто не млъква. Малко се притеснявам, че му има нещо.

— Не — отвърна учителят и затвори вратата. — Вашият Мерлин е в отлично състояние. Докато двете същества се развиваха, получаваха различни разтвори. Подозирам обаче, че не сте тук да обсъждаме развъждането на хомункули, Ваше Височество. Какво мога да направя за вас?

Хейзъл последва поканата му и се настани на един от столовете пред огромното писалище. Беше си подготвила реч предварително, но в присъствието на учителя често се смущаваше. Монтагю седна срещу нея, сплете пръсти и взе да дъвче мундщука на лулата. И той като Паячката не беше от разговорливите.

— Ами… — поде Хейзъл, — както знаете, имах трудности по вашия предмет…

Тя обясни, че като дворцов паж Хоб я е образовал по въпросите, свързани с Муирландия.

— Разбирам — кимна учителят. — Подобна практика е необичайна, но не и безрезултатна. Имате сериозен напредък, Ваше Височество. Много съм доволен от вас.

Страните й порозовяха. Господин Монтагю може би не беше чак толкова страховит.

— Благодаря ви. Причината за срещата ни обаче е, че господин Смит вече не е паж. В момента си търси нова работа и ми се струва, че би бил доста полезен тук.

Рунтавите вежди на учителя подскочиха.

— В Роуан ли, Ваше Височество?

— Да, сър.

— Като какъв?

— Не знам — отвърна Хейзъл. — Може да ви стане помощник. Мисля, че един ден от него би излязъл чудесен преподавател.

Веждите се изкатериха още по-нагоре по челото. Монтагю стрелна очи към Хоб, после към принцесата; блясъкът им издаваше, че собственикът им се чуди как да обясни нещо, което не се нуждае от обяснения. Хейзъл се размърда смутено. Идеята й може би не беше чак толкова добра.

— Имам четирима научни асистенти — обяви учителят. — Подбрал съм ги измежду стотици квалифицирани кандидати. Желанието ви да помогнете на господин Смит е похвално, но е изключено в Роуан да му предложим академична служба. Ако желае да стане помощник в кухнята или прислужник…

— Много е умен — вметна Хейзъл. — Много. Просто има нужда от шанс.

— Като всички нас — рече учителят добродушно. — Защо Ваше Височество не го наеме?

— През повечето време съм заета с обучение по мистика — обясни Хейзъл. — Господин Смит не може да ми помогне в това. На вас обаче може да е полезен, господин Монтагю.

Мъжът въздъхна и насочи вниманието си към Хоб.

— Откъде сте, господин Смит?

— От Северозапада, сър — отвърна пажът. — От едно село в Стража планина, казва се Здрач. За мнозина е неизвестно.

Учителят кимна.

— Хаудж ли сте?

— Майка ми е хауджка, сър.

— Интересно — кимна Монтагю. — Случайно да носите племенните им обозначения?

— Да — рече Хоб.

— Тоест, издържали сте сею?

Хейзъл се впечатли, че знае толкова много за някакво далечно племе.

— Да, сър — отговори Хоб.

Учителят натъпка щипка тютюн в лулата си.

— Някой ден трябва да ми разкажете. Познавам добре Стража планина, господин Смит. Ако бях трийсет години по-млад, сега щях да съм там. Откриха находка с огромно значение.

Хоб се покашля.

— Така ли?

Очите на учителя проблеснаха с детско въодушевление.

— Открили са Ванкувър, и то не много далеч от мястото, което бях посочил. Излиза, че хипотезите ми за катаклизмичното разместване си заслужават.

— Извинете, но какво е Ванкувър? — намеси се Хейзъл.

Монтагю стана и донесе една от картите. Беше като далечен роднина на света, който познаваше тя — хем сходен с него, хем различен. Той посочи една точка на крайбрежието на огромен континент.

— Ванкувър е изгубен град от времето преди Катаклизма, Ваше Височество. Доскоро учените смятаха, че народите от онова време просто са изчезнали. Земетресенията обаче разкриха древни градове, погребани под скали, вода и дори цели планини. Някои са на стотици, даже хиляди километри от някогашното си положение.

Зига се обади:

— Не забравяйте, че информацията е секретна.

Това като че развесели учителя, сякаш бе твърде стар, та да се притеснява за спазването на наредби, които смяташе за тиранични и неразумни. Той сви рамене.

— Аз съм археолог, агент Фен. Изследвам историческите факти, не някакви измислици — той погледна Хоб. — Кажете, господин Смит, хората в Здрач смятат ли, че човешката цивилизация започва с Импириум? И че всичко преди това е било ера на невежество?

— Разбира се, че не — призна Хоб. — Гледал съм филми отпреди Катаклизма. Веднъж слушах музика, която свиреше от една такава машина.

Той посочи фонографа на учителя.

— Хората обаче избягват да говорят за това. Може да си имат неприятности — той се поколеба, преди да продължи: — Дори съм чувал, че предците ни са стигнали до Луната. Вярно ли е?

Хейзъл едва не прихна, но учителят кимна сериозно. Тя се втрещи. За нея светът отпреди Катаклизма беше като гравитацията: знаеше, че е съществувал, но не мислеше често за него. Беше толкова отдавна.

— Защо не кажат истината на хората? — попита Хоб.

Учителят въздъхна.

— Противно на нечии вярвания, обяснението не е в някакъв заговор. Муирите били по-уязвими от заклинанията, довели до Катаклизма. Докато изличавал цели народи от картата, Астарот изтривал и паметта на хората. Според повечето муири светът винаги е съществувал по начина, по който го е устроил той. Не помнят нищо от миналото.

— Докато мехруните успели да запомнят… — досети се Хоб.

— Да — кимна Монтагю. — Мехруните от онова време били по-слабо засегнати. И доколкото знам, са им казали истината. Малцина обаче им повярвали. В крайна сметка мехруните решили, че е безсмислено, дори жестоко, да настояват. Все едно правели забележка на оглупялата си баба. С времето тези дребни благородни лъжи заживели свой живот и били приети за факти. Днес дори мехруните не приемат твърдението, че преди Катаклизма е имало напреднали цивилизации. Те са се превърнали почти в мит, но не заради някаква могъща конспирация за заблуда на масите.

— Добре, но Катаклизмът се е случил преди хиляди години — каза Хоб. — Не трябва ли хората отново да открият онова, което е било изгубено или забравено? Как така не сме стигнали отново на Луната?

— Хм… — поде Монтагю. — В това вече има замисъл — особено спрямо технологиите. Астарот бил страховит враг, но според някои действията му са ни спасили от развитие в катастрофална посока. След поражението му мнозина искали отново да поемат в тази посока и да възстановят света, както си е бил. Водачите на Роуан се противопоставили. Знаете ли кой е Давид Менло?

— Първият архимаг на Импириум — отвърна Хоб.

— Както и главен съветник на Мина Първа — добави учителят. — Давид Менло смятал, че способността на хората да преценяват не може да се развива наред с нововъведенията. Още в периода на Ренесанса преди Катаклизма групи хора като Работилницата развивали науката, правейки все по-опасни открития. При съставянето на Договора от Червената зима, архимагът забранил технологиите, които според него рано или късно щели да доведат до гибелта на човечеството. Божествените императрици налагат тези забрани, което далеч не е по вкуса на Работилницата.

— Защо тогава разрешават Работилницата да съществува? — попита Хоб.

— Подписите на нейни представители стоят под договора — обясни господин Монтагю. — Работилницата е защитена. В противен случай Мина Втора почти със сигурност би ги унищожила. Била далеч по-нетърпелива от майка си.

— Значи хората никога няма да стигнат до Луната — обобщи Хоб.

— Не — каза Монтагю. — Но пък още крачат по земята. Жертвата си струва.

— Щом казвате, сър…

— Не сте съгласен, господин Смит?

Хоб сви рамене.

Учителят цъкна с език и посочи един стол на Хоб.

— Това не е достатъчно, господин Смит. В моите часове, ако някой не е съгласен с нещо, трябва да обясни защо. Според вас забраната не е разумна, така ли?

Непринуденият разговор бе приключил. Господин Монтагю отново бе придобил войнствената съсредоточеност, толкова позната на Хейзъл от класната стая. Хоб прие поканата да седне и сключи вежди.

— Как да отговоря? — поде той. — Нямам представа какви са били онези технологии. Не знам дали опасностите, които са криели, оправдават наложените ограничения.

— Защо се съмнявате? — поинтересува се учителят. — Говорете спокойно, господин Смит.

Хоб стрелна с очи Зига и Хейзъл.

— Мехруните могат да си служат с магия. Муирите — не. Може да се каже, че технологиите са нашата магия. Ограниченията влияят на муирите далеч повече, отколкото на мехруните. Ако муирите не са били в състояние да си спомнят какъв е бил животът им преди Катаклизма, не са имали друг избор, освен да приемат мнението на мехруните за технологиите и рисковете, които крият. Някой би казал, че това е доста удобно оправдание за политика, която пречи на развитието на муирите.

— Пречи на развитието им или ги потиска?

Хоб се замисли.

— Има ли разлика?

Монтагю изсумтя. Изглежда, разговорът му допадаше.

— Какво образование имате, господин Смит?

— Официалното ми образование е скромно, сър. Все пак обаче се класирах първи на Провинциалните изпити.

Учителят издиша струйка дим.

— Така значи? Сходните ни черти стават две.

— Каква е първата, сър?

— И аз съм муирин.

Хейзъл едва не се изхлузи от стола. Роуан беше водещото училище за магия в света. Нима е възможно един от най-изтъкнатите учени тук да е муирин? Учителят се изкиска.

— Да разбирам ли, че това не ви е било известно, Ваше Височество? Поразена сте не по-малко от господин Смит.

— Та вие сте от рода Монтагю — възкликна Хейзъл.

— Така е — потвърди той. — Но не всички негови представители са мехруни. Мисля, че няма дом, в който да е така. Природата не обича да е твърде предсказуема. Така или иначе, принадлежността ми към рода няма отношение към магичните ми способности. Осиновен съм.

Хейзъл посочи мензурите и ретортите, клетките и рафтовете с редки билки.

— Как така? Вие отглеждате хомункули. Според лейди Раша сте един от най-добрите. Как е възможно да владеете това, но не и магията?

— Ще ми се да мисля, че мога да правя магия по свой начин — рече господинът. — Просто се корени в съставките, а не в личността ми. Отглеждането на хомункули е чисто алхимична дейност.

Хейзъл съзря удобен случай. Учителят проявяваше любезност, но скоро щеше да им благодари за посещението и да ги изпрати, без да предложи пост на Хоб. Нужно бе да съживи нещата, да удължи престоя им, като събуди интереса му. Хомункулите бяха това, което й трябваше.

— Бихте ли ни показали? — помоли тя. — Не знам нищо за развъждането им, а вие се смятате за специалист. Много ми е интересно как така Мерлин и Памплемус са се оказали толкова различни.

На Монтагю явно му стана приятно. Той се надигна и покани и тримата да разгледат стъклениците, свързани с тръбички. Течността в тях бе мътна, но Хейзъл успя да различи очертанията на извити, влакнести корени. Почти не беше изучавала приготвянето на отвари и алхимията. Според Раша те бяха низше изкуство.

— Това е нова партида — обясни учителят. — Разбира се, започва се с корен от мандрагора. Неговата тъкан се превръща в тялото на създанието. Върху развитието на отделните хомункули влияят различни фактори — от начина на събиране на мандрагората до съставките, добавени в отделните етапи. Растението, използвано за Мерлин, беше изкопано със сребърна шпатула по изгрева на Луната над Самхайн. Растението за хомункула на сестра ви бе извадено с ръка в полунощ и окастрено с медно острие. Забелязали сте колко са различни.

— Като нощ и ден са — потвърди Хейзъл, а после посочи ретортите с врящи смеси, които подаваха изпарения или кондензирани капчици към стъклениците. — А какво има тук?

Учителят нежно потупа една тръбичка, в която бе се събрала течност.

— Съдържанието им се различава за отделните екземпляри. При някои целя интелигентност, при други — дълголетие, при трети — пъргавина. Дори утвърдените формули може да дадат различни резултати. Хората отглеждат хомункули от векове, но процесът все още е по-скоро изкуство, отколкото наука. Подобно на лингва мистика, толкова много неща се променят, че никога не е скучно.

— Кога започнахте да ги отглеждате? — попита тя.

— Бях почти на вашата възраст — припомни си Монтагю. — Може би дори по-малък. Захванах се с това, за да изкупя муирския си произход. Подходящо хоби за педантичен човек като мен. А и за муирите е по-безопасно да отглеждат хомункули, отколкото за мехруните.

— Защо? — намеси се Хоб.

Беше се взрял в оборудването: надписаните буркани с химикали и билки, с крила от пеперуди и колибри, лунекамъни и скелети на хамелеони.

— Хомункулите са паразити — обясни учителят. — Нуждаят се от магия, за да оцеляват, така че се хранят от мехруна, с когото са обвързани. В крайна сметка се стига дотам, че мехрунът усеща сетивата на хомункула, вижда през неговите очи, дори може да говори чрез него. Някои мистици могат да прокарват заклинания през хомункулите си, макар да се случва рядко. Връзката е симбиозна.

— Мерлин се храни с мен — рече Хейзъл и се обърна към Хоб, надявайки се усмивката на лицето й да е достатъчно зловеща. Веждите му подскочиха.

— Не плашете момчето — изкиска се Монтагю. — Знаете, че Мерлин поема нищожно количество магия, направо незабележимо. Не е по-вреден от гущер, настанил се в скута ви, за да се стопли. Той получава топлина, без това да ви ощетява. Но има и изключения. Точно затова е по-безопасно да ги развъждат муири. От време на време се появява някой.

Учителят отиде до един голям, покрит с черно платнище терариум. После се пресегна за няколко кожени престилки и размести покривалото. Изпод него блесна ослепителна светлина. Зига пристъпи пред Хейзъл.

— Какво има вътре?

— Хомункул, но изключителен образец — отговори мъжът. — Не се тревожете, агент Фен. Не може да избяга от терариума. Вероятно дори не си дава сметка, че сме тук. Ако желаете, сложете защитна престилка, но стъклото е непробиваемо. Не може да се храни от вас.

— Мисля, че не е разумно, Ваше Височество — рече Зига.

— Не! — възпротиви се принцесата. — Искам да видя. Ще сложа престилката.

Престилката беше много тежка — от дебела кафява кожа, обшита с оловни плочки, и стигаше почти до пода. Хейзъл я сложи, но Зига остана пред нея. Тя надникна иззад агентката, а Хоб и господин Монтагю вдигнаха покривалото.

Ярка бяла светлина обля кабинета. Хейзъл присви очи, после бръкна в чантичката си за черните очила. Докато ги слагаше, учителят сложи опушено стъкло пред терариума, за да виждат съдържанието му. Хоб подскочи, погнусен.

— И това е хомункул?! — възкликна той.

Учителят кимна.

— Изключително рядък, както обясних. Не е порода, а по-скоро мутация. Както виждате, големината и формата му сериозно се разминават с обичайното.

Хейзъл оприличи съществото в терариума на подута, жилеста морска звезда с диаметър около четири-пет стъпки. Създанието имаше шест… не, седем месести крака, отпуснати по пода или на стъклото. Всеки бе покрит с нещо като брадавичести тумори и кръгли смукала, които пулсираха и сякаш дишаха. Един от краката се виеше и търсеше отвор с върха си. Щом се размърда, Хейзъл забеляза, че кожата му мимикрира, за да се слее с фона. На десетина места по тялото имаше жабешки очи, чиито клепачи се отваряха едновременно. Очите бяха кръгли, млечнобели и като че слепи.

— Не се заблуждавайте от това, че е отпуснат — предупреди господин Монтагю. — Тези твари са безкрайно ненаситни. Един мистик възпламени лунекамъните едва вчера — той посочи купчината камъни, от която струеше ярката светлина. — По принцип блестят с десетилетия, но до понеделник в терариума ще бъде тъмно като в ковчег. А гадината едва ще го е усетила. Същински противодракон.

— Какво общо има с драконите? — запита Хоб.

— Аурата на драконите е толкова силна, че може да променя или да усилва магията — отговори учителят. — Понякога са в състояние дори да вдъхнат магия и на немагични предмети. Този хомункул прави обратното — поглъща магичната енергия с шеметно темпо. Спокойно може да източи силите на могъщ мистик за няколко дни. Удивително създание, но с него трябва да се внимава.

Хейзъл усети безпокойство и повика Мерлин при себе си. Беше решила, че млечнобелите очи са слепи, но имаше ясното чувство, че са се насочили към нея… само към нея. Създанието започна да движи пипала още по-възбудено и да натиска и опипва стъклото на терариума. Хейзъл долови едва чут шепот в дълбините на съзнанието си.

Махни се от него.

— Предполагам, че е регистриран — подметна Зига на господин Монтагю.

— Разбира се — отговори той. — Ако някой хомункуловъд произведе такова нещо — получават се погрешка, — е длъжен да го регистрира. Продажбата им е забранена.

— По-безопасно би било да бъдат унищожавани.

— Твърде ценни са — поклати глава учителят. — Ако драконите са магични същества, тези като това тук са антимагични. И двата случая предлагат безценна възможност за изследване на мистичната енергия, но този приятел все пак е малко по-безобиден от Хати Черния. За съжаление, хомункули като тази мутация на дуиморска пиявица са изключително редки. Расните имат такъв в Аркан. В биологичния музей на Работилницата също имаше един незрял образец, само че беше…

— … откраднат.

Всички се обърнаха към Хоб, който се взираше през стъклото.

— Прочетох го във вестника — обясни той. — Пет създания били откраднати от биологичната експозиция на Работилницата: мнемонкулус вампир, зенувийска сврачка, обикновен брай, ембрион на виверна и дуиморска пиявица. Няма улики. Няма и арестувани.

— Да не би да имате фотографска памет? — попита учителят.

— Почти — отвърна Хоб.

— Много учени са готови убият за такава дарба, господин Смит.

Хоб се ухили доволно.

— Не е нужно да ме убивате, сър. Просто ме вземете на работа…

Дум!

Хейзъл изпищя. Дуиморската пиявица беше блъснала тежкото си тяло в стъклото. Пипалата плющяха бясно, докато се опитваше да излезе като пощурял октопод. Стъклото не се пропука, но терариумът се разклати. Създанието не откъсваше очи от принцесата.

След по-малко от две секунди Зига я изведе в коридора. В кабинета господин Монтагю крещеше на Хоб да опре терариума в рафтовете с книги, за да сложи покривалото. И отново блъскане, придружено от пронизително, пискливо цвърчене. Хейзъл запуши уши.

След няколко секунди ужасният звук секна. Хейзъл отвори очи. Зига бе препречила входа на кабинета. Лъчението на лунекамъните бе скрито от покривалото. Грубото блъскане премина в глухи удари и накрая съвсем утихна.

След миг господин Монтагю и Хоб излязоха в коридора. Хейзъл не беше виждала учителя толкова стреснат. Той попи потта от челото си с кърпичка.

— Ваше Височество, моля да приемете най-искрените ми извинения. Отглеждам хомункули от шест десетилетия, но такова нещо не съм виждал. Досега пиявицата се движеше не по-бързо от костенурка. Не знам какво я прихвана. Ужасно съжалявам, ако ви е уплашила.

— Вината не е ваша, господин Монтагю — рече му Хейзъл.

Той хвърли притеснен поглед на Зига.

— Не съм сигурен, че агент Фен е съгласна с вас.

— Това нещо да го няма до час — нареди мракорката. — Щом искате да го изследвате, ще го направите в архивите, зад бронираното руническо стъкло, под въоръжена охрана.

— Да, разбира се — кимна учителят. — Уверявам ви, че не го очаквах.

— Вярвам ви — рече Зига. — Именно в това е проблемът.

Тя се обърна и изпрати един леденосин зефис по коридора.

Хейзъл свали престилката.

— Благодаря ви за отделеното време, господин Монтагю. С изключение на дуиморските пиявици, посещението ни беше много приятно. Давам си сметка, че господин Смит не е най-подходящият кандидат, но мисля, че няма да сгрешите, ако му намерите нещо.

Учителят изгледа Хоб одобрително.

— Е, определено не загуби ума си преди малко, а доколкото забелязах, има доста. Нека помисля малко. Няма да има свободни позиции до следващия срок, но ще направя каквото мога. Къде живеете?

— Все още в двореца — отвърна Хоб. — Отпуснаха ми няколко седмици, за да си намеря ново жилище.

— Предвид случката с лорд Хайд бих казал, че е доста щедро.

Хоб го изгледа, втрещен.

— Случилото се ви е известно, сър?

— Може да съм преподавател, но обичам клюките — усмихна се учителят. — Помощник-иконом, вещерици готвачки и принцеса от рода Фереджин… събрали сте странни съюзници. Това, че толкова разнородна група е готова да се застъпи за вас, е добър знак. Познавам Данте Хайд от шестгодишен. Уви, там не успяхме да пробием.

Камбаните на „Старият Том“ започнаха да отброяват десетия час.

— Е, благодаря ви за посещението, Ваше Височество — рече Монтагю, — както и че насочихте вниманието ми към този младеж. Ще ви потърся.

— А аз — вас — намеси се Зига. — Гвардейците ще пристигнат всеки момент да отнесат създанието. Ще им осигурите пълно съдействие.

Учителят се поклони, а от стълбището долетяха тежки стъпки. Появиха се шестима гвардейци, устремени към тях. Докато Зига им даваше указания, Хейзъл огледа Мерлин подозрително.

— И да не взимаш пример от тоя мутант, Мерлин! Получаваш достатъчно храна. И се надявам скоро да се сдобия с част от силите ти, иначе ще преразгледам уговорката ни. Няма да търпя гратисчии.

Създанието изгука и я побутна с муцунка по бузата. Тя го погали по крилото и се замисли за дуиморската пиявица. До този момент не беше се случвало нещо толкова откровено да се стреми да я погълне.

Опита се да пропъди тези мисли, докато двамата с Хоб следваха Зига по коридора. Агентката беше бясна.

— Какво има? — попита Хейзъл.

— Учените са безумци — изръси Зига. — Недопустимо е подобна твар да живее в кабинет. Опасно е, ако се измъкне, още повече — ако попадне в погрешните ръце. Редно беше учителят да предприеме мерки след кражбата на дуиморска пиявица от Работилницата — тя поклати глава. — Някой друг гений сигурно развъжда кракени в басейна на училището.

Хоб не обели дума по стълбите на „Старият Том“. Дъждът беше спрял, но небето притъмня още повече. С изключение на войниците, които се упражняваха по стрелба, вътрешният двор бе пуст.

Той пъхна ръце в джобовете си и погледна Хейзъл в очите.

— Благодаря ви, Ваше Височество. Не беше нужно да се застъпвате за мен.

Хейзъл се постара да прозвучи нехайно.

— Не се ласкайте. Просто се опитвам да се отърва от вас.

Той сложи шапката си с усмивка. За миг Хейзъл зърна един по-малък Хоб, който още не е влязъл в мините и не е преминал сею. Мисълта, че той и досега носи това момче в себе си, й се понрави.

— О, да, знам — рече той. — Просто никой не е правил подобно нещо за мен — за миг остана безмълвен. — Няма да го забравя.

— За мен беше удоволствие, господин Смит.

Тримата се отправиха на изток към Тур ан Гриан и спряха в основата на кулата, за да се полюбуват на морето. Небето над него бе тъмносиво, а в далечината се носеше грохотът на гръмотевици. В пристанището долу гъмжеше от бойни кораби. Черните им хищнически силуети бяха осветени от вещерския плам по палубите; по мачтите се вееха знамената на Импириум и на рода Фереджин.

Лирландското посолство на север от нос Кирин изглеждаше тъмно и запустяло. Пътят до него бе преграден. Недалеч стояха закотвени пет бойни кораба с насочени оръдия.

Някаква светлинка привлече вниманието на Хейзъл. Един търговски галеон с лирландски печат се придвижваше бавно към пристанището, воден от лодка. Звъннаха камбани и докерите се приготвиха да го посрещнат. Тя погледна отново блестящия бял печат. Ето причината за всичките им неприятности; ето причината Вайълет в момента да е на военен съвет.

„Какво им е на печатите? Защо не действат?“

Войниците изстреляха пореден залп.

— Научихте ли нещо ново днес, господин Смит? — попита Зига.

Хоб отмести очи от стрелбището.

— Моля?

— За Катаклизма, за погребаните градове, за забранените технологии… За факторите, оформили живота ни.

— Мисля, че да. А вие какво научихте, агент Фен?

— Някои неща за дуиморските пиявици. Останалото вече ми е известно.

Хейзъл вирна вежди. Какво става с тези двамата? Явно някаква шега или игричка се върти между тях. Ще попита Зига, щом останат насаме.

— Знаете ли… — поде агентката, — в гвардията има снайперистка част. Специална. Отговаряте на изискванията. Бих могла да ви препоръчам.

Хоб я изгледа сериозно.

— Отнех живота на двама души — рече той. — Двама мъже от бандата, която нападна Здрач преди години. Бяха си заслужили смъртта, но още сънувам кошмари заради постъпката си. Мисля, че не съм в състояние да отнема човешки живот по чужда заповед.

Зига вирна нос.

— Ето че научих още нещо, господин Смит. Сантиментална душа сте.

Хоб запрати един камък далеч от скалите.

— Може би не искам да свърша като редник Финч.

Редник Финч. Хейзъл си спомни посещението при бедния войник, загубил половината си лице. Спомни си и снимките на нощното му шкафче — едната на загиналия сержант Бийчър, другата на него самия отпреди — хубав младеж. А тя го попита кой е на снимката! Потръпна, засрамена. Раша се оказа права — ролята на детектив не й се удаваше. И все пак нещо в историята на редника още не й даваше мира.

Защо крадците не са отмъкнали нито един печат?

Не само не бяха отмъкнали нищо… Дори не бяха донесли нещо, в което да ги изнесат. Нима злосторниците, планирали всичко това, биха пропуснали такава подробност?

След миг сърцето й подскочи.

ГЛАВА 19

НЕЗАБЕЛЯЗАН ГОСТ

Няма нищо по-измамно от твърде очевидните факти.

Шерлок Холмс,

детектив отпреди Катаклизма (литературен герой)

Хейзъл се сепна рязко, сякаш я ужили пчела. Усетил вълнението й, Мерлин взе да трепери като мишле.

— Добре ли сте, Ваше Височество? — попита Зига.

Не беше сигурна. Умът й препускаше, подреждаше парченцата информация и проверяваше пасват ли на мястото си.

— Кога прочетохте статията? — попита тя Хоб. — За кражбата в Работилницата?

— През януари.

— Споменаваше ли се датата на престъплението?

— През декември.

Тя се опули и се пак се обърна към галеона.

— Какво става, Ваше Височество? — настоя Зига.

— Досега действахме с убеждението, че престъпниците са направили неуспешен опит да отмъкнат някой лирландски печат — каза принцесата задъхано. — Ами ако не е така? Ако мисията им всъщност е била успешна?

— И каква може да е тя? — попита Зига.

— Да внесат нещо в трезора — викна Хейзъл. — Нещо малко… Нещо, което да изсмуче магията там. Спомнете си думите на Раша. Печатите в трезора са свързани с печатите на корабите, за да имаме власт над тях оттук. Щом печатът в трезора спре да действа…

— … същото се случва с еша му — довърши Зига.

Агентката се загледа в търговския галеон. Хейзъл не беше я виждала толкова притеснена.

— Според вас откраднатата дуиморска пиявица се намира в трезора, така ли? — рече Хоб.

— Да! — извика принцесата и започна да подскача на място. — Помислете! Според редник Финч измамниците не са носели нищо, в което да поберат и един печат, за да го изнесат. Но може да са внесли нещо. Пиявицата е отмъкната само няколко седмици по-рано. Господин Монтагю каза, че е била незряла, тоест вероятно не е било трудно да бъде прикрита. Проникнали са в трезора и са я оставили да се храни на спокойствие. Ако създанието смуче съдържанието на трезора, значи корабите влизат в демонски води с обезвредени печати. Лорд Краавх каза истината. Лирландците може да са нападнали корабите, но не е било в нарушение на договора!

— Трезорът беше ли проверен след взлома? — попита Хоб.

— Да — отговори Зига. — Само че проверката имаше за цел да установи кражба. Ако пиявицата е била малка, престъпниците биха могли да я скрият навсякъде.

— А и току-що видяхме, че създанието мимикрира — добави Хейзъл.

Зига кимна, но умът й като че беше другаде. Хейзъл плъзна поглед по бойните кораби, наобиколили посолството на Лирландия, и каза възбудено:

— В момента тече военен съвет. Трябва да го прекратим. Ако императрицата обяви война, онези кораби може да открият огън. А стигне ли се дотам, ще е без значение, че става дума за недоразумение. Трябва да ги уведомим!

Зига вдигна ръка.

— Почакайте, Ваше Височество. Трябва да премислим внимателно.

— Вече премислих! — викна Хейзъл. — Права съм! Знаете, че е така!

— Мисля, че да — отвърна Зига спокойно. — Но да нахлуем на военния съвет, не е най-разумното решение.

— Защо?

— Защото хората, които стоят зад това, искат да злепоставят семейството ви и да предизвикат война между Импириум и Лирландия. Не е изключено виновниците да са на съвета.

— Лорд Хайд участва ли във военния съвет? — попита Хоб.

Зига кимна.

— Трябва да е той — рече Хоб. — На Майския бал Хайд се държаха много почтително, щом лорд Краавх застана до тяхната маса. Ами ако са сключили таен съюз с лирландците? Ако се опитват да подтикнат императрицата да обяви война, така че ние първи да нарушим договора? Ако победят, демоните ще получат неограничена власт над моретата. А Хайд — над Импириум.

— Не е изключено — призна Зига, — но приемате, че това ще се хареса на лирландците. Щом договорът бъде разтрогнат, какво би спряло демони като Прусиас, Тьок или Ахриман да решат да поемат властта над Импириум?

— Какво предлагате тогава? — попита Хейзъл.

— Трябва да има и трета страна — рече Зига. — Група, която би била облагодетелствана, ако мехруните и лирландците влязат във война.

Хейзъл погледна извинително Хоб.

— Не ми е приятно да го кажа, но може ли да са муири? Покрай вълненията напоследък?

— Съмнявам се — отговори Зига. — Дори муирите да са недоволни от нещо, мисля, че не са чак толкова глупави, та да смятат, че войната с лирландците ще е в тяхна полза. Най-много след година всички да са или мъртви, или поробени.

— Кой тогава? — зачуди се Хейзъл.

— Не мога да кажа със сигурност, но най-вероятно става дума за някой мехрун, чиито кроежи нямат нищо общо с политиката. Най-важната ни задача обаче е да предотвратим избухването на война. Ваше Височество, изпратете зефис до лейди Изабел и й кажете, че трябва да се срещнете в кулата. Без въпроси и без отлагане.

Хейзъл сътвори малко кълбо златиста светлина и му прошепна спешното съобщение. Щом приключи, зефисът се изстреля по сивия плаж.

— Защо Изабел? — попита тя.

— Нуждаем се от Вайълет, за да отворим трезора — обясни Зига и ги поведе към двореца. — Изабел е най-надеждният начин да я повикаме от съвета, без да привличаме прекалено много внимание. Ако някой от виновниците се намира в залата, или пък заподозре, че нещо не е наред, може да прибегне до отчаяни мерки. Например някой от корабите може да открие огън срещу посолството. Трябва да подходим към проблема много внимателно.

След трийсет минути Изабел се появи, задъхана, в дневната на тризначките с разрошена от вятъра черна коса и зачервени бузи. Телохранителят й влезе след нея и затвори вратата.

— Наредете на агент Рей да почака отвън — каза Зига.

— Какво?! — удиви се Изабел. — Защо?

— Моля те — намеси се Хейзъл. — Трябва да поговорим.

Сестра й забеляза Хоб, застанал до масата за хранене.

— Той защо е тук?

— Просто го направи! — тросна се Хейзъл нетърпеливо.

— Добре — кимна Изабел и свали шала си. — Агент Рей, почакайте отвън, моля.

Щом мъжът излезе, Зига затвори вратата, а Хейзъл сподели хипотезата си за трезора. Изабел има любезността да не я прекъсва и да не задава въпроси. Щом тя приключи, сестра й подсвирна тихо.

— Гениална си.

— Това не е важно — рече Хейзъл. — Трябва да изведем Вайълет от военния съвет, за да отвори трезора. Ако помолим императрицата или вуйчо Базил, ще прекратят съвещанието и хората, които стоят зад плана може да заподозрат, че сме ги надушили. Трябва да убедиш Вайълет да го направи. Мен никога не би ме послушала. Доведи я в салона от другата страна на Залата на родоначалниците.

— Ще намеря начин.

С тези думи Изабел се втурна навън. Хейзъл въздъхна с облекчение. Ако имаше някой, способен да изведе Вайълет от срещата, това безспорно беше Изабел.

Ала оптимизмът й помръкна, докато чакаха в салона от другата страна на Залата на родоначалниците. Тя крачеше напред-назад притеснено и непрекъснато надничаше през вратата. В коридора обаче имаше само застанали по двойки гвардейци.

— Къде се губят! — измрънка тя.

— Търпение — посъветва я Зига.

— Всеки момент може да обявят войната!

Мракорката поклати глава.

— Откъде сте толкова сигурна? — попита Хейзъл.

— Подобни срещи се записват, Ваше Височество. Ако някой от присъстващите не се изкаже, няма да бъде записан. Съветът се състои от петнайсет членове; всеки си е приготвил красноречиви и дълги изказвания, за да остави следа в историята — тя погледна часовника си. — Ще стоят вътре с часове.

В коридора екнаха стъпки. Хейзъл пъхна глава през вратата — сестрите й крачеха бързо към тях, следвани от телохранителите си. Вперили очи пред себе си, близначките се движеха в съвършен синхрон — до поклащането на ръцете им. Не говореха, не се и поглеждаха.

Вайълет стигна до салона и едва не избоде окото на Хейзъл с пръст.

— Как смееш да използваш Изабел, за да ме извадиш от срещата! Да не си си загубила…

— По-тихо — рече Хейзъл умолително. — Просто ме изслушай.

Вайълет пристъпи по-близо и се надвеси над нея. Тонът й бе просмукан от ледено спокойствие.

— Никога не ме прекъсвай. Никога не ми казвай какво да правя, нито пък ме викай по време на среща. Нито сега, нито занапред. Разбир…

— Млъкни!

Хейзъл трепереше от искрен гняв. Поне веднъж Вайълет щеше да я изслуша. Сестра й бе изумена.

— Опитвам се да помогна — рече Хейзъл. — Ако си толкова горда или тъпа, та да не приемеш помощта ми, ще се окажем във война. Така че ще се успокоиш, ще млъкнеш и ще направиш точно онова, което ти наредя!

Пет минути по-късно пребледнялата, но вече спокойна, Вайълет ги въведе в Залата на родоначалниците. Пред Лирландския трезор стояха гвардейци. Тя тръгна направо към мъжа с черно-златиста превръзка над лакътя. Той се поклони.

— Добро утро, капитане — рече принцесата. — Трябва да вляза в трезора.

Тя му показа своя ключ наутилус.

Капитанът се смути.

— Да, но протоколите са променени. Не съм уведомен, че някой възнамерява да посети трезора, Ваше Височество.

— Да, защото никой не е възнамерявал.

— Налага се да се свържа…

Вайълет вдигна пред него пръстена печат.

— С кого? С императрицата? Защото няма друг с повече власт от мен. Ще се подчините на заповедта ми на мига, или ще помоля Червената рота да се намеси.

Капитанът плъзна поглед от Вайълет към трите небезизвестни силуета зад нея. После прочисти гърло.

— Разбира се, Ваше Височество. Гвардейци, сторете път!

Вайълет пое напред, пъхна наутилуса в ключалката и го завъртя по посока на часовниковата стрелка, като шепнеше команди. Тежката плоча се задвижи.

Зига нареди на всички, включително на Вайълет, да отстъпят петдесет стъпки назад. Дори на това разстояние изригналата от трезора ослепителна светлина принуди Хейзъл да сложи очилата си. С разтуптяно като на птиче сърце, тя стисна Мерлин в прегръдките си. В душата й бушуваше вълнение и тревога. Ами ако се е заблудила?

Обърна се към Хоб. Той стоеше встрани, заслонил очи с шапката си, и се взираше напрегнато във вратата, свил тревожно уста. След няколко секунди стърженето престана. Силуетът на Зига се очерта на входа на трезора. Стискаше кама в ръката си.

— Омани, Матиас, застанете пред сестрите Фереджин — Заповяда тя. — Капитане, ако нещо друго освен мен се опита да излезе от трезора, хората ви трябва да го убият.

Тя стъпи на прага, сътвори сфера от бурни сенки и я подметна пред себе си. Светлината вътре отслабна и стана поносима за очите. Зига извади и другата си кама, прекрачи и се скри от поглед.

Изминаха десет секунди. Двайсет. Гвардейците стояха напълно неподвижно, насочили карабини към входа на трезора. Всички бяха се втренчили в него в очакване. Хейзъл не можа да издържи повече.

— Там ли е? — извика тя.

— Да, Ваше Височество. Капитане?

— Да, агент Фен?

— Дайте на момчето с нас оръжие.

— Да изпратя ли хората си при вас?

— Не — отсече Зига. — Само него.

Капитанът не недоумяваше какво става, но това не му се понрави. Той подхвърли карабината си на Хоб.

— В дъното съм — обади се Зига. — Стъпвайте внимателно, господин Смит. И без резки движения.

Хоб опря приклада на рамо и тръгна напред. Също като Зига спря на прага, после се скри вътре.

Изабел прошепна в ухото на Хейзъл.

— Какво има там?

Сестра й не можа да отвърне. Беше като вцепенена. Защо Зига посъветва Хоб да внимава къде стъпва? Какво има на пода? Колко големи стават тези твари?

Тряс-тряс-тряс-тряс-тряс!

Хейзъл подскочи от звука на изстрелите; при последвалите крясъци едва не побягна. Нечовешките, виещи писъци сякаш излизаха от десетина гърла. Изабел я стисна за ръката.

Писъците преминаха в сподавени стонове, които секнаха с последния изстрел. От засводения вход като стичащ се по покрива дъжд покапа подобна на мляко течност. На пода се образува локва, която потече в коридора. Зига застана на прага и изчисти камата си.

— Вече не е опасно — рече тя и погледна Вайълет. — Ваше Височество, моля ви, предприемете стъпките, които обсъдихме. Спазвайте ги до последната дума.

Вайълет вирна брадичка. Беше й омръзнало да слуша заповеди.

— Няма да предприема каквото и да било, преди да видя какво има ветре.

Тя тръгна наперено към трезора, докато стигна локвата сивкавобяла течност. После запуши нос с ръка, застана на пръсти и надникна покрай Зига. И на мига се завъртя на пети.

— Ще направя каквото наредихте, агент Фен. Капитане, никой да не влиза и да не излиза от помещението без изрична заповед от императрицата или от мен. Ясно ли е?

— Да, Ваше Височество.

Тя се отправи бързо към изхода с Омани Крюгер. Щом стъпките им заглъхнаха, Хейзъл се осмели да се приближи до трезора. И тя като Вайълет запуши нос. Носеше се воня на разложено месо, сякаш имаше гниещ труп на животно.

Зига прибра ножа в канията.

— Само надникнете.

Хейзъл едва не се задави.

— Къде е господин Смит?

— Има нужда от малко време.

Хейзъл чу как Хоб ужасно повръща. Надникна край Зига и го видя — плюеше и последните остатъци от храна в стомаха си.

Лирландският трезор беше далеч по-голям от представите й — към двайсет и пет метра дълбок и десет метра широк. Печатите бяха подредени по стените и дори по високия засводен таван.

На приглушената светлина, която изпускаха, Хейзъл забеляза, че не са съвсем кръгли; нито бели. Раша бе споделила, че са изработени от драконови люспи, но изглеждаха така, сякаш са от чисто злато, с концентрични пръстени в розово и платинено. Всеки беше различен. Всеки си имаше име, изписано с руни над неповторима, сложна плетеница около герба на рода Фереджин.

Хейзъл едва не се разплака, като ги видя и усети магията им. Мина Първа собственоръчно бе създала всеки печат с неподражаемо умение както в заклинанията, така и в красотата им. Лирландските печати бяха поезия на форма и предназначение, незаменимо съкровище… Сграбчено от чудовище.

Тя огледа останките на дуиморската пиявица из трезора. Създанието нямаше нищо общо с творението на Монтагю. Цялото помещение сякаш бе задръстено от дървесни корени. По стените и тавана бяха се проточили десетки усукани, тръбовидни крайници. Някои бяха се впили в лирландските печати; други висяха към пода, навити като мъртви питони.

Повечето излизаха от огромна месеста маса, захваната между стените и тавана в дъното. Повечето, но не всички.

Тук-там из трезора бяха се оформили по-малки тела с отделни крайници и пипала. Бяха свързани чрез синкави жили, но всяко имаше по няколко очи, а вероятно и отделен мозък. По раните личеше, че Хоб е стрелял в най-голямото туловище, а Зига се е погрижила за останалите с острието си.

— Едва се виждаше, когато влязохме — обясни Зига. — Невероятна маскировка. Не го забелязах дори от десетина крачки; добре че докоснах едно от пипалата — тя огледа разплутото чудовище. — Май е пораснало, откакто са го донесли.

Хейзъл още беше като омагьосана от печатите. Открай време имаше специално отношение към Мина Първа, а това беше безспорният й шедьовър. Гледката бе отвратителна.

— Дали някои още действат? — произнесе тя тихо.

Зига кимна.

— В противен случай нападенията щяха да продължат. Ще научим колко печата са били изсмукани едва след като изхвърлим тази твар и намерим начин да ги проверим. Но засега това няма значение — тя замълча и погледна Хейзъл в очите. — Току-що предотвратихте война, Ваше Височество.

Принцесата се усмихна несигурно.

— Още не. Всичко зависи от Вайълет.

Измина час. И още един. Ударите на „Старият Том“ долитаха слабо, но се чуваха. Хейзъл седеше мълчаливо на пейката до Изабел и Памплемус, удивена докъде бе я довело посещението в кабинета на учителя им.

— Е, Монтагю ще му намери ли работа? — въпросът на Изабел я изкара от унеса.

Сестра й кимна към Хоб, който разглеждаше един от портретите на Мина Пета встрани от тях. През последните два часа непрекъснато сновеше из помещението. Не беше гвардеец, нито член на Червената рота или Фереджин. В присъствието на толкова много хора не можеше да си позволи да заговори Хейзъл, а никой от останалите не би благоволил да си поприказва с един безработен паж. И така, просто съзерцаваше картините.

— Не знам — отвърна Хейзъл. — Отначало господин Монтагю взе молбата ми за чиста лудост. Обаче ми се струва, че след като си поговориха, господин Смит му допадна.

— Умее да предразполага хората — призна Изабел. — Не е прилепчив като дуиморска пиявица, но…

Тя замлъкна. От коридора долетя тропот на ботуши. Момичетата се изправиха и се поклониха ниско, щом почетната Импирска гвардия влезе, понесла императрицата в златния й паланкин. Паячката изглеждаше изключително стара и дребничка, стиснала скиптъра си в подобни на орлови нокти костеливи пръсти. Суровите й черни очи обаче не изпускаха нищо наоколо.

Императрицата не губи време — огледа трезора, прецени отблъскващата гледка и издаде няколко заповеди. Първата беше за отбой до всички импирски бойни кораби, които трябваше да се върнат по базите си. Хейзъл грейна в доволна усмивка. Наистина беше предотвратила война. Беше спасила живота на безброй хора!

Усмивката й изчезна, щом императрицата изрече третата си заповед със страховит, грачещ глас.

— Арестувайте всички, които са инспектирали или инвентаризирали трезора след взлома тук. Да бъдат изпратени в лирландски води, за да изтърпят онова, на което са обрекли жертвите само защото не са успели да открият паразита. Семействата им да бъдат пратени в заточение в Мракория.

Заповедта бе оповестена с небрежен тон, сякаш Паячката поръчваше супа. После тя продължи: наградата за залавянето на престъпниците се удвояваше; поиска още да й доведат представителя на Работилницата. Всичко това беше дело на тяхното изчадие. Щом приключи, даде знак на Хейзъл да се приближи и протегна ръка. Принцесата я пое с известна неохота.

— На теб ли се дължи за това разкритие?

— Да, Ваше Сиятелство.

Одобрително кимване.

— Назови наградата си, дете.

Хейзъл се поколеба.

— Бих… бих искала да не екзекутирате никого. Моля ви да пощадите живота им.

Паячката се изсмя безрадостно. Пръстите й се стегнаха около ръката на Хейзъл с учудваща сила, а ноктите й се впиха в плътта й.

— Ето затова никога няма да станеш императрица!

ГЛАВА 20

ПЪТУВАНЕ ДО ТАЛИЗИН

Не ви щем базилиските и харпиите, нито троловете и гоблините. Едно е истинското чудовище и името му е „дракон“.

Вивек Млади,

драматург и оратор (486–537 г. сл.К.)

Хоб познаваше лятото само от Здрач. Вярно, в Стража планина се радваха на нещо като лято, но то бе кратко и някак изнурително. Земята не се размръзваше напълно до юли; в началото на септември небето вече ставаше сиво и зимата се завръщаше. Нямаше много време за ремонти, оран и събиране на реколтата за следващите сурови месеци бе кратко. Лятото означаваше труд.

На Свещения остров не беше така. Лятото в умерения климат тук се оказа най-приятният сезон, който бе преживявал. Във въздуха се носеше лекота, усещане, че хората са по-склонни да се радват на насладите и да раздават наслади. В седмиците след предотвратяването на войната жителите на Роуан се държаха като в унес, а в стъпките им имаше нещо жизнерадостно. Хоб не правеше изключение.

Той обаче имаше основание за настроението си — господин Монтагю му предложи работа. Новината дойде три дни след като откриха дуиморската пиявица в Лирландския трезор. Учителят заяви, че длъжността му ще бъде „младши научен асистент“, тоест, да очаква дълго работно време и ниско заплащане. Хоб нямаше нищо против — нямаше търпение да получи достъп до най-богатите библиотеки на света. В Здрач книгите бяха рядкост.

Щеше да постъпи на работа едва през септември, така че разполагаше със свободно време повече от всякога. Учебният срок бе приключил, а Нейно Височество бе завършила с отличие по всички предмети. Заниманията им се отменяха до началото на следващата учебна година, което даваше на Хейзъл свободата — доколкото „свобода“ бе точната дума — да посвети цялото си време на изследване на мистиката с лейди Раша.

Колкото до Хоб, Оливейро поиска от него да мие тенджери и тигани, за да заплати временния си дом. Щом почнеше работа за господин Монтагю, щеше да се премести от двореца в квартира в пределите на колежа. Въпреки дневната доза закачки на вещериците споразумението бе повече от справедливо, пък и следобедите му бяха свободни. Напоследък обичаше да ги прекарва до един внушителен дъб в Стария колеж на Роуан.

Където се намираше и в момента — беше седнал до дънера, загледан в една калинка, която се луташе по кожата на ръката му. Докато тя напредваше, Хоб отхапа от прасковата. Прасковите бяха същинско откритие — типично за Здрач беше зелето; то ти помага да оцелееш, но пък ти се дощява да си мъртъв. Калинката излетя, а Хоб насочи вниманието си към последното съобщение от господин Бърк.

Не взимай наръчника с теб на поклонението с ХФ. Ще те претърсят, преди да тръгнете, а и шпионската хартия, не действа в близост до Другоземските порти.

ХФ може и да не е преродената Покосителка, но магията й е изключително могъща. Наблюдавай я внимателно, тъй като драконът може да я промени. Случвало се е и с други Фереджини, не само с Ариана. Ако имаме късмет, Тализин ще прогони духа, който я измъчва. В противен случай с това ще се заемем ние.

Новата ти длъжност ни радва. Влиянието ти върху императорското семейство и върху бъдещите възпитаници на Роуан ще ни помогне да постигнем прехода, който си представям. Важното е да не забравяш на кого да си верен. Не се подвеждай по Айзък Монтагю — мехруните го хранят и обличат. Той е техен любимец и главен защитник.

Чака те приятно пътешествие в спокойни води. Войната с лирландците не би била в интерес на Съдружието. Слава на боговете, че тази криза бе избегната. Сега вече нищо не може да ни спре…

В името на истината, равноправието и свободата на Импириум.

Хоб надраска набързо отговора си, дояде прасковата и уви костилката в кърпичка. Разбираше предупрежденията на господин Бърк, но трябваше да си признае, че разговорът му с учителя Монтагю бе го накарал да се замисли.

По време на подготовката в Съдружието брат Маркос също му показа карта и му обясни промените в света след Катаклизма. Разказът му съвпадаше с този на учителя в почти всичко с изключение на намеренията. Във версията на Съдружието мехруните бяха се възползвали от Катаклизма, за да отнемат на муирите историята и статуса им. Във версията на господин Монтагю мехруните не бяха себични, подли създания — поне не и в началото. Намеренията им бяха да предпазят оцелелите след Катаклизма. Ако е вярно, кога са се влошили нещата? Защо Импириум се различава толкова от идеите на основателите си?

— Господин Смит, едва ви познах! Кожата ви е кафява като дървесна кора.

Зига Фен стърчеше на десет стъпки от него. Хоб нямаше представа как се е озовала толкова близо, без да я забележи. Така или иначе, тя стоеше пред него в сянката на дървото, а проникващите през листата слънчеви лъчи проблясваха в очите й. Агентката явно не е човешко същество, рече си той. Поне не напълно.

Той огледа кожата си.

— Явно е наследство от майка ми.

— След като напуснах Мракория, прекарвах всяка свободна минута на слънце. Аз обаче не съм благословена да нося хауджска кръв; просто изгарям. Как е майка ви между другото? Получила ли е отварата?

— Не знам — отвърна Хоб.

— Не се ли поинтересувахте?

— Пиша й всяка седмица, но не съм получавал отговор — обясни той. — Май още ми се сърди, че заминах.

— Да, вероятно — кимна Зига. — Разбира се, не е изключено и просто да не е получила нищо.

— Смятате ли, че пощите губят толкова много писма?

— Малко вероятно е — отвърна тя. — По-скоро някой може да ги прибира. Случва се доста често.

Зига се настани до него и изпружи дългите си крака. Обзе го чувството, че до него седи пантера — беше вълнуващо, но и страшно. Отблизо агентката изглеждаше по-млада и имаше подчертано женствено ухание. На колко ли е? На двайсет и пет? Той се вгледа в ръцете й. Трудно бе да отгатне по тях — бяха покрити с белези. Забеляза татуировката на Червената рота на китката й. „Колко души сте убили?“

— Вече се познаваме — рече тя. — Може да ме наричате Зига. Може ли да ви наричам Хоб?

Той кимна.

— Какво имате предвид? Че някой прибира писмата?

— Миналата седмица заловихме един тип, когото преследвахме. Работи за организация, наречена Съдружието. Чували ли сте за тях?

Сърцето на Хоб заби учестено. Той се престори на замислен.

— Мисля, че да. Революционери. „Долу Фереджин“ и така нататък.

— Точно така — рече Зига. — Има много такива групировки, но Съдружието е по-различно.

— Защо?

— По-хитри са — отговори тя. — Имат повече средства, по-добре организирани са. Следим един от хората им — наричат го брат Якоб — от няколко седмици.

Тя го погледна. Името брат Якоб раздвижи нещо в подсъзнанието му, но то бързо потъна в мътните води. Хоб сви рамене.

— Какво общо има това с кражбите на писма?

— Ами… — продължи тя. — Когато го заловихме, водеше едно момче, горе-долу колкото теб, с трогателна усмивка. Канеше се да го продаде на заведение, което осигурява забавления за богатите безскрупулни мехруни. Предполагам, че ролята на момчето — казваше се Баду — е била да събира сведения, които да се използват за изнудване.

Хоб се опита да прикрие ужаса си.

— Говорих с Баду — рече Зига. — Отначало се държеше нахакано и арогантно. Под маската обаче се криеше уплашено момче от Кастелия. В апартамента на брат Якоб открихме деветнайсет писма, които момчето бе писало до семейството си. Родителите му нямат представа къде е синът им.

— Какво ще му се случи?

Тя въздъхна.

— Не знам. За съжаление, не може да ни каже много. Но ние продължаваме с опитите. Искаше ми се да поработя с него, но имам други задължения. Така де, та покрай този Баду се сетих за вас.

Мракорката се вторачи в него, приближила лице на сантиметри от неговото. Хоб не отклони поглед.

— Защо?

Тя сви рамене.

— Баду е умен и способен. Тръгнал е от нищото. Само дето не е извадил късмет да си намери работа в Дом Силва, а още по-малко — в императорското семейство. Така се озовал сред по-неприятни люде.

— Животът е суров.

— Знам. В сравнение с моето родно място Здрач е като това тук — тя обхвана с жест тучната зеленина в двора.

— Да — каза Хоб. — В Здрач всичко цъфти и зрее.

Зига се наклони към него, сякаш бе по-голямата му сестра.

— Не го приемайте погрешно. Харесвам ви, Хоб. А и не съм магистрат. Не ме интересува дали сте нарушили някое и друго правило, за да стигнете дотук и да оправите живота си. И аз бих сторила същото. Дори не ме вълнува дали сте посетили забранените разкопки. Важна за мен е опасността. А тя не изчезна с откритието на дуиморската пиявица в трезора. Помните ли какво ви разказах за Бели куп?

Хоб кимна.

— Оказва се, че сме били на прав път — рече Зига. — Брат Якоб е некромант.

Хоб се почувства така, сякаш внезапно бе пропаднал през леда в Мечото езеро. За щастие, стъписването му беше съвсем уместно при такава вест.

— Как разбрахте? От отварата ли му дадохте?

— Да — кимна тя. — И научихме нещо извънредно ценно. Въпросната отвара вече не действа. Формулата е от няколко века; очевидно некромантите са се научили да избягват въздействието й. С брат Якоб не се случи нищо. Ако не бяхме го заловили да обира един мавзолей[1], можеше и да не се стигне до по-екзотичните методи за разкриване.

Тя извади друго шишенце със сребриста течност.

— Отказвам да го изпия — отбеляза Хоб.

Тя се усмихна.

— Не е и нужно. Една капчица на кожата ви е достатъчна… стига да нямате нещо против.

Хоб изпъна ръка. Не го беше страх, дори да избухне в пламъци. Беше изцяло погълнат от новините, които Зига му съобщи. Ако брат Якоб наистина е некромант, дали има и други като него в Съдружието? Спомни си първата си среща с господин Бърк в Здрач. Преди да предотврати боя между Хоб и Ангъс Дейн, мъжът се навърташе около гробищата на храма. А и мазето, в което се срещнаха след посещението в Импирия. Къщата се намираше точно до гробището на Параклиса на розите…

Той примигна. Капка от течността падна на китката му, отдели се от кожата му и пое към тревата.

— Поздравления — рече Зига. — Не сте некромант.

Хоб опита да измисли нещо остроумно, но не успя.

— Значи Бели куп не е бил някаква измама?

— Не — отвърна Зига. — Дарът за шибболтите бе съвсем истински. Брат Якоб не е просто некромант. Член е на старото Сборище…

Мракорката извади от джоба си тежък бронзов медальон, окачен на сребърна верижка. Среброто явно беше ново, но самият медальон бе с изгладени ръбове и очукан от времето. Хоб се втренчи в него, ужасѐн. Господин Бърк имаше подобен. Беше го забелязал, преди да го прибере под дрехата си на Трансконтиненталния влак.

— Какво е това?

— Мощехранителница — отговори Зига. — Съдържа праха от истинското сърце на брат Якоб. Некромантите не се разделят с него — тя посочи изтъркания знак за безкрайност, гравиран във вътрешността на звезда с девет лъча. — А това е знакът на Сборището. Де да можех да кажа, че е единственият им представител.

— Сигурна ли сте, че има и други? — попита Хоб.

— О, да — рече тя. — Установихме, че брат Якоб е бил в Импирия по време на жертвоприношението в Бели куп. Не е единствен. В Съдружието има и други.

Хоб усети, че му призлява.

— Защо им е на некромантите да се забъркват с група, която се бори за правата на муирите?

— По много причини — отговори Зига. — Некромантите са паразити. Много умело прикриват истинската си същност в приемника си — независимо дали става дума за труп, за жив човек, дори за организация, където не очакваш да ги откриеш. Съдружието предлага добро прикритие, щедри средства и множество кандидати, от които да си изберат следващ приемник.

Думите й бяха доста притеснителни.

— Приемник… в смисъл на избраник?

Агентката се засмя.

— Вероятно така го обясняват на жертвата си, но не е толкова невинно. Човешкото тяло не е вечно. Преди да остарее и да стане твърде слаб, некромантът подбира хора, подходящи да станат следващият му приемник. Изключително прецизни са в този процес. Искат само най-доброто.

Хоб си спомни как господин Бърк бе описал баща му:

„Улрих имаше великолепен характер. Не, той превъзхождаше другите — беше по-жилав и по-умен. Понякога се шегувах, че е резултат от някакъв експеримент в Работилницата. Най-добрият агент, когото съм взимал. Очакванията към теб са сериозни, момко.“

Изводите бяха ужасяващи. Господин Бърк не беше муирски бунтовник, а чудовище, което вземаше жертва след жертва от незнайно колко века, присвоявайки телата им за свои приемници. Хоб се обърна към Зига, готов да признае всичко.

Преди да проговори обаче, се случи нещо необичайно. Съзнанието му се сблъска с мека, но непробиваема стена. Още преди да са се оформили докрай, думите му се разнасяха като дим. Ужасът и припряността му взеха да се разсейват. Съобщението на мракорката беше тревожно, но не бе необходимо да стига до крайности. А и със сигурност не би предал господин Бърк или когото и да било друг от Съдружието. Самата мисъл за това бе недопустима.

Вместо да признае, той просто разтри слепоочия.

— Защо ми разказвате всичко това, агент Фен? И не ме заблуждавайте, че сте загрижена за майка ми и сестра ми. Знам, че задължението ви е да предпазите принцесата, само че тези игрички ми омръзнаха. Тук съм, защото лейди Раша ме отмъкна от рода Силва. Не съм заплаха за принцесата.

Зига го погледна с любопитство, после взе наръчника и бавно разгърна страниците му. Докато го правеше, Хоб зърна малка гънка на страницата, на която получаваше съобщения от Съдружието. За огромно облекчение, тя затвори книгата и я остави.

— Съжалявам, че си играя с търпението ви, господин Смит. Мислех, че тези вести ще ви заинтригуват. Прекрасно съзнавам, че не сте заплаха за Нейно Височество. В противен случай нямаше да водим този разговор.

Хоб се втренчи в лицето й за миг. Внезапно го озари прозрение.

— Затова ми дадохте оръжието! — пророни той тихо.

Мракорката замълча. Той се надигна.

— Точно така! Вече ви е било известно, че стрелям добре. Искали сте да проверите какво бих направил, ако получа оръжие в присъствието на принцесата.

Лицето на Зига остана безизразно; не показваше нито признание, нито отрицание. Изумен, Хоб се тросна, разгневен:

— Ами ако бях наемен убиец? Как може да поемате такъв риск?

— Нейно Височество не е била под заплаха.

Тонът й бе изключително убедителен. Хоб не беше я виждал да прави нещо крайно свръхестествено, но усещането, че се намира в присъствието на нещо ужасно опасно, никога не го напускаше.

— Нека кажа нещо само веднъж — продължи тя. — Ако сте забъркан в Съдружието, нямате никаква представа с какво сте се захванали. Хора като брат Якоб не дават и пет пари за правата на муирите. Предани са само на демони, които не са от този свят — създания, пред които лорд Краавх е като коте. Така че ще си позволя да ви помоля да помислите над нещо.

— Какво? — рече Хоб, неспособен да я погледне в очите.

— Когато шибболтите опитали да нахлуят, Покосителката се изправила срещу тях — поде Зига. — Въпреки всичките си недостатъци Мина Четвърта не била страхливка. Тя нападнала през Другоземската порта заедно с драконката Валрика, навлязла в самата Пустош и ги отблъснала. Победили, но Валрика загинала в битката, а Покосителката така и не се възстановила напълно. Две години по-късно наемните убийци най-сетне я довършили.

— И над какво трябва да помисля? — попита Хоб.

— Ако шибболтите се появят отново, кой ще ги спре?

Хоб се замисли за Мина Четвърта и за Хейзъл, за неестествената прилика помежду им. Ако господин Бърк служеше на шибболтите, интересът му към принцесата придобиваше съвсем друг смисъл. Сборището не смяташе, че е заплаха за муирите или Съдружието, а по-скоро възможна пречка пред господарите им.

В гърдите му отново забушува битка. Искаше да каже всичко на Зига, да си признае, да сподели тайните си, без значение от последиците. Само дето не можеше да превърне порива си в действие. Разплиташе се като връв. Чуваше само предупреждението на господин Бърк.

„Агент Фен се опитва да те подплаши, за да минеш от другата страна и да потърсиш закрила при нея. Проста тактика.“

„Вярно е“, помисли си Хоб. Внезапно се почувства глупав и безполезен. Господин Бърк беше приятел на баща му, а златото му осигуряваше прехраната на майка му и Аня. Мъжът имаше благороден идеал за бъдещето на Импириум и напредваше неизменно към осъществяването му. Зига се опитваше да му внуши, че е чувал само лъжи. Само че далеч не беше така. Господин Бърк бе му показал снимки; разказът му за Катаклизма беше почти същият като този на господин Монтагю. Двамата с Хоб бяха попаднали в един от погребаните градове! Това беше точен, неоспорим факт. Единствените факти, които знаеше за Зига, бяха, че е професионален убиец от Мракория. Откъде накъде да й вярва?

Той я изгледа подозрително.

— Ако сте уверена, че получавам нареждания от някого, защо не наредите да ме арестуват?

Лицето на мракорката се вкамени като маска — красива, но зловеща.

— Всички се подчиняваме на заповеди, господин Смит. Независимо дали са по вкуса ни.

Двамата се умълчаха. Покрай тях крачеха ученици и преподаватели. Хоб погледна „Старият Том“ и осъзна, че наближава три.

— Трябва да стягам багажа си — обяви той.

— Вълнувате ли се за пътешествието? — попита Зига.

— И да, и не — призна Хоб. — Поласкан съм от поканата, но ми е неприятно да плавам в езеро, камо ли в океана. Вие ходили ли сте на поклонение?

— Не. Но нека ви дам един съвет. Щом навлезем в лирландски води, се приберете в каютата си. Хората често се разкайват, ако надникнат зад борда — тя се изправи и се протегна като сънена котка. — Пътуването продължава седмица, а Нейно Височество ще бъде затворена в каютата си. Ако ви се доще да си побъбрим пак, пратете някой от моряците да ме повика.

Тя се наведе, вдигна наръчника му и го изчисти от тревичките.

— Нали нямате нищо против да заема книгата?

Менгеме пристегна гърдите на Хоб.

„Свършен съм.“

— За какво ви е?

— Ще ми е нужно някакво четиво — сви рамене Зига, — а тази надали е толкова скучна, колкото изглежда. В края на краищата вие почти не се разделяте с нея, а вече дори не сте паж — тя потупа задната корица. — Явно си я бива.

Хоб гледаше безпомощно как се отдалечава. Не можеше да стори нищо. Как да откаже да й заеме нещо толкова обикновено? Затвори очи, докосна всяка от татуировките под ризата си и взе да шепне молитва до Фенмарук, Вессук и Кайута. Обърна се дори към мрачната Моргу, макар да му беше ясно, че тя няма да го чуе.

Надигна се бавно и пое през тревата към алеята. Може пък Зига да не открие нищо. Нали при пристигането му на Свещения остров мистикът не беше намерил шпионската хартия… Само че Зига Фен не беше обикновен мистик. Той спря и огледа Роуан — величествените, внушителни сгради, съхраняващи толкова много от световното познание. Сърцето го присви с тъпа болка, когато осъзна, че няма да получи работа тук. Вероятно нямаше дори да го види повече.

Думите на Зига бяха го разтърсили из основи. Новината за брат Якоб и за Сборището беше тревожна, както и положението, в което поставяше него и Хейзъл. Докато крачеше на топлото слънце и слушаше чуруликането на птичките обаче, Хоб разбра, че е невъзможно да остане подвластен на страха и тревогата. Както бе казал господин Бърк, единствената му грижа беше да върши работата си. От Съдружието щяха да се погрижат за всичко останало. Когато стигна до двореца, съвсем беше забравил брат Якоб.

По-късно същия следобед Хейзъл седеше на едно столче в дневната на тризначките. Опитваше се да стои мирно, докато една фина самурена четчица я гъделичкаше по клепача. Накрая не издържа и избухна в смях. Жрицата до нея въздъхна, остави четката и почисти изкривената линия.

— Моля ви, Ваше Височество. Почти свърших.

— Съжалявам — рече Хейзъл.

Тя затвори очи и се пресегна към един от малките сандвичи на подноса пред нея. Но напипа едрата космата ръка на лейди Раша. Тя я стисна.

— Вие не сте сандвич.

— Не — отвърна Раша. — Не съм. А ти не приемаш това сериозно.

— Напротив — рече принцесата. — Какво да направя, че четчиците, с които рисуват лицето ми, ме гъделичкат. Освен това седя тук от часове. Умирам от глад.

— Изяде три сандвича… — рече ваята. — Две праскови… И порция кускус.

— Все едно — каза Хейзъл. — След два часа започвам едноседмичен пост. Цяла седмица! Мога да ям колкото си искам.

Изабел изстена от другия край на стаята. Тя също беше подложена на мъчителното разкрасяване.

— Млъкни, Хейзъл. Заради теб ще огладнея — пауза. — Памплемус?

Хомункулът се обади разсеяно от тавана.

— Какво?

— Нарежи един сандвич и ме нахрани — рече Изабел. — Не мога да движа ръцете си.

— Шегуваш ли се?

— Съвсем не.

— Зает съм.

— Не е вярно. Лакираш ноктите на краката си.

Памплемус изпуфтя, намусен.

— Как пък се…

Внезапно Изабел се разпищя.

— Виждам! Виждам през очите ти, Памплемус!

Хейзъл усети полъх — хомункулът прехвърча покрай нея.

— Ох, сладка пържолке — възкликна той. — Какъв щастлив ден!

Докато двамата се хвалеха и се ласкаеха взаимно, Мерлин се завъртя в скута на Хейзъл като кутре, смутено в съня си. Той сграбчи инстинктивно полата й с ръчички, а после се успокои. Бедният Мерлин! Памплемус вече се перчеше безмилостно пред него; сега щеше да стане непоносимо. За миг Хейзъл също изпита завист. Самата тя още не бе успяла да види нищо през очите на Мерлин, абсолютно нищо.

— Какво е усещането? — попита тя.

— Страхотно — рече Изабел. — Пак виждам нормално, но ако се съсредоточа, виждам онова, което гледа той…

— Стига!

Това беше първата дума на Вайълет за деня. Цял следобед седеше с гръб към тях, напълно застинала, докато жриците и помощниците се суетяха около нея.

— Не можете ли да млъкнете поне пет минути? — рече тя студено. — Или ще се кискате и шегувате чак до Ман?

— Не през целия път — отвърна Изабел. — Мисля да дремна.

Вайълет издиша бавно.

— Това е първото ни поклонение. Вас може да не ви вълнува, но мен — да. Стойте мирно и оставете жените да свършат работата си! Или предпочитате баба да ви чака?

Никой не би искал Паячката да го чака. Стигаше ужасът, че се налагаше да прекарат цяла седмица с нея, за да я ядосват от самото начало. Направо щеше да ги изяде.

Хейзъл и Изабел притихнаха, смирени, докато жриците на Деветовършието приключиха работа. Щом къната изсъхна, момичетата станаха и се огледаха в позлатеното огледало. И трите бяха боси, облечени с туники без ръкави от семпло бяло платно. На сплетените им коси бяха положени венци от усукани клонки от самодивско дърво. По кожата им лъщяха тъмните черти на сложни символи и руни.

Хейзъл първо си каза, че приличат на вещици, тъй като много от родовете на вещиците обичаха да пишат по кожата си. Но после промени мнението си. Не приличаха на вещици.

А на жертви за приношение.

Поведението на главната жрица далеч не успокои усещането й. Преди момичетата да напуснат кулата, тя намаза челата им с пепел и агнешка кръв и взе да нарежда молитва на староимпирски.

Аяма сундири ун ивас дон Ембер тул ембраца.

„Дано синовете и дъщерите на Ембер ви приемат.“

Слязоха по стълбището в мълчание, следвани от жриците, наставниците и телохранителите си. Хейзъл вървеше след Изабел и броеше стъпалата — бяха поели по скритото стълбище, което се спускаше надолу през скалата от крилото на Фереджините и стигаше чак до плажа. В двореца изобилстваше от скрити помещения и коридори. Някои още се ползваха, други бяха отдавна зазидани и често се споменаваха в приказките за духове. Според легендата поне осемдесет и седем зли духа обитаваха двореца. За щастие, Хейзъл така и не бе срещнала нито един.

Макар че Паячката спокойно можеше да мине за зъл дух. Баба им ги чакаше в подножието на стълбището в паланкина си, положен на издълбания варовиков под на пещерата. Тя също бе покрита с надписи с къна, но кожата й проблясваше в тъмнината, сякаш осветена от лунните лъчи. Хейзъл знаеше, че внушението не се дължи на магия, а на мазило от фосфорол и стрити на прах лунекамъни. Изглеждаше прекрасно на снимка, а по пътя към флагманския кораб на императрицата ги очакваха орди фотографи.

Паячката даде знак на внучките си да заемат местата си и те се подчиниха, Вайълет застана в средата. Запалиха факли, а разнеслият се някъде отпред барабанен гръм забумтя по стените на скалата. Осем високи жреци вдигнаха паланкина и поеха напред. Хейзъл и сестрите й ги последваха.

Минаха през няколко сумрачни пещерни зали и излязоха през изсечена в скалата арка. Там ги посрещнаха възгласите на многохилядна тълпа. Много хора идваха да изпратят императрицата на поклоненията й всяка година, но по залез този ден бяха се събрали повече от обикновено. Това не учуди Хейзъл. Популярността на Паячката бе нараснала, след като напрежението с лирландците намаля. Истинската причина обаче беше Вайълет.

За първи път от смъртта на майката на Хейзъл наследницата на престола предприемаше поклонение до един от драконите охранители на Другоземските порти. Мнозина виждаха в създанията не само защита на Импириум от силите от други светове; присъствието им обещаваше мир и благополучие. Подобни божествени същества не биваше да бъдат обиждани, затова императрицата имаше задължението да ги почита подобаващо. Решението тризначките да се включат в пътешествието даваше на хората спокойствие — следващото поколение Фереджини беше на мястото си и щеше да продължи святата традиция. Останалите домове копнееха за богатството и могъществото на рода Фереджин, но никой не завиждаше точно на това тяхно задължение. Хейзъл не ги винеше. Въпреки че се вълнуваше, я мъчеше непоносимо притеснение. Лично бе ставала свидетел на състоянието, в което се връщаше Паячката от пътуванията си. Поклонението подлагаше на жестоко изпитание както духа, така и тялото.

Отне им петнайсет минути да стигнат до дълбокия кей, на който бе закотвен „Роуана“, златният флагман на императрицата. Яркият лирландски печат на носа напомняше, че моретата отново са безопасни за плаване. Под тътена на барабаните танцьори с изящни драконови костюми се виеха сред тълпата. Настроението неизбежно погълна и самата Хейзъл. Атмосферата беше наелектризирана и изключително празнична. Хората пееха, пръскаха цветове от самодивско дърво и пожелаваха на Фереджинките безопасно плаване през Прусийско море. Хейзъл се почувства като героиня.

Усещането се поднови, щом закрачиха по широкия трап на флагманския кораб. Всички на борда бяха строени в безупречни редици, за да ги посрещнат. Най-отпред бяха капитанът, помощниците му и тримата времедейци, които щяха да творят ветрове и да успокояват морето пред тях. Хейзъл забеляза Хоб леко встрани, до съквартиранта му Виктор. Беше много елегантен — беше си купил нов ленен костюм с парите от Зига. Очите им се срещнаха и тя му се усмихна едва доловимо. Той отвърна на усмивката и отново спря поглед на императрицата.

Отношението на Хейзъл към него вече граничеше със суеверие. Муирландецът бе същински талисман. По време на пътуването почти нямаше да го види, но самата мисъл, че е на борда, й вдъхваше увереност, че ще се справи с наближаващите пости и със страха от срещата с дракона. А напоследък все по-категорично смяташе, че увереността е наполовина спечелена битка.

Барабаните замлъкнаха, а жреците спуснаха паланкина. Вайълет помогна на императрицата да се надигне от възглавничката си. Ако някой очакваше вдъхновяващи слова от Нейно Сиятелство, щеше да остане горчиво разочарован. Паячката стисна ръката на внучка си, закуцука към входа и безцеремонно изчезна надолу по стълбите. Раша се наведе да вземе Мерлин от Хейзъл.

— Побързай, детето ми. Слънцето почти залезе.

Хейзъл се обърна. На небето на запад бе останал само тънък червен резен. Пречистването трябваше да започне по залез. Нямаха време за губене. Тя бързо последва Изабел. Щом влязоха, жреците затвориха вратата и заключиха.

Хейзъл и Изабел бавно проникнаха във вътрешността на „Роуана“. Шумовете отвън бяха секнали. Въздухът не помръдваше и ухаеше леко на смола и тамян. Докато слизаха по тесните стъпала, Хейзъл усети древните заклинания около тях, втрити в гредите като безир. Момичетата мълчаха. Смехът от по-рано същия следобед беше вече далечен спомен.

Колко надълбоко са слезли? Осемдесет стъпала? Сто? Намираха се по-дълбоко, отколкото можеше да си представи, дори за кораб с такива размери. Това беше дело на Старата магия. Накрая стъпалата свършиха. Отдолу долиташе мъждива оранжева светлина. Тя се лееше през ниска врата и огряваше странната твар на прага.

На пръв поглед създанието напомняше трол — със сивкаво, възлесто тяло, стъклени зелени очи и щръкнала бодлива брада, — само дето беше не по-голямо от четири-петгодишно дете. Ниският ръст и кривите кози крака се съчетаваха с дълги ръце с жилести мускули. Щом се приближиха, Хейзъл забеляза наченките на овнешки рога на слепоочията. Въпреки че ръстът оставяше впечатлението за младост, тя си каза, че не е виждала по-древно създание. Съществото се поклони безмълвно и отстъпи, за да ги пропусне през вратата.

Озоваха се в помещение, чиято атмосфера напомняше капище или светилище; беше широко около шест метра, а в средата имаше открито огнище с припламваща жарава. По заоблените стени от благоуханно сандалово дърво бяха резбовани митологични сцени, покрити с тъмен лак. Хейзъл забеляза огромни вълци, препускащи след Луната и Слънцето, свирепи гръморли, под които морето кипваше бурно, битки между богове и гиганти, Хрътката, промушил Астарот с копието си…

— Седнете — прокънтя гласът на Паячката.

Двете с Вайълет бяха се настанили на няколко стъпки разстояние на две от деветте постелки, разстлани около огнището с жаравата. Изабел седна отляво на императрицата. Хейзъл избра най-далечната от баба й постелка. Погледна над тлеещите въглени крехката старица, скръстила крайници около тялото си, и си даде сметка, че винаги ще се страхува от нея.

Дребното същество затвори вратата и поднесе на императрицата хаван, чукало и няколко купички, пълни със сушени цветове, билки и плодове. Паячката поръси малко цветя в хавана и започна да ги мачка.

— Носите името Фереджин, но още не сте истински Фереджин — нареждаше тя тихо. — Никой от напудрените глупаци, които се кичат с фамилията ви, не е истински Фереджин. Смятат го за наследство, право на богатство и власт по рождение. Ала се заблуждават. То е отговорност, бреме, твърде жестоко и тежко за останалите. Така е от три хиляди години. Никой не е истински Фереджин, преди да застане пред дракона и да понесе изпитателния му поглед…

По челото на Хейзъл изби пот; по гърба й също потекоха струйки. В помещението беше горещо като в пещ.

— Изминаха близо тринайсет години, откакто някой ме придружи на поклонението за последен път — отбеляза Паячката. — Майка ви седеше ето там…

Тя посочи с брадичка една от постелките между Хейзъл и Вайълет.

— Елана ме придружи двайсет и три пъти. Последния път се прости с живота си. Загина на Самхайн, когато ви роди пред Портата към Недрата — тя добави плодчета от самодивско дърво в купата. — Първа се появи Вайълет, после Изабел. Взех ви със себе си, тъй като майка ви беше твърде отпаднала, за да ви носи, а Граазх бе неспокойна. Тя е най-непредсказуемата от драконите, така че не посмях да остана.

Паячката впи в Хейзъл пронизителните си черни очи.

— Не знаех, че има и трето дете, докато ти проплака. Когато се върнах, заварих Елана мъртва. Вече я нямаше, а беше оставила теб. Неочаквана, неканена.

Императрицата извърна очи към купата и продължи да стрива съставките с мрачна решителност.

— Не приличаше на нещо, което заслужава да живее — произнесе тя. — Реших, че върху семейството ни е паднало проклятие, че някакво зло от безвремието е пропълзяло през Портата към Недрата. Ти беше убила моята Елана; аз щях да убия теб. Ако не ми бяха попречили, щеше да умреш на мига.

В купата изтропаха още плодчета.

— За щастие, един гвардеец ме озапти, а после се намеси и Граазх. Драконката те почисти с език и те закърми със своето мляко. После погълна моята Елана.

Хейзъл се втрещи. Като малки бяха им казали, че майка им е умряла при раждането им на борда на същия този кораб. Бяха премълчали, че Граазх я е погълнала, както и че е изпълнила ролята на дойка за Хейзъл. И категорично не бяха споделили, че императрицата е искала да убие собствената си внучка.

— А гробницата на майка ни… — обади се Изабел.

Момичетата я посещаваха два пъти годишно — веднъж на рождения ден на Елана Фереджин и веднъж на своя.

— Празна е — отвърна императрицата. — Моята Елана остана с Граазх.

Вайълет не продума, но я погледна с враждебност и отвращение. Паячката току-що бе потвърдила всичките й подозрения и задръжки — че Хейзъл е различна, че всъщност няма място до Изабел или до нея самата. Беше изтърсак… причината Вайълет да остане без майка…

— Защо ми казвате това? — попита Хейзъл.

Баба им поръси сместа с билки.

— Тялото ми усеща, че това е последното ми Среднолетно пътуване. Не може да има повече тайни между мен и вас, а и между вас трите. Имаш право да знаеш обстоятелствата около раждането си, както и причината за вечната ми ненавист. Важното обаче е поуката от тази история да бъде прозряна истински от Вайълет.

Вайълет откъсна очи от Хейзъл.

— Защо от мен, бабо?

— Защото ти ще станеш императрица, а в онази нощ научих много за същността на владетеля. Светът има своя мъдрост, често скрита под плащаници, които не можем да повдигнем. Ние, смъртните, рядко можем да преценим дали определено действие ще се окаже добро или лошо с времето. В яростта си едва не извърших неописуемо злодейство. Не срещу едно дете, а срещу Импириум. Онази нощ получихме велик дар, а в лудостта си аз едва не го унищожих. Когато станеш императрица, не бива да вземаш решенията си прибързано, в радостно опиянение или в гняв. Разбираш ли?

Вайълет стрелна мрачно с очи Хейзъл.

— Да, бабо.

— Не след дълго отговорността към Импириум и към нашия дом ще падне върху вас. За да изпълните задълженията си като Дъщери на Мина, трябва да усвоите знанието.

Императрицата даде знак на дребното същество, като нарече Ог. То взе съдържанието на хавана и добави нещо като спирт. Сместа бе толкова отблъскваща, че Хейзъл се задави, когато дойде нейният ред да отпие. Тя все пак преглътна и още преди да подаде хавана на Изабел усети остра, пареща болка в стомаха си. Сестрите продължиха да отпиват от горчивата напитка на Паячката, а по лицата им рукнаха потоци пот. Купата обикаляше между тях, а баба им разказваше за драконите.

Започна с Ембер и Н’аага, Баща и Майка на драконите. Разказа им как Ембер се излюпил от земята — безкрило буредраконче от злато и огън. Продължи шепнешком за Астарот, който сътворил черната Н’аага от праха на враговете си. Двата дракона подхванали битка и се впуснали в гонитба до най-отдалечените кътчета на света. И все пак се стигнало до единение, което дало шест деца — всяко със своя вид, сили и нрав.

Хати Лунекрадеца, на Средноземието цар,

Аммех Слънцеловеца, на пролетта господар,

Тализин Заклинателя, тъкачът на мъгла,

Граазх Мразовитата с целувка що носи смъртта,

Ран-Толка Мечтателка, която света обиколи,

Валрика Прекрасната, що чака да се прероди.

Римите и напевите, в които бе втъкано знанието, отекваха в съзнанието и подсъзнанието на Хейзъл. Повечето чуваше за първи път, макар че някои събуждаха дълбоко погребани спомени. Научи стиховете за всеки дракон, както и древните заклинания, с които бяха обвързани пазачите на Другоземските порти. Редеше думи за защита и заповеди, магии, които да я предпазят в тяхно присъствие. Научи къде е паднала Валрика в битката с демоничните шибболти, разбра, че всички дракони се страхуват от Хати, както и защо Ран-Толка приема човешки облик…

Четирите Фереджинки не ядяха и не спяха. Щом ожаднееха, Ог отново забъркваше горчива смес. Щом въглените изтлееха, той добавяше нови и ги разпалваше с мяха.

Хейзъл се умори да седи с изправен гръб и се сви на кълбо. Постепенно гласът на Паячката заглъхна, чуваше се само хрипливото й дишане, тихото пращене на въглените, скърцането на кораба. А когато съзнанието й потъна още по-надълбоко и се понесе по теченията с песните на китовете, гласът на Покосителката — сух и жесток — прозвуча в съзнанието й.

Никой не може да се скрие от драконите. Нито зад мислите си, нито зад плътта или мечтите. Тализин няма да се подведе. Ще усети, че си мой приемник. Инструмент, който задействах преди много години, щом разбрах, че гибелта ми е неизбежна. Умът му ще разкъса нищожната ти обвивка и ще те положи оголена пред мен. Това ще е най-неописуемата болка в живота ти. А щом всичко приключи, ние двете ще станем едно, независимо дали го искаш, или не. И тогава враговете ми ще затреперят!

Груби ръце уловиха Хейзъл. Тя изстена, а Ог я надигна да седне. На няколко стъпки от нея Вайълет и Изабел бяха се сгушили една в друга и я наблюдаваха през сгорещения въздух над огнището. Натежалите им от умора очи бяха потънали дълбоко на изпитите им лица. Пръстите им потрепваха, устите им зееха, напуканите устни бяха покрити с червено-кафява коричка. Неумолимата горещина бе изгорила човешкото в тях. Сестрите й бяха непознати, две дивачки от безвремието.

— Диша ли?

Гласът на баба й се носеше сякаш от много далеч. Ог измуча равнодушно.

— Десет минути — отсече Паячката.

Хейзъл смътно усети, че я носят — не нагоре, а надолу по дълго мрачно стълбище. След това усети морски пръски по лицето си. Нещо влажно я докосна по челото. Кожата й попи влагата като сюнгер. Тя отвори очи и съзря на обратно лицето на лейди Раша на фона на обсипано със звезди небе. В свирепите очи на ваята блестяха сълзи.

— Мъртва ли съм? — попита Хейзъл дрезгаво.

Собственият й глас й се стори напълно чужд.

Раша я стисна в прегръдките си.

— Не, миличка. Пречистваш се, за да се изправиш пред Тализин. Не е лесно, знам.

— От колко време съм… — прошепна Хейзъл.

— Шест дни — рече Раша и погали изтръпналата й ръка. — Вайълет и Изабел вече излизаха два пъти. Ще стигнем сушата вдругиден.

Хейзъл кимна замаяно. Искаше й се да се почувства горда, че е издържала най-дълго долу, но беше твърде изтощена, за да обръща внимание на това. Отнякъде по вятъра долиташе музика — флейта или кавал. Зад Раша се чуха стъпки и в полезрението на Хейзъл изплува втори силует. Зига.

Мракорката явно бе разтревожена.

— Това нормално ли е?

Раша кимна и попи потта от челото й.

— Фереджините го понасят. Не знам как, но се справят. Нещо в кръвта им е.

Хейзъл чу хор от викове и крясъци, както и тропот от множество стъпки над тях.

— Какво… — пророни тя.

Зига надникна над перилото.

— В лирландски води сме. Под нас има град.

Хейзъл се опита да се надигне.

— Не — попречи й Раша. — Не мърдай.

Хейзъл обаче не се подчини. Искаше да усети бриза, както и да види едно от славните царства на демоните. Преди всичко обаче искаше да докаже, че все още е способна да се изправи.

— Седях твърде дълго — изхриптя тя. — Моля ви.

Дори Раша не остана равнодушна пред отчаянието в гласа й. Тя подкрепи Хейзъл и двете със Зига й помогнаха да стане. Щом напуканите й, покрити с мехури стъпала докоснаха палубата, нададе вик. Зъбите й тракаха неудържимо дори след като Зига я наметна с одеяло. Нищо обаче не можеше да съперничи на мъртвото, жарко светилище долу.

Тя се окопити и се огледа. Намираха се на малка палуба отдясно в задната част на кораба. Главната палуба беше на трийсет-четирийсет стъпки над тях. Покрай перилата бяха се струпали хора с огрени от сиянието под повърхността лица. Сред множеството войници и моряци зърна и тъмното лице на Хоб, обърнато надолу с изражение на притихнал ужас. Сякаш гледаше поредната фантазия.

Той самият се чувстваше точно така.

На снимки Лирландия винаги изглеждаше разочароващо. Царството не можеше да бъде забелязано през деня, а снимките, направени нощем, разкриваха само неясни петна мъглява светлина посред необятното мрачно море. Беше все едно да наблюдаваш далечна галактика през разфокусиран телескоп.

На живо гледката бе коренно различна.

Водите под тях бяха удивително чисти и сияеха с фосфоресциращ блясък. Хейзъл се загледа през тях и постепенно взе да различава градовете и селищата далеч долу, сякаш броеше монети в шадраван. Някои се намираха под стъклени куполи, но повечето бяха изградени направо в океана, включително и дворците, чиито мащаби изглеждаха смайващи. Всички сгради и кули излъчваха бисерен блясък.

Нещо огромно мина покрай тях и остави поток бляскави мехурчета. Напомняше скат манта, но в диаметър беше поне трийсет метра, а гърбът му бе изпъстрен със светещи точки. Съществото поплува лениво край тях, после зави надолу и се понесе към един замъглен каньон.

Хейзъл проследи величественото му отдалечаване и забеляза, че към повърхността се носят някакви форми. След миг осъзна, че са тела; стотици трупове в различна фаза на разложение. Повечето бяха моряци и търговци със замръзнали в отчаян ужас лица. Телата им взеха да изскачат на повърхността като коркови тапи, а над разложената плът започна да се издига пара. „Роуана“ ги разбутваше с глухи удари.

— Защо? — прошепна Хейзъл.

Зига бе вперила взор в смразяващата гледка.

— Лирландският печат ни позволява да преминем невредими през територията на демоните, но те не са наши приятели, Ваше Височество. Хвалят се с корабите, които са потопили през изминалите няколко месеца. Човекът, скрил дуиморската пиявица в трезора, е обрекъл на гибел хиляди невинни хора.

Хейзъл спря поглед на едно момче. Разпозна го на мига — бе преживяла заедно с него последните мигове на борда на „Полярна звезда“.

Кожата на Дани бе посивяла, но разложението още не бе започнало. Устата му зееше; невиждащите очи бяха приковани в небето. Не изглеждаше уплашен, а по-скоро изненадан и дори разочарован, че животът му е приключил толкова скоро.

Тя не извика, не изпищя. Беше твърде изтощена, твърде объркана, за да е сигурна, че онова, което бе видяла, е истина. Ала по бузата й все пак се търкулна една сълза. Не откъсна очи от Дани, докато той изчезна в пенливата следа на „Роуана“.

Зъбите й вече не тракаха, но още леко й се гадеше. Вдигна очи и осъзна, че повечето зяпачи са напуснали перилата. Не и Хоб. Той не бе помръднал от мястото си, вторачен в кошмарните морски води.

Зига я дръпна от перилото с въздишка.

— Предупредих го да не гледа.

Хейзъл се обърна. Ог я очакваше на прага на мрачния вход. Раша сложи ръце на раменете й.

— Не искам да се върна там — рече принцесата тихо. — Искам да остана с вас.

Старата вая клекна до нея и оправи венеца на главата й.

— Върви при баба си и сестрите си. Скоро ще стигнем до остров Ман. Най-лошото мина.

Хейзъл ги остави. Докато слизаше след Ог в тъмното, се питаше как ще издържи още цял ден в онази пещ. Стигнаха до светилището. Императрицата все така напяваше през черни, напукани устни. Вайълет и Изабел бяха опрели отпуснати тела едно в друго, а безизразните им очи имаха неестествен блясък. Хейзъл понечи да се приближи, но Ог твърдо я насочи към постелката й и наля още гореща отвара в гърлото й.

Тя подви крака под тялото си и се опита да забрави току-що видяното в морето. После отново впери очи в нажежените до бяло въглени и се помоли уверенията на Раша да са истина. Ала в мига, в който Покосителката отново поде шепота си, разбра, че най-лошото далеч не е минало. То едва започваше…

— Ваше Височество?

Хейзъл се опомни. Пред очите й изникна загриженото лице на една жрица. Жената я подсушаваше с благоуханна кърпа, а помощницата й вплиташе дребни бели цветчета във венеца на главата й.

— Да?

— Време е — рече онази. — Готова ли сте?

Хейзъл беше страшно объркана; нямаше никаква представа къде се намира.

— Готова за какво? — пророни тя със смътното очакване да чуе, че закъснява за изпит в „Старият Том“.

Жрицата се усмихна.

— Да се изправите пред Тализин. Всичко е подготвено. Божествената императрица ви очаква, а денят е прекрасен.

Принцесата се огледа, замаяна. Намираше се в каюта от злато и тиково дърво, застанала във вана с хладка вода. Бяха я изкъпали и помазали бялата й кожа с масло, от което рисунката с къна бе потъмняла. През извития прозорец се виждаше бледозлатистото утринно небе над пристанище в естествен тесен залив. Два бойни кораба — половината от ескорта им — бяха закотвени точно зад тях. Хейзъл усети тъпа болка в стомаха си.

— Може ли да хапна нещо?

— Съвсем скоро — обеща й жрицата. — Само още няколко часа.

Хейзъл изруга наум. Още няколко часа означаваха цяла вечност. Тя пое ръката на помощницата, излезе от ваната и подсуши стъпалата си на мекото килимче. Кожата им розовееше, покрита с ужасни мехури.

Щом излязоха от каютата, тя осъзна, че бумтежът в главата й всъщност идва от барабаните. Ала не бяха тържествените тонове, с които ги изпратиха от Свещения остров. Тези барабани звучаха с друг тембър и ритъм. Не можеше да го назове, но беше почти убедена, че го е чувала и преди.

Пристъпи на главната палуба и се огледа. Пред нея се извисяваха скали и хълмове със зелена покривка от детелина или жълта — от прещип. Остров Ман беше от малкото места, които не бяха променени след Катаклизма. Някога тук живял пазител, великан, а магията му предпазвала острова и жителите му. Когато Покосителката сътворила Другоземските порти, избрала острова за портала към Сид, царство под властта на древни богове, напуснали този свят преди много, много време. Когато завършила портала, императрицата поставила Тализин да го охранява и да следи никой да не преминава през него без нейното одобрение.

Работниците вече палеха големи огньове и издигаха шатрите, в които щеше да се приюти малката армия свита. Прислугата щеше да преспива на острова, докато Фереджините приключеха с жертвоприношенията. Хейзъл обаче нямаше да живее в шатра. Три дни щеше да спи в сянката на дракона.

Тализин.

По гърба й плъзнаха тръпки. Този ден щеше да се срещне с дракон. Не с картинките от книжките с приказки на вуйчо Базил, а с истинско чудовище от древността. Уроците на Паячката по време на пътуването им забълбукаха в съзнанието й като мехурчета в шампанско: историята и живота на Тализин, формулите за поздрав и преминаване, правилата за поведение около това гордо, древно създание. Всичко бе поднесено не като напътствия, а като смразяващи предупреждения за опустошителните рискове, които им предстояха: „Никога не поглеждай дракон в очите; никога не позволявай дракон да научи същинното ти име; никога не приемай, че драконът спи; никога не обръщай гръб на дракона; никога не изричай лъжи в присъствието на дракон; никога не се отнасяй с неуважение към него; никога не се появявай с празни ръце; никога не пропускай да почетеш родословието на дракона; никога не показвай страх…“.

Бяха десетки. Хейзъл си каза, че има подобни списъци за срещата с императрицата или с останалите представители на семейството й. Надяваше се, че ги е запомнила. Както и че портата е близо, тъй като ако пътешествието им продължеше още дълго, щеше да я довърши.

Стиснала жрицата за ръка, тя мина по каменния кей до плажа, където Божествената императрица очакваше на паланкина си, заобиколена от гвардейци и прислужници. Вайълет и Изабел бяха яхнали бели коне. И двете бяха толкова отпаднали, че бяха се вкопчили в шиите на животните, оставили юздите в ръцете на телохранителите си. Конят на Хейзъл беше бледосив, с бяла грива. Лейди Раша и Зига стояха до него, но юздите държеше Хоб.

Зига я повдигна на седлото. И тя като сестрите си се отпусна напред и облегна глава на топлата шия на коня. Гривата му ухаеше на морска вода, а в дебелите косми бяха вплетени дребни раковини. Хейзъл се почуди дали не е някаква порода жребище. Може пък да има и по-спокойни породи. Лицето й бе само на стъпка-две от лицето на Хоб.

— Значи и вие ще дойдете да го видите? — прошепна тя.

Той кимна бойко, но ръката, с която стискаше юздите, потръпна едва доловимо. „Колко ли чудно му се вижда всичко това“, помисли си Хейзъл. Беше чудно и за самата нея — израсналата сред приказки за дракони и Другоземски порти. През целия си живот знаеше, че рано или късно ще трябва да предприеме такова пътешествие. „Но едно момче от Здрач… Сигурно си мисли, че е попаднал в кошмар.“

— Не се плашете — рече му тя. — Всичко ще бъде…

Прекъсна я драконов рог — навита на спирала раковина, чийто дрезгав вой вдъхваше изконен ужас. Някъде в хълмовете барабаните усилиха ударите си. Щом слънчевите лъчи огряха един извисяващ се камък, жреците вдигнаха паланкина на императрицата и поеха бавно навътре в сушата.

С часове се катериха през хълмове и потоци. Пресякоха една урва и продължиха да се изкачват към обрулен от ветровете рид, на който стърчеше, остър затревен връх в кръг от побити камъни.

„Това трябва да е портата — помисли си Хейзъл. — Къде обаче е драконът?“

Тализин се славеше като най-красивия и най-спокойния сред пазителите на портите: златист змей досущ като баща си, само че неспособен да лети. Над острова се носеха разкъсани валма мъгла, но пейзажът бе изключително пъстроцветен — зелено и кафяво, изпъстрено с бели и жълти цветя, сиви скални образувания, приведени от вятъра фиданки. Ала от златисто нямаше и помен, камо ли от цял дракон. Императрицата бе посетила остров Ман за последен път преди четири години. Ами ако Тализин е разтрогнал обвързващите заклинания на Покосителката? Или пък е загинал? Все пак той и братята и сестрите му са на хиляди години…

Тя забеляза движение на един от хълмовете. Отгоре му стоеше нещо — длъгнесто, подобно на човек създание с дълги, прави рога. Хейзъл впери очи в него. Това козел ли е? Или някой родственик на Ог? Подпряно на усукания си жезъл, съществото наблюдаваше групата им. Сякаш ги смяташе за натрапници, само че натрапници, които се налага да изтърпи.

Появиха се и други, по двама и трима, като някои биеха барабаните, които чуваше от сутринта. Не бяха фавни или сатири, а и далеч не си приличаха. Някои бяха като овни; други — с клюнове на чапли или с раздалечени, опулени очи, които им придаваха рибешка физиономия. Съществата бяха някак тромави, недъгави, пълна противоположност на чевръстите феи, пърхащи наоколо. Сиянието им едва се долавяше на слънчевата светлина; нощем островът вероятно изглеждаше така, сякаш гъмжи от светулки.

Девет побити камъка оформяха кръга на Портата към Сид; всеки дванайсет метра висок, по-дебел от ствола на дъб. Издигаха се на равния връх на един хълм, откъдето се откриваше великолепна гледка към кобалтовосините заливи и мъгливите долчинки на острова. Оттук Хейзъл съзря огромни прорези в земята под тях, като че нещо бе раздрало плътта й. От дълбините струеше дим. Чудатите създания, които ги наблюдаваха от върховете на хълмовете и от разтурените грамади камъни, вече бяха десетки. Барабаненето продължаваше.

Жриците изведоха напред по три бели кози, овце и бикове, вкараха ги в каменния кръг и завързаха въжетата им за украсения с цветя кол в средата. Жреците, които бяха донесли паланкина, положиха малки сандъчета в основата на всеки от побитите камъни. Лейди Раша вдигна Хейзъл и я свали от коня. Една жрица отново помаза челото на принцесата с мазна смес.

— Аяма сундири ун ивас дон Ембер тул ембраца.

Същият обред се изпълняваше и с Вайълет и Изабел и дори с императрицата. Хоб се приближи, за да отведе коня, улови я за миг за ръката и я стисна лекичко. После се отдалечи и пое заедно с Раша, Зига и останалите към съседния хълм на около петдесет метра, чийто връх бе покрит с тисове. Само четирите Фереджинки останаха до портата.

— Елате! — изграчи Паячката и стисна скиптъра си.

Трите сестри се хванаха за ръце и последваха баба си в кръга от побити камъни с огрени от слънцето лица. Щом прекрачиха вътре, Хейзъл долови слаба вибрация — сякаш стоеше между девет камертона, всеки от които вибрира с различна честота. Спомни си, че е изпитала нещо подобно край мегалитите на Тур ан Гриан, само че това беше по-силно. Паячката посочи камъните и огамските руни, изсечени на всеки един.

— Девет камъка — рече тя. — Пролуката между всеки два води до различно царство в пределите на Сид. Но само в свещените дни и с помощта на Тализин — тя се обърна към Вайълет: — Назови осемте царства.

Горката Вайълет взе да трепери на вятъра. Стисна Изабел за ръката, а подутите й очи се зачервиха като череши. Думите бавно се отрониха от устните й:

— Фионнахейд, Бодб, Ври Лейт, Ерселтрай, Еас Еда Руяд, Меада, Бруг На Боанне и Родрубаен.

Императрицата се обърна към Изабел.

— Кое царство ще получи даровете ни?

Изабел посочи пролуката на изток.

— Родрубаен.

— Защо? — продължи императрицата.

— Там е домът на Ард Рри Великия цар — каза Изабел.

— Аха — рече Паячката. — Боговете обаче не се морят за незначителните дарове, които слагаме на прага им. Ако извадим късмет, Великия цар ще изпрати девица щитоноска да ни благослови.

Императрицата най-сетне се обърна и към Хейзъл.

— Изречи словата, за да призовеш Тализин.

Хейзъл опита да преглътне, но гърлото й бе пресъхнало. Създанията, които биеха барабаните и ги наблюдаваха от поляните и хълмовете, бяха изчезнали ведно с феите. Хейзъл стисна Изабел за ръката и започна да говори тихо на вятъра.

— Тализин Златния, Заклинателя, на зората носителя, на Лунекрадеца близнак, аз, Фереджин, те умолявам в този Среднолетен ден. Отвори своята порта, за да почетем онези отвъд.

Островът потръпна.

[1] Мавзолей — сграда-гробница. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 21

МЕСАРЯ, ПЕКАРЯ, СВЕЩАРЯ

Няма по-мерзко престъпление от предателството — то винаги е лично.

Елиас Брам,

магьосник (420 г. пр.К.-1 г. сл.К.)

Първият трус стресна Хоб. Вторият замалко да го събори на земята. Той залитна напред и се опря в един от клоните на тиса отпред. Повърхността на целия хълм се набразди — отдолу минаваше нещо огромно. Земята се нацепи като платнище на няколко места едновременно. Нещо златно проблесна, но на мига изчезна в гъстите облаци пара. Екна какофония от мученето на добитък, крясъците на птици и ужасените писъци на останалите в горичката. Звуците обаче едва се чуваха на фона на грохота, с който се цепеше земята. Хоб спря поглед на редица голи дървета без листа, които се движеха заедно. Гледката бе смайваща — не само защото дърветата се носеха безпрепятствено през каменистата почва, а и защото се движеха нагоре. Което беше невъзможно.

„Не са дървета.“

Стволовете, които бе помислил за брезови фиданки, бяха бодлите, щръкнали от гърба на чудовище с невъобразими размери. Горичката, в която бе се скрил, бе незасегната от свлачищата, както и кръга от побити камъни. Всичко останало обаче — земята, дърветата, храсталаците и камъните — се свлече като одеяло, щом Тализин се пробуди. Вятърът прогони мъглата от прах и пара и разкри нещо като река от разтопено злато, чиито завои и меандри се задаваха отдолу по хълмовете и чезнеха в един дол. Реката сякаш течеше нагоре, задвижвана от двойките гущерови крака, стърчащи отстрани на тялото през около сто метра. Драконът бе толкова огромен, че Хоб още не беше съзрял главата му.

Над него надвисна сянка.

През плетеницата от клони той различи клиновидната глава и медните гърди, които се плъзнаха гладко над дърветата, щом змеят отчасти заобиколи, отчасти прескочи свещената горичка. Хоб се отпусна на земята, способен само да следи с очи чудовището, поело към побитите камъни.

Щом стигна до кръга, драконът се надигна и обърна очи към хората там. На фона на небето огромната му глава напомняше изкована от злато статуя. Беше изящна, източена, със златни мустачки, които се виеха и гърчеха, опипвайки околността. Долната му челюст наподобяваше крокодилска, горната завършваше със закривен клюн като на граблива птица. Шестте кръгли, бели като бисери очи се заковаха върху намиращите се между камъните.

Представителките на рода Фереджин не се уплашиха, стояха неподвижни между камъните с развети от вятъра поли. Хоб ясно виждаше Хейзъл — бе склонила глава, стиснала ръце зад гърба си. Изпълнена с почитание, но спокойна. Той едва сдържа смеха си.

„А после се чудим защо точно те управляват света…“

Между челюстите на Тализин се проточи черен език. Той се уви около един от биковете и отскубна животното от кола, сякаш късаше теменужка. Бикът с мучене изчезна в пастта на дракона. Тализин дори не го сдъвка, просто преглътна. След минута и останалите животни бяха изядени, блеещите овце — наведнъж.

Една по една трите принцеси Фереджин пристъпиха към украсения с цветя кол, на който като клуп се полюшваха деветте повода на добитъка. Тализин сведе глава и огледа всяка с огромните си светли очи. Хоб се дивеше с какво спокойствие сестрите приемаха вниманието на дракона. Самият той се намираше на повече от петдесет метра, прикрит зад старите дървета, и въпреки това бе се смразил от страх.

Тализин задържа вниманието си върху Хейзъл малко по-дълго, отколкото на сестрите й. Поклащаше се назад-напред като кобрите в Ана-Федра. Редичките бодли по тила и отстрани на главата му се наежиха, сякаш се готвеше да нападне. Нейно Височество упорито не го поглеждаше в очите. Беше свела почтително глава, приковала поглед встрани.

Накрая Хейзъл отстъпи назад към сестрите си. Гласът на императрицата се извиси над вятъра, който свиреше между дърветата. Паячката викаше, насочила скиптъра си към една от пролуките между камъните. Тализин изви тяло, плъзна се напред и изрева.

Ревът му бе оглушителен. Хоб запуши уши и се стовари на земята, пометен от вълните нажежен въздух. Драконът издишаше струя зелено-златист огън между два от камъните. Вместо да излязат през пролуката, пламъците се разстилаха, сякаш задържани от плътна преграда. Мястото се нажежи като разтопено стъкло. Императрицата и тризначките бяха се отдръпнали доста встрани, но над венците от клонки на главите им се изви дим. Накрая проблесна мълния и се разнесе трясък, от който зъбите на Хоб изтракаха.

Задъхан, той остана на земята, докато ехото от гърма заглъхне. Усети повей на вятъра, чудно освежаващ, с дъх на дъжд. Надигна глава да погледне към пролуката между камъните.

Пред него се откри друг свят.

В каменната рамка се виждаше сумрачно небе със сиви облаци, скупчени над гористи хълмове. Над дърветата се издигаха бели кули, по които проблясваха светлини. Лъкатушещият между хълмовете път стигаше до портала.

Хоб се претърколи по гръб и се постара да се окопити. Би дал мило и драго да се озове у дома, стиснал чаша с ябълково вино при Мама Хауъл в компанията на просяка Синчо. В Здрач тревогите му бяха свързани с плащането на наема и осигуряването на прехраната на Аня. Разпределяше вниманието си между времето навън и бандитите. Нелек живот, но с ясни правила.

А сега? Намираше се на петдесет метра от дракон — дракон! — при това той дори не беше най-впечатляващото пред очите му. Отвъд портала се простираше Сид. Дъждът, който бе подушил, се сипеше в друг свят…

А за Фереджините — поне за императрицата — всичко това беше ежегодно задължение. Работна задача. Той долови заповедите, които Паячката крещеше на внучките си. Обърна се и видя, че момичетата влачат един от сандъците към портала. Изглеждаше доста тежък. Вайълет вдигна капака и бръкна вътре. Отначало му се стори, че извади малко лисиче. Животното беше с червеникаворъждива козина и тънка опашка, но слънцето се отразяваше странно по гърба му, сякаш козината хвърляше метални отблясъци. Той присви очи, но беше твърде далеч, а създанието бе твърде дребно.

Някой го потупа по рамото — Зига му подаде малък далекоглед. С него той видя, че животинчето прилича не толкова на лисица, колкото на видра, със заострени нокти и бодли със сребристи върхове по гърба. Вайълет се опитваше да отскубне ноктите му от роклята си.

— Това лимрил ли е? — почуди се Хоб на глас.

Беше чувал за тези твари, но не беше ги виждал. Всяка пролет и през лятото през Здрач минаваха трапери, тръгнали да ги ловуват високо в Стража планина. За мнозина животинчетата бяха свещени и ловът им бе незаконен, но това не отказваше бракониерите. Според мълвата от лимрилските бодли и нокти можеше да се изработят непобедими брони и оръжия. На черно кожата и ноктите на възрастно животно достигаха цената на лирландски печат.

А в сандъка край камъните имаше не един, а шест лимрила. Императрицата взе един, Вайълет и Изабел вдигнаха по два, а шестият — жълтеникав, с медночервени нокти — се сгуши в ръцете на Хейзъл. И четирите започнаха да галят животинчетата по гърба, за да ги успокоят. В това време Тализин бе се надвесил над тях, приковал призрачни очи в портала.

Блъскан от дивите пориви на вятъра, дъждът отвъд нахлуваше през него — пороят в Сид бе прераснал в гръмотевична буря. В гърлото на Тализин се надигна ниско, предупредително ръмжене.

Беше се появило нещо.

Хоб проследи приближаването на силуета през далекогледа. Беше висок, приличаше на човек, но сияеше толкова ярко, че бе невъзможно да съзре други подробности освен дългия жезъл в ръката му. На сумрачния фон силуетът сияеше като звезда.

Императрицата го забеляза, изпищя и се строполи. Вайълет и Изабел не помръднаха. Бяха се вторачили в приближаващата се фигура, сякаш времето бе спряло. Лимрилите се разшаваха, измъкнаха се от ръцете им и се спуснаха през портала като любвеобилни котенца. Хоб се огледа; всички в горичката бяха се вцепенили. Случваше се нещо забележително. Нещо, което дори жриците не очакваха. Хоб отново насочи вниманието си към портала.

Това бог ли е?

Тялото на Тализин се плъзгаше бавно по хълма, извиваше се и се надигаше като пепелянка, която се готви да нападне. Драконът оголи зъби. Нажежената му до бяло слюнка покапа със съскане по кола в средата и той пламна. От гърлото на дракона отново долетя ръмжене. Зад Хоб Зига шепнеше молитва на грубия език на мракорците. Лейди Раша се провикна към Хейзъл.

— Клекни, момиче! Не го поглеждай!

Хейзъл обаче явно не я чуваше. Тръгна към портала, сякаш бе в транс. Взе венеца от главата си и го пусна на тревата. През портала прииждаха дъжд и светлина. Главата на Тализин се люшкаше напред-назад зад принцесата. Тя спря на прага.

Бляскавият силует стоеше от другата страна, само на няколко стъпки от нея. Хоб бе се заблудил. Фигурата държеше не жезъл, а черно копие, увито в бели пламъци. Извисяваше се над принцесата, сияйна като слънцето. Хейзъл се поклони ниско и вдигна малката си ръка с жест, който можеше да значи както поздрав, така и отхвърляне. Фигурата в Сид също протегна ръка, сякаш да докосне нейната. Тревата в краката й взе да дими.

Силуетът прекара ръка през границата, но по кожата му потече тъмна кръв, сякаш на нея внезапно бе зейнала рана. Съществото отдръпна длан и отстъпи две крачки. В същия миг Тализин изрева и порталът към Сид се затвори с гръмовен трясък.

Хейзъл залитна назад, обърна се и погледна право в очите на дракона.

И в същия миг изпищя.

Хоб не беше чувал подобен звук през живота си. И не искаше да го чува повече. Беше дрезгав, но пронизителен, израз на суров ужас, смесен с разкъсваща болка. Стори му се, че вика него, че го умолява да сложи край на това.

Той дори не осъзна, че е хукнал, докато се озова на половината път до нея. Неописуемо грамадното тяло на Тализин вече беше над него. Драконът не забеляза приближаващото се момче. Беше приковал очи в най-младата от Фереджините. Залюля се над Хейзъл и челюстите му зейнаха като на изгладнял вълк. Мустачките се мятаха като на камшици около вдигнатото й нагоре лице. Хоб я дръпна на земята и я покри с тяло. Светкавично като котка Тализин го блъсна, запрати го на пет метра встрани и на мига заби нокът в гърдите му, по-голям от тялото му.

Задъхан, Хоб вдигна очи към дракона. Главата му се люшкаше на трийсет метра над него. Нокътят разкъса ризата му и го одраска по кожата, но нищо повече. Тализин приличаше на тигър, затиснал с лапа пеперуда, но без да я нарани. Сега обаче спусна глава; беше оголил зъбите си, покрити с пяна. Шестте очи се впиха в Хоб, обли и студени като зимна луна. Съзнанието му се разгърна като книга…

През прозореца влизаше ко̀са, бледа светлина, а в комина виеше вятър. Един червен великан надникна в клетката му и докосна устни с два пръста. Друг великан му махаше от вратата. Беше господин Бърк… не, беше ухиленият труп на господин Бърк, бъкащ от червеи. Двамата великани излязоха. В ъгъла една мечка гризли седеше във вана с вряла вода. Болеше я. Стоновете й се оказаха непоносими за лисугера. Той изскочи от клетката от летви — сребристобяло кълбо, което се приземи леко и се стрелна към вратата. Понесе се през гори и ливади, изяде цвъртящите мишки, скрили се в една дупка. Снежните води препускаха по земята. Всичко спящо се пробуждаше. Нечия сянка се плъзгаше редом с него, без да изостава, с покрити с пера криле, подобни на раздърпана плащаница. Сянката взе да се спуска и скоро покри целия свят. Умен лисугер — стрелна се в една елшова гора, после се върна по потока. Водата обаче беше твърде студена за топлото му лисиче сърце, твърде бърза за покритите му с козина лисичи крака. Той се превърна в покрита с точки сьомга, червено-зелена, с кехлибарено око. Взе да подскача нагоре по потока, задъхан, но неуморен. Нещо проблесна — лъскаво и изкусително. Той щракна челюсти и усети проболата го кука. Куката го дърпаше; сьомгата пляскаше и се мяташе. Влакното обаче бе твърде здраво, а рибарят — твърде опитен. Сьомгата се умори. Студената вода се диплеше около фините й люспи. Последното подръпване го изкара на каменистия бряг. Усети мириса на накладения от човека огън. Само че бедният рибар не беше уловил сьомга. Беше хванал планински вълк, свиреп като бурите по върховете на Стража планина…

— Събужда се — чу се далечен глас.

Последва друг, с рязък чужд акцент.

— Поднеси това под носа му.

В ума му нахлуха кисели изпарения, които прогониха унеса. Той ритна с крак и се вкопчи в дървените пръти от двете си страни. После се облещи срещу любопитното лице на Зига, която попита:

— Чувате ли ме?

Той кимна, опита да се надигне и усети пристягане от превръзката през гърдите си. Зига му помогна да се отпусне отново върху прътите.

— Останете така още малко — посъветва го тя. — Докато се съвземете.

Нечия ръка го погали по косата. Дланта бе грапава като шкурка. Острите нокти го ощипаха по бузата с грубовата нежност.

— Ама че глупаво момче — изръмжа лейди Раша. — Глупаво, но смело. Няма да забравя онова, което направихте за моята Хейзъл.

— Къде е тя? — пророни Хоб.

— Спи — Зига посочи с палец зад гърба си.

Той кимна и размърда очи наоколо. Намираше се в широка около шест метра шатра. В средата припукваше огън, който хвърляше отблясъци по брезентовите стени, а димът излиташе навън през дупка в покрива. Чайникът над пламъците взе да свири.

— Какво стана? — изхриптя той.

— Тализин ви спипа — отговори агентката. — Не посмяхме да се намесим, за да не смачка и двама ви. Но после ви пусна. Не знам защо. Просто се обърна и тръгна към морето. Вече го няма.

— Спасихте живота й — добави Раша. — Нейно Височество беше в смъртна опасност, преди да прекъснете връзката между тях.

— Значи тя е добре?

Ваята въздъхна тежко.

— Да погледнеш дракон в очите, е гибелно. И неизбежно би се отразило на всеки смъртен. Преживяването вероятно я е променило. Вас също.

Той се замисли над думите й. Имаше усещането, че вече е променен, сякаш бе се вдигнала мъгла. Сънят, от който бе се събудил току-що, беше по-странен и по-реалистичен от всичко, което беше сънувал досега. Той се надигна на лакти и огледа превръзката през гърдите си.

— Драскотина — увери го Зига. — Нещо, за което да разказвате на внуците.

— Другите Фереджини добре ли са? — поинтересува се той.

— Невредими са — рече Раша. — Все още са на Портала към Сид. Бдението на императрицата продължава три дни — трябва да се помоли на всеки от камъните.

— Ще отворят ли портала отново?

— Не — отговори ваята. — Не и след случилото се. Пък и Тализин изчезна.

Той си спомни бляскавата фигура.

— Кой беше онзи в Сид? Човекът с копието?

Зига наклони глава.

— Това ли видя? Аз видях вълкодав.

— А аз — младеж — добави Раша. — Боговете ни се явяват в каквато форма пожелаят.

— Значи наистина е бил бог — рече Хоб.

Тя кимна тежко.

— Не друг, а Хрътката, макар че той отдавна се е отказал от това прозвище. Сега е Ард Рри, Велик цар на цял Сид.

— Защо тогава всички се уплашиха толкова? — рече Хоб. — Хрътката поразил Астарот. В храма в Здрач има олтар на негово име. Не разбирам. На злото ли се е отдал?

— Не — отговори Раша. — Почитаме Ард Рри и всички стари богове на Сид. Само че те нямат място в нашия свят. Най-великото дело на Хрътката не е убийството на Астарот, а това, че е напуснал този свят, преди да стане негов господар. Ако не беше раната му, можеше и да се върне. Слава на боговете, че Тализин затвори портала. Великият цар бе твърде близо до Нейно Височество.

Нейно Височество.

Хоб бавно се изправи на крака. Все още беше леко замаян и пред очите му играеха петна, но иначе се чувстваше добре. Ризата му бе метната на едно сандъче. Той я облече. Бяха почистили кръвта, но беше останало бледо петно. Закопча се и се обърна към Хейзъл.

Принцесата лежеше на копринен чаршаф, разстлан върху сламеник. Едната й ръка бе отпусната на чаршафа, а другата притискаше спящия на гърдите й Мерлин. Нейно Височество дишаше учестено и насечено. Лицето и ръцете й лъщяха от пот. Хоб се обърна към лейди Раша.

— Може ли да се приближа?

Ваята кимна.

Той коленичи до сламеника. Мерлин се поразмърда, но Хейзъл остана неподвижна. От тялото й на пулсиращи вълни струеше горещина. Под изписаните с къна клепачи очите й се мърдаха бързо, стрелкаха се напред-назад. Внезапно тя вдигна вежди и изстена. Аня правеше така, когато сънуваше нещо лошо. Без да се замисля, Хоб сложи ръка върху нейната. Беше гореща и влажна, но пръстите й стиснаха неговите като новородено. Почти нямаше сила, но допирът им издаваше отчаяната й нужда от близост и сигурност.

— Гори — рече той. — Трябва ли да поддържате огъня?

— Да — отвърна лейди Раша. — Огънят облекчава треската от драконовото заклинание. За да се разтрогне, то трябва първо да се сгорещи.

— Колко време ще отнеме?

— Не знам — отговори ваята. — Мина Четвърта спала осем дни след срещата с Хати.

— А защо и сестрите й не са засегнати?

— Драконите влияят на магията, както Луната — на прилива — отвърна ваята. — В тяхно присъствие тя излиза на повърхността, дори и неподозираните запаси. А запасите на Нейно Височество са доста сериозни.

В този миг Хейзъл смръщи вежди. От устните й се откъсна едва чут шепот. Беше промълвила нещо, но Хоб не успя да го чуе.

— Опита се да каже нещо — рече той.

Лейди Раша и Зига се приближиха. Ваята подсуши челото на принцесата.

— Чувате ли ме, Ваше Височество? Аз съм, Раша.

Леко кимване. И отново шепот. Този път Хоб успя да различи думата.

— Няма…

— Няма какво, дете? — попита Раша.

Пауза. Клепачите й се размърдаха. Отговорът излезе с отчаяна въздишка.

— … магия.

— Не — промълви лейди Раша нежно. — Не, не. Магията ти е тук, дете. Просто си под влияние на драконовото заклинание. Ще ти мине.

Думите й бяха искрени, но Хоб долови нотка страх и съмнение. Беше ги изрекла за кураж, а не от увереност. Може би магията беше като огън, който можеше да лумне твърде силно и да угасне. Хейзъл се поразмърда и го стисна за ръката. Още по-слабо отпреди.

— Не ме изоставяйте, господин Смит.

Гърлото на Хоб се стегна. Беше забележителна, най-забележителният човек, когото познаваше. Беше я подценил във всяко отношение. Той потупа Нейно Височество по ръката и прошепна:

— Няма да е днес. Нито утре. Не и за цялото злато на Импириум.

Сянка на усмивка. След това лицето й се отпусна и някак се отнесе. Устните й леко се отвориха и тя отново започна да диша насечено. Хоб внимателно сложи ръката й върху Мерлин.

— Имам нужда от въздух — рече той тихо. — Може ли да изляза?

Зига кимна.

— Стига да сте добре.

Промуши се през входа на шатрата и се загледа в звездите на Лебедчето, които блещукаха в нощта. Шатрата на Нейно Височество беше опъната по-навътре в сушата, на едно възвишение доста встрани от останалите, но той чуваше прибоя и виждаше светлинката от десетината лагерни огъня. Шестима гвардейци стояха на пост отпред. Хоб им кимна и разпозна капитана от случката при Лирландския трезор. За негово учудване онзи му се поклони. Виктор седеше на един пън на границата на светлината на факлите и дялкаше парче сухо дърво. Щом зърна Хоб, го захвърли настрана. Имаше вид, сякаш не знаеше да се засмее ли, или да заплаче.

— Това Хоб Драконоубиеца ли е? — подхвърли той.

Хоб успя да се ухили.

— По-скоро Хоб Злочестия. Какво правиш тук?

— Исках да се уверя, че си добре — Виктор го огледа изпитателно. — Добре ли си?

— Разбира се. Тализин не е кой знае какво.

Усмивката на приятеля му повехна.

— Как ли не! За малко да се гътна, когато чух рева му. Казват, че си се втурнал право насреща му.

— Нямам представа какво съм направил — рече Хоб. — Всичко ми е като в мъгла.

Виктор погледна джобния си часовник и тихичко изруга.

— Какво става? — поинтересува се Хоб.

— Оливейро ме прати за дърва преди час. Но ти надали можеш да ми помогнеш…

Идеята за разходка в свежата нощ му се стори добра.

— Хайде!

Двамата се спуснаха на плажа, провирайки се през същинско селище от шатри. Повечето хора спяха въпреки силната врява, която вдигаха група войници и моряци край един от по-големите огньове. Над спокойното море блестеше пълна луна. Виктор посочи няколко тъмни дървета, издигащи се на един нос в края на плажа.

— Край стария бивак ей там има борови клони. Може да ги струпаме на платнището и да ги свлечем по онази козя пътека.

Хоб изсумтя. Виктор нямаше равен в това да намери най-лесния начин да свърши нещо. Беше майстор на пестенето на сили.

Двамата напуснаха плажа, изкатериха се по козята пътечка и навлязоха сред ухаещите на смола сенки. Тръгнаха навътре в гората, като осветяваха пътя си с фенера на Виктор. Пред тях изникна поляна с наредени в кръг повалени дънери. По тях бяха насядали няколко души. Лунните лъчи огряха познато лице.

— Честито лятното слънцестоене! — рече господин Бърк.

Хоб се закова на място, след което погледна, изумен, съквартиранта си.

— И ти ли си замесен?

Виктор го изгледа овчедушно.

— Не се сърди, моля те. По-добре е да не знаеш.

Хоб преодоля изненадата и се обърна към господин Бърк.

— Какво правите тук?

— Ела, Хоб, седни. Виктор, стой нащрек.

Хоб се запъти към господин Бърк и огледа останалите, насядали край него. Първо беше госпожица Марлоу. Облечена с черна рокля, тя седеше със съвършено изправен гръб, строга и благовъзпитана, както винаги, сякаш се канеше да приготви чай в кабинета си в Съдружието, а не седеше на огряна от луната поляна на остров в океана. Третият силует принадлежеше на непознат. Беше едър мъж на средна възраст, със здраво телосложение и гъсти, черни вежди. В мъжа имаше нещо познато. Къде беше го виждал Хоб?

Господин Бърк се надигна и го прегърна.

— С всеки изминал ден заприличваш все повече на Улрих. Би се гордял с делата ти. И с онова, което ти предстои.

Хоб още не бе се опомнил от изненадата.

— И какво точно ми предстои?

Блясъкът в очите на господин Бърк угасна и лицето му стана напълно сериозно.

— Ще спасиш човечеството от новата Покосителка.

— Нали казахте, че тя не е Покосителката? — рече Хоб незабавно. — Казахте, че можем да й помогнем, че тя може да е от полза за Съдружието.

— Съжалявам — каза господин Бърк. — Нашият изследовател се е заблудил. Хейзъл Фереджин трябва да умре, и то още тази нощ.

Хоб измери с очи едрия мъж, седнал до него.

— А този тук е убиецът, така ли?

Мъжът се изхили, сякаш бе изтърсил нещо неочаквано смешно, дори нелепо. Хоб внезапно си спомни заплахите на Данте в нощта на Майския бал: „Наемникът, който ще убие приятелката ти. Доколкото разбрах, вече е на позиция“.

Той затвори очи и просто поклати глава. Какъв глупак излезе! Та това бе най-очевидният ход на света. След секунда опасенията му се потвърдиха.

— Трябва да бъдеш ти — рече господин Бърк тихо. — Вече си спечелил доверието им. Можеш да проникнеш в шатрата, без да те претърсят.

Хоб го изгледа бясно.

— Това ли беше планът от самото начало?

Бърк не отговори. Не беше нужно.

Мъжагата се намеси.

— Каза, че момчето е надеждно.

— Търпение — обади се госпожица Марлоу. — С Нейно Височество са приятели. Трябва да проявим уважение. Дайте му малко време и ще прозре какво е нужно. Това е шансът ни да предприемем нещо, докато принцесата е изтощена. Провалим ли се, светът ще бъде връхлетян от втора Покосителка.

— Тя не е Покосителката — заяви Хоб твърдо.

Господин Бърк стисна зъби.

— Видя реакцията на Тализин пред нея. Когато Нейно Височество се изправи пред Портала към Сид, Великият цар лично дойде да получи даровете. Докато разговаряме, принцесата изгаря от драконовото заклинание. Същото се е случило и с Ариана Фереджин. Когато най-сетне се събудила, от момиченцето нямало и помен; родило се ужасяващо създание. Онази Хейзъл, която познаваш, вече е мъртва.

— Магията й е изчезнала — запъна се Хоб. — Чух я, когато го каза.

— Глупости — рече господин Бърк. — Променя се. Това е метаморфоза. Магията й не е изчезнала; напротив — става по-силна. Намираме се в окото на бурята. Същинската стихия тепърва предстои.

Хоб си представи Хейзъл в шатрата — в треска, с насечен дъх, въртяща диво очи под нашарените си клепачи. Нещо наистина се случваше с нея. Не можеше да си криви душата.

— Съзнаваш прекрасно, че говоря истината — продължи господин Бърк по-внимателно. — Никога повече няма да ни се удаде подобен случай. Трябва да действаме сега.

— И още как — изръмжа едрият мъж.

Хоб го огледа отново. Вече беше без мустаци и това бе го объркало, но накрая разпозна лицето и тъжните очи като на мастиф. Беше виждал снимката на мъжа неведнъж — на нощното шкафче на Маркъс в лечебницата. Снимката на герой, на мъж, загинал, за да осигури на редник Финч и лорд Фереджин няколко секунди преднина.

— Вие сте Бийчър — отбеляза той.

Сержантът се ухили. Едрото му, непринудено лице обясняваше защо Маркъс Финч толкова го харесваше. Гвардеецът излъчваше спокойствие и сигурност. Очите и усмивката обаче не можеха да го заблудят. Бийчър беше убиец, и то не само по необходимост. За него убийството бе удоволствие.

— Наричай ме Месаря — отвърна той. — Бърк е нашият Пекар, а госпожица Марлоу е Свещаря. А ти си Джак.

— Не трябваше ли да сте мъртъв? — попита Хоб.

Бийчър се приведе напред.

— Не, малкият, ето ме тук. Където си и ти. Така че да се залавяме за работа!

Хоб се врътна към господин Бърк.

— Вие стоите зад случката в Лирландския трезор. Вие сте сложили съществото, което обезвреди печатите.

— Не лично — каза господин Бърк. — Аз бях в Стража планина, ако си спомняш. Иначе — да, беше една от нашите операции. Която излезе неуспешна, но това тук е по-голямата награда. От години редим парченцата на пъзела. А сега ти ще спечелиш играта.

— Игра ли?! — викна Хоб. — Хиляди хора са мъртви заради обезвреждането на печатите. Видях труповете им — той изгледа гневно Бийчър. — Виждали ли сте лицето на Финч? Той още ви смята за герой.

— Във всяка война падат невинни жертви — въздъхна господин Бърк. — Мехруните започнаха това, не ние. Жертвите тежат на тяхната съвест. Веднъж ми каза, че искаш да постигнеш промяна. Това е шансът ти.

Ръцете на Хоб се разтрепериха.

— Няма да застрелям приятелката си.

— Не ставай глупав — намеси се госпожица Марлоу. — Ако можехме да убием Хейзъл Фереджин с куршум, отдавна щеше да е мъртва. Твърде могъща е за обикновените оръжия. За тази операция е нужен някой, който може да проникне съвсем близо, без да бъде претърсен. Въоръжен с оръжие, което ще се справи с целта.

Тя извади изпод шала си платнено вързопче. Още преди да го разопакова, Хоб се досети какво ще е.

Брага Рун.

Той се вторачи в меча, чиято имитация бе държал на дуела с Данте Хайд. Нямаше съмнение, че това е истинското оръжие. Познато му беше до последния детайл — от дръжката с драконова глава до острия като бръснач връх. Кървавочервеното острие чернееше на лунната светлина.

— Специален меч за специална цел — обяви госпожица Марлоу.

Господин Бърк го мушна уверено с пръст в гърдите.

— През сърцето, момче. Няма да се мъчи; дори няма да разбере какво се е случило. Така не само ще спасиш Импириум от тирания; ще спасиш и нея от зловеща участ. Приятелката ти никога не би поискала да стане чудовището, в което е орисана да се превърне.

Думата „чудовище“ му прозвуча странно. През съзнанието му пробяга вълничка, която събуди смътен спомен. Беше водил някакъв разговор, преди да тръгнат на поклонението, нещо, свързано с чудовища…

Той примигна и взе да клати глава, сякаш се опитваше да изтръска вода от ушите си. После огледа компанията си. Бяха откачили. Не само оправдаваха убийството на дете, а пропускаха и едно много съществено препятствие.

— Забравихте ли Зига Фен? — попита той.

— Разбира се, че не — отвърна госпожица Марлоу. — Щом се върнеш в шатрата, близо до побитите камъни ще избухне взрив. Първото задължение на Червената рота е да бранят Божествената императрица. Не просто по устав — обвързани са с магични клетви, които не могат да нарушат. Безопасността на императрицата е с предимство. След взрива Зига Фен ще бъде принудена да се убеди, че Паячката е невредима. Това ще е шансът ти. Не е особено голям, но е достатъчен, ако действаш бързо и безмълвно. След като изпълниш задачата си, тръгни на запад по плажа. Никой няма да ти обърне внимание в суматохата. След километър и половина ще се натъкнеш на няколко пещери в скалите. Ще те чакаме там.

Господин Бърк сложи ръка на рамото му.

— До сутринта ще сме пристигнали в Малакос. А идната седмица Хобсън Смит вече няма да съществува. Ще получиш нова самоличност, нов живот. И най-важното — твоите събратя, муирите, ще се радват на по-светло бъдеще. Когато нещата се успокоят, ще започнем следващата фаза на операциите ни.

Хоб поклати глава.

— Лейди Раша ще ми изтръгне гръкляна в мига, в който ме види да вадя острие. А има и гвардейци.

— Те са грижа на сержант Бийчър — рече господин Бърк. — От теб се иска само да се върнеш в шатрата, да изчакаш взрива и да изпълниш задачата си.

— Престанете да я наричате така — тросна се Хоб. — Това не е задача. А убийство.

— Наречи го, както искаш, но се постарай да го изпълниш — заяви господин Бърк.

Хоб ги огледа.

— Няма да убивам никого, най-малкото своята приятелка. Искам права за муирите, но не по този начин. Това е извратено! Вие сте извратени!

Сержантът изсумтя.

— Говори точно като баща си.

Хоб се врътна към него.

— Какво знаете за него?

Бийчър вирна нос.

— Способен беше Улрих, но твърде праведен. Реши, че може да се направи на умен и да действа на своя глава, а не според указанията. Е, когато полетя в Кучи ров, не изглеждаше толкова умен.

— Не помагаш особено — отбеляза господин Бърк.

Сержантът сви рамене.

— Губим време. Кажи заклинанието и да приключваме.

— Не и ако има и друг начин — настоя Бърк. — Изрека ли го, психнозата ще започне да го съсипва, а Якоб вече го няма, та да я озапти. След това момчето ще бъде безполезно.

— Той и сега е безполезен — засече го Бийчър.

Господин Бърк не беше на това мнение.

— Имам по-големи планове за него — той погледна Хоб умолително. — Виж, моето момче… Ще направиш това. Не ме карай да те насилвам.

Хоб едва го чу. Името Якоб предизвика отново вълничка в подсъзнанието му. Спомените се надигаха бавно като труповете в морето наскоро. Беше чувал за този Якоб, беше го срещал. В ума му проблесна образ… кабинета на госпожица Марлоу. На дивана седеше мъж с кафява роба…

— Какво му става? — попита Бийчър.

— Не знам — отвърна господин Бърк и щракна с пръсти. — Хоб?

Хоб го погледна, слисан. Какво бяха му сторили от Съдружието? Усещаше, че нито може да побегне, нито да се развика за помощ. Можеше само едно — да се опълчи.

— Няма да го направя — промълви той.

Господин Бърк взе една папка от госпожица Марлоу. После вдигна капака на фенера и освети съдържанието й.

Хоб сведе поглед към снимката. Той самият, застанал до обезглавеното тяло на го̀лема. Имаше и други — той на мястото на разкопките или в генералния щаб на Съдружието, както и една, на която двамата с Баду се смееха. Имаше копия на всеки доклад, който бе изпратил до Съдружието, със собствения му почерк. Последната част от изнудването беше друга снимка. Щом я видя, Хоб едва не изстена.

На снимката майка му и Аня ловяха риба на малко поточе точно до защитната ограда. Познаваше добре мястото. Аня седеше на коляното на майка им, стиснала въдицата на Хоб, втренчена във водата в очакване. Майка му бе някак отнесена и загрижена. Ъгълчетата на устата й бяха леко извити нагоре, но очите й бяха измъчени. До този миг Хоб не беше си давал смешка колко прилича на баща си. И тя, и шаманът държаха главите си вдигнати, с гордо, почти предизвикателно излъчване. Вероятно и той самият го правеше.

Притесни го обаче не образът на близките му, а моментът, в който бе направена снимката. Аня беше пораснала, откакто се разделиха, косата й бе по-дълга. Потокът, край който седяха, бе придошъл от топенето на снега. Надали беше преди повече от няколко седмици.

— Не бих искал да спомогна за арестуването ти или пък да нараня близките ти — рече господин Бърк. — Но съм готов да го направя. И не се съмнявай, че когато полетиш към Кучи ров, смъртта ти ще е по-лека от тяхната. Няма да спасиш никого с безсмисленото си перчене. По-скоро ще обречеш повече хора на страдание.

Край поляната изпращяха клони. Хоб чу Виктор да убеждава някого притеснено.

— Честна дума, Оли! Не знам къде е.

— Лъжете — рече помощник-икономът. — Един от готвачите ви е видял заедно. Замислили сте някоя беля, затова държа да…

Той замлъкна, щом двамата излязоха на поляната. Сепна се и очите му взеха да се стрелкат от лице на лице, докато най-сетне се спряха на Хоб.

— Какво правите? Кои са тези хора?

Бийчър се обърна небрежно с пушка в ръце.

Пуф-пуф.

Куршумите се забиха в гърдите на помощник-иконома почти беззвучно. Оливейро залитна назад, стисна Виктор за ръката, а на ризата му разцъфнаха две петна като тъмни цветя. Той се свлече бавно на земята, претърколи се настрани и застина.

— Какво правите?! — изпищя Виктор, поразен.

Бийчър издуха дима от затвора на винтовката.

— Върша си работата. Ако и ти беше свършил своята, още щеше да е жив — той погледна господин Бърк. — Времето тече.

Господин Бърк кимна в знак на съгласие, сякаш провалът на Виктор не му оставяше избор.

— Виж, него не исках да принасям в жертва.

Жертва… Бели куп… Некроманти.

Думите предизвикаха верижна реакция, която пръсна преградата някъде в съзнанието на Хоб. Спомените го връхлетяха, живи и ужасяващи. Той впи очи в господин Бърк.

— Знам какъв сте.

— Не за дълго, малкият. Успех.

Мъжът пристъпи напред и взе да нарежда с тих, напевен глас.

— Джак скокни, Джак рипни, Джак над свещника се преметни.

Не зазвучаха камбани, не блеснаха фойерверки, но Хоб усети едва доловимо жужене в дъното на черепа си, сякаш някой бе завъртял ключ. Изненадата и страхът изчезнаха, обзе го усещане за спокойствие и целенасоченост. Хейзъл бе негова приятелка и той много държеше на нея, но тук ставаше дума за нещо далеч по-голямо от личните му чувства. Отнемайки един живот, щеше да спаси живота на милиони.

Той се обърна към Брага Рун.

— Къде да го скрия?

Госпожица Марлоу се усмихна и взе едно чамово дърво от купчината в краката си. После завъртя единия край и му показа кухината вътре.

ГЛАВА 22

УБИЕЦ

Най-добрите убийци никога не са непознати.

Шарон,

пръв възпитаник на атропосите

Тялото на Хейзъл сякаш беше в безтегловност, но тя имаше усещането, че се движи, че се носи по някаква ленива река от мъгла. Изживяването щеше да е приятно и ефирно, ако не беше болката. А тя проникваше навсякъде, без да секва. Клещи притискаха костите й; сърцето й изпомпваше не кръв, а вряща смола, която я изгаряше отвътре. Беше осъзнала, че магията й е изчезнала, в мига, в който дойде в нещо като съзнание. Усещаше празнина, кухина, от която я обземаше чувството, че някой е разкъсал душата й. Тази загуба бе по-ужасяваща и от физическата болка. Коя е Хейзъл Фереджин без магията си? Не можеше да отговори.

Единственият проблясък магия, който долавяше, идваше от Мерлин. Хомункулът лежеше отгоре й. Вместо да се храни с нейната магия, той споделяше малкото, което имаше. Ако беше в състояние да се помръдне, Хейзъл щеше да се изсмее. Ето че тя бе се оказала паразитът.

И все пак бе загубила и неща, по които не тъжеше. Вярно, магията й бе изчезнала, но с нея като че бе се стопила и Покосителката. Когато Ард Рри пое към портала, тя се опита да се скрие дълбоко в Хейзъл. Не беше очаквала Великият цар да се появи лично — Хейзъл бе усетила ужаса й. И не можа да заблуди Ард Рри.

Сянката не успя да се скрие от него. Той щеше да я извади наяве — затова протегна ръка, — само че раната му се отвори. Прочутият прорез, направен с острие на злото по времето, когато Ард Рри бил смъртен герой.

Именно като такъв беше й се явил; Хейзъл ясно съзнаваше, че не е случайно. Хрътката беше висок, но учудващо млад, с тъмна коса и с тънък бял белег през бузата. Носеше черно копие с осанката на боец, но излъчването му бе удивително деликатно предвид делата, които му приписваха.

Когато раната се отвори и кръвта рукна по кожата му, той тутакси се дръпна назад. На лицето му се изписа не болка, а изненада, тъй като в желанието си да й помогне едва не забрави решението, което бе взел толкова отдавна. Преди порталът да се затвори обаче, Ард Рри й каза нещо. Три думи, които кънтяха в ума й и до този миг.

Винаги има избор.

След това Хейзъл обърна гръб на портала, надникна право в очите на Тализин и попадна в плен на драконовото заклинание. Парализирана и безпомощна, тя усети как съзнанието на дракона нахлува в нейното, помитайки съпротивителните й сили като таран. Болката бе неописуема. Спомняше си, че изпищя, помнеше, че и Покосителката изкряска, а гласовете им се сляха в адски дует.

А после всичко секна. Щом дойде в някакво подобие на съзнание, Хейзъл вече не усещаше коварното присъствие на Покосителката. Беше изчезнало безследно ведно с магията й.

Единствените гласове, които чуваше в момента, бяха онези, които искаше да чуе. Още бяха приглушени, но ставаха все по-ясни с всяка изминала минута. Хоб говореше със Зига. Хейзъл искаше да ги види; беше й омръзнало да лежи неподвижно и безмълвно. Но още не можеше да помръдне; самата мисъл бе немислима.

И все пак започна да различава обстановката. Предметите постепенно добиха очертания, макар и мъгляви. Успя да различи хора в шатрата. Хоб редеше цепеници на купчина до огъня. Внезапно тя осъзна, че гледа през очите на Мерлин.

— Къде е лейди Раша? — попита Хоб и остави и последното дърво на купа.

— Отиде да поспи — отвърна Зига.

Видът й загатваше, че малко сън не би се отразил зле и на нея.

— А Нейно Височество? Как се чувства?

— Няма промяна — рече Зига.

Той погледна Хейзъл.

— Е, поне Мерлин е буден.

Приближи се, притеснен и угрижен. Погали Мерлин с върха на пръста си, но очите му бяха приковани в Хейзъл.

— Наистина ли мислите, че Нейно Височество ще се оправи?

— Лейди Раша разбира тези неща повече от мен.

— Държите ли на нея? — попита той отнесено.

— Моля?

— Държите ли на Нейно Височество? Искам да кажа, разрешено ли ви е да се привързвате към хората, които охранявате? Или е в нарушение със задълженията ви?

— По принцип не съм телохранител.

— Знам — кимна Хоб. — Само че не отговорихте на въпроса ми.

За няколко мига се възцари тишина.

— Да кажем — поде Зига, — че ако ми е писано да имам дъщеря и тя прилича на Хейзъл Фереджин, бих го сметнала за голям късмет.

На лицето му изгря усмивката, която Хейзъл обожаваше — цялата му сериозност изчезна и той се превърна просто в прекрасно момче.

— Не сте толкова ужасна, агент Фен. Знаех си, че криете сърце някъде дълбоко.

— И вие не сте толкова ужасен, господин Смит. Между другото, нали нямате нищо против да задържа наръчника ви още известно време?

— Бях забравил, че е у вас.

Сух смях.

— Много се съмнявам. Стана ми интересно… Нов ли го купихте, или на старо?

— Дадоха ми го в Училището за прислужници. Защо?

— Ами… — поде Зига, — просто открих парче пергамент, пришито към задната корица. Празно е и не излъчва нищо, но е доста старо. Ще трябва да го пратя за проверка при специалистите в…

БУФФ!

Взривът разтърси земята. Цепениците в огъня се събориха и над тях заиграха искри. Покривът на шатрата засия, сякаш в небето бе се издигнало огромно огнено кълбо. Зига хукна навън. Хейзъл зърна силуета й, очертан на потрепващото платнище. Лейди Раша се втурна в шатрата, стресната, закопчавайки колана около робата си.

— Как е Нейно Височество? — попита тя Хоб.

Той кимна и се отдръпна, а ваята се приведе над Хейзъл. Отвън долетяха викове, последвани от свирки и рогове. Хейзъл чу Зига, която ревеше заповеди на гвардейците. Мракорката провря глава през входа на шатрата.

— Стойте тук — нареди тя на Раша и Хоб. — Оставям ви на капитана.

И с тези думи изчезна. Капитанът на гвардейците застана на входа на шатрата, вдигнал карабината пред себе си. Въпреки напрежението не беше загубил самообладание.

— Запазете спокойствие — рече им той. — Нещо избухна навътре в сушата. Не се тревожете. Скоро всичко ще бъде под…

От ухото му пръсна червена пара.

Тялото му се метна настрани, след което се прекатури напред. Лейди Раша се спусна да го подхване, а Хейзъл видя как гвардейците отпред се строполяват. Искаше да изкрещи, да ги предупреди да залегнат, но не беше в състояние. Вцепенена от ужас, гледаше Раша, застанала на входа с мъртвия капитан в ръце, под вражески обстрел.

Първият куршум завъртя тялото й. Вторият я запрати назад в шатрата, където се стовари върху мъртвия капитан. И остана там, без да помръдва.

Принцесата бе твърде ужасена, за да осмисли случващото се. Мерлин бе се втренчил пред себе си и трепереше като лист. Хоб приклекна спокойно до огъня. Защо не е залегнал? Защо не опита да вземе карабината на капитана? Без съмнение, който и да стреляше по тях, скоро щеше да нахлуе в шатрата.

Вместо това той взе една цепеница и я отвори като огромен тубус. После извади нещо отвътре. Мерлин впи ноктенца в гърдите на Хейзъл.

Щом съзря Брага Рун, Хейзъл разбра, че ще умре. Щеше да я убие един от малкото хора, на които вярваше. В ума й се яви сцена от фантазията — немоните, обкръжили Покосителката, си предават тайно острието, докато накрая една от тях го забива в сърцето й. Доктор Фебус наистина бе ясновидец.

Собственото й безразличие обаче я изненада. Вярно, страхуваше се да умре, но не беше убедена, че иска и да живее. Раша беше мъртва. А Хоб — момчето, на което държеше далеч повече, отколкото й се щеше да си признае — всеки момент щеше да я предаде по най-болезнения възможен начин. Милото му отношение, насърченията… всичко се оказа лъжа. Той й беше враг.

Вече бе се надвесил над нея с мрачно, решително лице. Това не беше момчето, което познаваше. Този Хоб бе непознат — хауджски ловец, погълнал сърцето на чеширски вълк. Той избута Мерлин встрани с Брага Рун. Хомункулът изскимтя и се отдръпна от острието. Между сърцето й и острия като бръснач връх стоеше само тънка преграда от плът и кости.

— Съжалявам — пророни Хоб. — Нищо лично. В името на Импириум…

Той вдигна острието, чийто връх потреперваше. Дишаше дълбоко, спокойно, сякаш се опитваше да се овладее. Какво му става? Внезапно Хейзъл осъзна, че той се бори с нещо, впрегнал целия си дух. Не искаше да го прави… нещо го караше. А той се опитваше да му се опълчи.

Безуспешно.

Тя отвори бавно очи. Изумена, че е събрала сили да го направи, се взря в него със собствените си, червени като на заек очи, а не през очите на Мерлин. Той отклони своите. По тъмните му бузи се стичаха сълзи. Погледът му се спря на медальона й — глупавия сувенир от пътуването им до Импирия.

— Не гледай — прошепна той. — Моля те. Ще убият семейството ми. Нямам избор…

Жилите на врата му бяха изпъкнали като корабни въжета. Цялата му ръка се тресеше. Върхът на Брага Рун потрепваше на сантиметри над гръдния й кош. Хейзъл усети, че и от нейните очи са рукнали сълзи. Не можеше да говори, но направи всичко възможно да му даде знак, за да му стане ясно, че го разбира. Че не му се сърди. Че му прощава.

— Действай, момче!

Мъжкият глас долетя от входа. Зрението на Мерлин се насложи върху нейното. Тя съзря едър мъж с отпуснати рамене в тъмни дрехи, стиснал пушка в ръка. Той прекрачи през Раша и капитана и изсъска:

— По-бързо! Трябва да се омитаме.

Мъжът се приближи и светлината от огъня освети лицето му. Хейзъл го разпозна от снимката на редник Финч. Гвардеецът, загинал пред Лирландския трезор. Сержант Бийчър. Незнайно как, но бе се озовал тук, в шатрата.

— Ще се справиш — рече той. — Давай смело. Просто остави всичко на острието.

Хоб вдигна меча, но застина на място. От челото му се лееше пот; той трепереше и се бореше с всички сили.

— Не мога.

— Можеш — изръмжа сержантът. — Изрекохме ти заклинание.

Хоб тръсна глава.

— Вие го направете.

Лицето на Бийчър потъмня и той насочи пушката си към Хоб.

— Сега или никога, момче!

Хоб издиша и бавно отпусна ръка.

— Никога.

После врътна китка и запрати Брага Рун право към другия. Мечът се завъртя около оста си, проблясвайки. Сержантът инстинктивно вдигна цевта да отбие смъртоносното острие. Хоб светкавично се хвърли отгоре му. Пушката гръмна, а двамата се стовариха върху една масичка, претърколиха се на земята и се сбиха като диви зверове.

Хейзъл насочи вниманието си към Мерлин. Малкото създание тутакси й се подчини и излетя от шатрата като врабче. Ала без него тя вече не можеше да следи какво се случва. Очите й бяха отворени, но тялото й още беше парализирано. Можеше само да се взира в тавана на шатрата, заслушана в ожесточената, отчаяна битка.

Хоб вече не се притесняваше за оръжието. Куршумът бе го одраскал по ухото и то кървеше, но пушката не вършеше работа от толкова близо. Сега се тревожеше повече за въздуха. Сержант Бийчър го стискаше за гърлото като мечи капан с яките си пръсти. И не пускаше, нищо че Хоб бясно удряше и дращеше около очите му.

Бе се борил за живота си пет пъти. Два пъти със зверове, три — с човешки същества. Най-лошо беше, когато избяга от хауджите след сею. Вуйчовците му го преследваха цели три дни, все едно гонеха дивеч. Преживяването бе ужасно — не само защото ловците му бяха роднини, а защото освен че бяха хитри, обладаваха свиреп хищнически инстинкт. Хоб не успяваше да ги подлъже, а те не се отказваха от гонитбата. Когато най-сетне го хванаха натясно, вече бяха пречупили духа му и желанието да им се изплъзне. Оцеля само защото — макар че едва не се раздели със скалпа си — успя да се добере до обсега на наблюдателницата в Здрач. Предупредителните изстрели не можеха да стреснат вуйчовците му, но те държаха много на животните си. Щом часовият откри огън по кучетата им, двамата хауджи зарязаха Хоб в снега и се върнаха на шейните. Беше получил урока си — битката не беше въпрос само на физическа сила. И тя, и уменията имаха значение, но не повече от волята. Победата често спохождаше онзи, който бе по-издръжлив на болка. А Хоб доста издържаше.

Пресегна се към една от горящите цепеници. Стисна я и кожата му взе да съска болезнено. Потисна обаче инстинкта да я пусне и я завря в лицето на Бийчър. Сержантът понечи да извие глава, без да разхлаби хватката си. Ала бе невъзможно да се справи и с двете. Пламтящото дърво се лепна за кожата му. Мъжът изстена, а после изрева като ранен бик. Пусна Хоб, блъсна цепеницата встрани и с все сила стовари юмрук в младежа.

Пред очите на момчето затрепкаха светлини. Сержантът заби лакът в главата му. Ала Хоб не го пускаше. Бийчър обаче бе много по-едър и силен. Сграбчи го за китката и рязко я изви напред. Хоб се извъртя, за да не се потрошат костите му. Озова се по гръб и съзря обгореното, кърваво лице на врага си. Погледът на сержанта бе почти нечовешки. С животински вой той го удари с глава и смаза носа му. Хоб бе на крачка да загуби съзнание.

— Какво става, по дяволите? — изсъска някой гневно.

Замаян, Хоб различи на обратно лика на господин Бърк, изникнал на входа. Бийчър си пое дъх и каза с дрезгав от кръв и ярост глас:

— Твоят Джак така и не го направи.

Господин Бърк влезе в шатрата и огледа Хоб през рамото на Бийчър.

— Изключено. Под психноза е.

Сержантът впи ръка в гърлото на Хоб.

— И аз така мислех, а сега лицето ми е на дреб. Ще го изкормя!

— Стига! — нареди господин Бърк. — Губим време. Къде е мечът?

Сержантът пусна Хоб, който се закашля, и се втурна към Брага Рун. Мечът лежеше край огъня, полускрит под пръснатите цепеници. Хоб се опита да стане, но господин Бърк го натисна в гърдите с ботуш. Хейзъл лежеше безпомощна, със скръстени ръце, сякаш сламеникът бе погребална клада. Бийчър се надвеси над нея, стиснал Острието на Дом Фереджин.

С мощно свистене вятърът нахлу в шатрата и едва не угаси огъня. Превърна се в сянка. А сянката — в Зига Фен.

Мракорката застана пред Хейзъл с дълга черна кама във всяка ръка и впи поглед в Бийчър.

— Предай се.

Тонът й бе спокоен, дори благ. Ала сержантът не й обърна внимание. Изруга и с все сила замахна с Брага Рун.

Контраатаката на Зига бе светкавична. Хоб чу само остър звън и крясък, който внезапно секна. Сержант Бийчър залитна и се прекатури. Брага Рун бе в краката на агентката.

Господин Бърк откри огън с револвера, който Хоб бе използвал при разкопките. Зига дори не понечи да залегне или да се предпази. Куршумите се забиха в невидима преграда. Тя просветна за миг, а парчетата метал издрънчаха обезвредени на пода. Зига насочи една от камите си към огъня.

Пламъците лумнаха, обагриха се в бледозелено, увиха се около шията на Бърк и го издигнаха във въздуха като в примка. Той изпусна револвера и се вкопчи в тях, но те не отпуснаха хватката си. Пред очите на Хоб красивото лице на мъжа взе да пуши и се покри с мехури. Плътта му се стопи като восък и разкри части от черепа. Ала господин Бърк не изкрещя, а се ухили мъртвешки.

— Шибболта нул-савину, Зига-фина. Нанска Айония.

И с тези думи изчезна. Трупът на капитана бясно се гърчеше, сякаш някой бе му пуснал ток, а после и той, и всичко в шатрата застина.

Зига не се спусна в гонитба. Провери как е Хейзъл — взря се в очите й и напипа пулса й. Хоб се надигна и избърса кръвта от ухото си.

— Не мърдай — рече мракорката.

Ала той не се подчини, не беше на себе си. Имаше едничката цел да залови господин Бърк и госпожица Марлоу. Ако се измъкнеха, с майка му и със сестра му бе свършено. Дотътри се до пушката на Бийчър, на няколко стъпки от лейди Раша.

Посегна към приклада, но нечия кървава ръка го стисна за китката. Хоб се обърна. Раша бе впила очи в него. Леденосиньото на очите й бе помътняло; старата вая трепереше, но бе оголила острите си зъби в хищна гримаса.

— Това е твое дело! — прошепна тя и го дръпна към себе си. — И ти си от тях!

Той се опита да се отскубне, но макар стара и ранена, ваята бе далеч по-силна от младо човешко същество. В гърлото й се надигна яростно ръмжене. Хоб бе на ръба да изгуби самообладание. Зига се спусна към тях.

— Спри! Не е от тях.

— От тях е и още как! — изджафка ваята.

— Не — рече Зига. — Пусни го, Раша. Нейно Височество е невредима. Трябва да се погрижим за теб. Загубила си много кръв.

Ваята го пусна с диво презрение. Полека-лека гневът й се уталожи, а силите й се изпариха. Тя се отпусна и избърса кръвта от муцуната си.

— Императрицата? — прошепна.

— В безопасност е.

Бийчър едва не бе смачкал гръкляна на Хоб.

— Ще сторят нещо на семейството ми — каза той, сякаш преглъщаше стъкло.

Зига бе се заела с огнестрелната рана в рамото на Раша.

— Вземи пушката и тръгвай.

— Нуждая се от помощта ви — изграчи той.

Мракорката извади един кожен калъф и избра тесен скалпел.

— Няма да оставя Нейно Височество.

Той грабна пушката и излетя от шатрата. Хвърли поглед на труповете на гвардейците, после надолу по пътеката към огньовете и факлите на плажа. На носовете на „Роуана“ и бойните кораби светлееха фенери с вещерски плам. Нямаше как да мине оттам, не и целия в кръв и с оръжие в ръка. Заобиколи шатрата. Малкото плато, на което бе издигната, се намираше на десетина метра над едно заливче. Той се събу, засили се и след две крачки скочи.

След сюрреалистичен миг на безтегловност полетя надолу. Носеше се към водата, а хладният нощен въздух свистеше край него. Вдигнал пушката високо над себе си, за миг зърна звездите, после се вряза в морската повърхност; гмурна се сред кълбета мехурчета, водорасли заплетоха краката му. Мидени черупки и камъни се врязаха в ходилата му, когато опря дъното. Той се оттласна, стрелна се към повърхността и си пое шумно въздух. После с диво пляскане стигна брега, изкатери се на сушата и хукна по плажа.

Нощта бе почти ясна, а над морето бе увиснала огромна лятна луна. Бе достатъчно светло, но го чакаше доста път. Спусна се бързо към пещерите, които бе споменала госпожица Марлоу. От време на време съзираше следи от човешки крак, който вълните не бяха отмили, и ускоряваше ход.

Докато тичаше, изпадна в нещо като транс. С живота му бе свършено, но отчаяно искаше да спаси майка си и Аня. Не обръщаше внимание на паренето в дробовете си, нито на черупките, които се забиваха в стъпалата му. Те не съществуваха. Съществуваха само следващата крачка, следващата следа в ситните камъчета на плажа. Фенмарук, Вессук и Кайута бяха с него. Дори Моргу. Нямаше да го изоставят. Не и когато дъщерята на шамана е в опасност.

Носеше се над камъни и пясък, през локвички и езерца с морски жълъди по края. На няколкостотин метра пред него се издигаше бял каменен блок, сякаш забит в пясъка. Около него изхвърлени от морето парчета дърво бяха образували кръгове, сякаш бе свещено място. Отвъд камъка морето се врязваше в сушата и захранваше ред приливни езерца в подножието на осеяната с пещери варовикова скала. Нямаше хора, нито огньове, нито…

Ето!

Очите му доловиха слаб проблясък синя светлина над океана — сякаш някой бе вдигнал за миг капака на фенер. В морето пред носа бе закотвен едномачтов платноход. Тъмните му платна почти не се виждаха между стърчащите над водата скали. След като го съзря обаче, Хоб успя да различи и подробности. Синята светлина примигна отново.

Беше сигнал.

Той забеляза малка гребна лодка, устремена към кораба. Греблата оставяха следи от бяла пяна. Съдът почти бе стигнал до платнохода. Стиснал пушката, Хоб хукна, за да стреля от по-близо. Беше се съсредоточил изцяло върху лодката и едва не падна в едно от езерцата. Усети се навреме и се отправи към няколко скали над водата. Краката му се захлъзгаха по слузестата повърхност до морското ниво, но заклини приклада на пушката в цепнатина над главата си, набра се и се закрепи.

Щом стигна горе, изтръска водата от дулото и свали заглушителя — подозираше, че може да се отрази на скоростта и посоката на куршума. Но не беше времето да изучава новостите, а и не беше нужно да пази тишина. Имаше значение само точността.

Той хвърли цилиндъра до себе си, опря пушката на рамо и се прицели. Лещата на мерника бе намазана с фосфорол като очилата му в Здрач. Тъмнината на мига се проясни и лодката изплува в зрителното му поле.

Силуетът с плащ бе доближил лодката до кораба, а екипажът тъкмо спускаше въжена стълба през борда. Двамата пасажери уловиха края й и започнаха да се катерят. Първа беше госпожица Марлоу; вторият — непохватна, осакатена фигура, чийто оголен на места череп лъщеше на лунната светлина.

Хоб се прицели в създанието, известно му като „господин Бърк“. Опита се да успокои дишането си и да не мисли дали ще уцели. Бе повалял елени и от по-далеч, но не и с толкова разтуптяно сърце. Пък и корабът се поклащаше на вълните и целта подскачаше нагоре-надолу. Трябваше да вземе предвид и духащия към сушата вятър. Както и разстоянието. Толкова много условия…

Моряците помогнаха на госпожица Марлоу да се прехвърли през перилата. Господин Бърк също почти бе стигнал. Хоб издиша бавно, прошепна молитва в очакване на следващата вълна.

Пук-пук!

Тялото се стовари с плясък във водата — но не онова, в което бе се прицелил. Миг преди да дръпне спусъка, госпожица Марлоу бе се навела през борда да подаде ръка на господин Бърк. Движението беше струвало живота й. Докато тя потъваше в морето, господин Бърк се скри невредим зад планшира. Семейството на Хоб все още беше в опасност.

Той насочи пушката към кораба, но на палубата нямаше жива душа. Въпреки това съдът се насочи стремително напред, сякаш на руля стоеше дух. Колкото до лодката, гребецът пъргаво бе я скрил зад скалите.

Хоб скочи от камъка и зашляпа по студения пясък. Тичаше все по-бързо, заковал очи в кораба. Съдът набираше скорост; екипажът спусна брамселите и го насочи на северозапад към наближаващия облак мъгла.

— Хайде! — примоли се Хоб. — Един изстрел. Един точен изстрел.

Изкатери се по малката дюна отпред и вдигна приклада на рамо.

Пук-пук-пук-пук!

Ала не улучи.

Куршумите се забиха в дървото, може би и в платната или въжетата, но не и в господин Бърк. Хоб свали оръжието и мълчаливо проследи как корабът се стопи в мъглата ведно с надеждите му.

Прекара следващите часове на плажа, седнал в унес, с гръб о каменния блок. Фереджинките вече бяха в безопасност, затова по целия остров плъзнаха патрули. Първите, които минаха край Хоб, взеха пушката му, но не го арестуваха — по заповед на Зига. Мракорката явно бе решила лично да се заеме с него. А това не вещаеше нищо добро.

Войниците го разпитаха къде са отишли нападателите, но той си даде сметка, че не е в състояние да им каже нищо. Психнозата още действаше. Те решиха, че е изпаднал в шок, и продължиха напред. Не след дълго един от бойните кораби се понесе на север; застаналият на носа мистик управляваше попътния вятър. Не след дълго и той изчезна в мъглата и Хоб отново остана сам.

Малко преди зазоряване вълните изхвърлиха тяло. Отначало Хоб го взе за тюлен, тъй като в тези води имаше много, но скоро една чайка кацна, за да го огледа, и почти веднага долетя още една. Той се надигна бавно и пое към прибоя.

Почти цялото тяло го болеше. Ухото и вратът му бяха покрити със засъхнала кръв. Носът му бе счупен, стъпалата — жестоко нарязани. Болката в дясната му ръка обаче притъпяваше всичко друго. Мехурите по кожата бяха се пукнали, оголвайки плътта по дланта и пръстите му. Раните го боляха дори при повей на вятъра, камо ли ако докоснеше или хванеше нещо. В разгара на битката не беше му попречило. Сега обаче бе същинска агония.

Той се вгледа в тялото на пясъка.

Кокът на госпожица Марлоу бе разпуснат; дългата й, бяла коса се разстилаше във влажна плетеница. Хоб се поблагодари, че лежи по очи, тъй като плътта й се разпадаше като морска пяна, изпускайки мирис на сяра. Той отстъпи и с тих ужас проследи как тялото й, крепено вероятно от черна магия или от алхимията, постепенно се превърна в каша.

Крясъците на чайките зад него го накараха да се обърне. По плажа идваше самотна фигура. Мъглата бе плъзнала помежду им, но той тутакси разпозна силуета и походката.

Зига не бързаше. Когато стигна до него, огледа останките на госпожица Марлоу.

— Какво е това?

— Другата — отвърна Хоб. — Кой охранява Нейно Височество?

— Червената рота — отвърна тя. — Членовете на императорското семейство се събраха.

Тя приклекна над госпожица Марлоу. С едната си кама взе да ровичка и да вади принадлежности от кашата и подгизналите дрехи. Колан, шише, няколко гривни, пръстени и бронзов медальон. Тъкмо той я заинтригува най-много. Изглеждаше точно като останалите.

— Значи всички са били некроманти — обади се Хоб.

— Без Бийчър — уточни Зига, докато разглеждаше медальона. — Той вероятно е бил обикновен помощник. Другият мъж обаче беше много силен. Ще го намеря. Въпросът е личен.

— Какво ви каза? — попита Хоб.

— „Шибболтите не забравят. Нито Айония“ — промълви тя тихо.

— Коя е Айония?

Мракорката сви устни.

— Сестра ми, господин Смит. Умря преди десет години.

Тя вирна вежди и пусна медальона в джоба си.

— Дайте да видя ръката ви.

Хоб се подчини и подаде ръка.

— Ще боли доста, но ще се оправи — обяви тя. — Как сте иначе?

Той сви рамене. Отвътре се чувстваше мъртъв. Зига се взря настойчиво в него.

— Заплашили са майка ви и сестра ви?

— Да.

Той затвори очи, решен да не се поддава на сълзите. Последното, което искаше, бе да се разплаче пред Зига Фен. Агентката сложи ръка на рамото му.

— Бихте се доблестно за Нейно Височество. Ще ви оставя насаме пет минути.

Повече обяснения не бяха нужни. Хоб тръгна бавно обратно по стъпките си. След петдесетина метра спря и нагази във водата. Изкуши се да не спира, но все пак го стори. Просто стоеше, втренчен в тъмните вълни, докато слънцето надзърна над хоризонта и превърна сивите мъгли в злато. Не мислеше за господин Бърк, за Съдружието, за Фереджин, дори за семейството си. Щеше да има достатъчно време да размишлява за всичко. Съсредоточи се върху прохладната вода, която се плискаше около глезените му, и върху пясъка между пръстите на краката си.

— Време е — долетя гласът на Зига.

Той излезе от водата и застана до нея. Агентката върза китките му. Лицето й бе безизразно — също като в деня, в който се запознаха.

— Хобсън Смит, арестуван сте за държавна измяна срещу Нейно Сиятелство Божествената императрица.

ГЛАВА 23

КУЧИ РОВ

Когато се превърнах в Покосителката, Ариана още съществуваше. Тя никога не бе съществувала.

Божествената императрица Мина IV

(322–401 г. сл.К.)

Хейзъл се опомни едва когато „Роуана“ се завърна на Свещения остров. Най-сетне се пробуди, беше в стаята си, а лейди Раша четеше до леглото й.

Беше преди четири дни. През повечето време оттогава тя се опитваше да осмисли случилото се, докато беше в безсъзнание. Императрицата и сестрите й бяха невредими, макар доста да бяха се стреснали от неочаквания взрив в горичката край побитите камъни. Неколцина прислужници бяха пострадали, но най-тежката загуба бе Оливейро. Семейството му служеше на Фереджините поколения наред. Той получи орден посмъртно, а наследниците му бяха дарени с хубави земи в Саутхейвън. Паячката ценеше лоялността.

Хейзъл бе възвърнала съзнанието си, но не и магията. Не можеше дори свещ да угаси или да сътвори светосфера. Господин Монтагю бе така добър да й подари един лунекамък, за да поддържа Мерлин, докато проблемът бъде решен. Нощем хомункулът се сгушваше около светещия къс скала и поемаше енергията му. Хейзъл му беше безкрайно задължена. Бе наясно, че ако той не беше довел Зига, щеше да е мъртва.

Двете с Раша не обсъждаха последствията от загубата на изпита по мистика, нито възможното наказание за ваята. Не знаеха дали Паячката е обмисляла отсрочка или отмяна на условията си. Увереността на Раша, че магията на Хейзъл ще се върне, взе да отслабва и тревогата й видимо растеше. И Хейзъл се тревожеше, макар и по други причини.

Бяха арестували Хоб. Щеше да остане в затвора до процеса, който беше след седмица. Зига й обясни, че е бил член на Съдружието — революционна групировка, в чиито редици бяха проникнали некроманти, за да я употребят за по-коварни цели. Участието му в Съдружието не беше под въпрос; Зига беше конфискувала наръчника му, в който имаше къс древна, почти неуловима шпионска хартия. Измяната му наскърбяваше Хейзъл, но тя отказваше да приеме, че историята приключва дотук. Приятелят й бе попаднал в заговор, който засягаше далеч не само правата на муирите. А тя бе решена да го докаже.

На вратата се почука. Раша влезе с вдървени движения, подпирайки се тежко на жезъла си, и я стрелна строго с очи.

— Нали обеща да не го разглеждаш повече?

Имаше предвид портрета на Ариана Фереджин, облегнат на скрина. Бяха го намерили в огнището при завръщането си от поклонението — покрит с пепел, с прогорено на няколко места платно. Хейзъл не знаеше кога точно бе изпаднал от скривалището, но допускаше, че е станало при споглеждането им с Тализин. Именно тогава за последен път чу гласа на Покосителката и усети признаци на магия в себе си.

Картината беше безжизнена; изображението — съсипано, а зад платното не дебнеше нищо — ако изобщо бе крило нещо. Вече нямаше въздействие върху нея. Щом дойде в съзнание, тя призна всичко на Раша — шептенето със страховитата си предтеча в часа на вещиците. Думите й сериозно разстроиха ваята. Тя взе да се укорява, задето й е показала картината, и се чудеше на глас дали се е натъкнала на нея в архивите само по случайност. Знаеше се, че приживе Покосителката е била невъобразимо могъща магьосница… не беше изключено да е създала механизъм, който да съхрани духа й и да й помогне да се всели в своя наследница.

Но това вече беше минало. С Покосителката бе свършено. Тализин бе я изпепелил.

Раша метна едно одеяло върху повредената картина.

— Готова ли си?

Хейзъл приглади роклята си и се огледа в огледалото.

— Мисля, че да.

— Трябва да си сигурна — напомни ваята.

Принцесата отиде да погали Мерлин, който седеше на леглото.

— Готова съм.

Трийсет минути по-късно влезе в Стария колеж с хомункула. Дворовете на училището бяха в пълния си летен блясък — отрупани с цъфтящи бръшляни и слънчеви рози. Беше задушна, облачна юлска утрин, а по небето от запад се задаваше буря. Хейзъл се отправи към „Маги“.

Коридорът към кабинета на вуйчо й беше необичайно оживен за неделен ден. Чиновници и секретари крачеха забързано наоколо в последни приготовления за Импирските залози, които щяха да се проведат в града същата вечер. Това беше спортното събитие на годината, а вуйчо Базил беше председател на Конния клуб.

Лорд Фереджин сам отвори вратата на кабинета си; носеше летен костюм; на ревера си бе затъкнал цвят от самодивско дърво.

— Ето я и нея! — рече той, целуна Хейзъл по двете бузи и огледа придружавалите я гвардейци.

— Къде е агент Фен?

— На заслужена почивка — обясни Хейзъл. — Преди два дни замина за Африкия.

— Не знаех, че в Червената рота ползват отпуска — рече вуйчо й през смях.

Тя го последва в кабинета и той затвори вратата. Прислугата вече бе сервирала късната закуска; храната ги очакваше под сребърни похлупаци на малка маса, посипана със свежи цветя. Кабинетът си беше същият: полирано дърво и стъклени шкафове, в които проблясваха интересни находки и артефакти. Харкюн седеше в креслото до прозореца като мумия от базалт.

— Как е Раша? — поинтересува се вуйчо Базил.

— Извади късмет — отговори Хейзъл. — Един от куршумите едва не е засегнал гръбнака й. Но се оправя.

— Жилава старица. А ти си жилаво момиче. Преживя ужасни неща.

Тя кимна.

— Просто се опитвам да заживея, както преди. Например с късните ни закуски в неделя. Благодаря, че прие. Знам, че днес си доста зает.

— Всъщност не — рече вуйчо й. — Ще пътувам чак следобед. Случайно да искаш да заложа от твое име?

— Нямам никаква представа от конни надбягвания — рече Хейзъл.

— За твой късмет аз съм специалист. Залозите са три към две за Мистрал, само че Адски огин е по-добър на кално трасе, а се очаква да вали. За него залозите са четири към едно, но ще се променят при първата капка дъжд. Разбира се, винаги може да избереш и нещо рисковано. Залогът за Тинкропър е петдесет към едно.

Тя остави чантата си и Мерлин на перваза на прозореца до себе си. Хомункулът приседна като миниатюрен грифон. Дори изражението на лицето му беше кисело.

— Няма нужда — рече тя. — Нямам пари.

Вуйчо й издърпа стола й да седне.

— Напротив, мила моя. Ще ги получиш на тринайсетия си рожден ден. След няколко месеца ще си една от най-богатите хора в Импириум.

Хейзъл седна.

— Много вълнуващо.

— Никога не отказвай пари — той се настани срещу нея. — Има глупаци, които твърдят, че с пари не се купува щастие, но това е глупаво. Парите ти позволяват да правиш каквото си поискаш, когато си поискаш. Ако това не е щастие, нека някой философ ми разясни какво е. Така, да видим…

Той вдигна похлупаците от ястията и поднесе на Хейзъл яйца, бекон, грейпфрут и къшей квасен хляб. Беше чревоугодник, но смяташе, че закуската трябва да бъде простичка. Тя взе да чопли яйцата и попита:

— А ти? Как се справяш? След всички неприятности?

— Не е зле — призна той. — Търговията се закрепи, лирландците се държат прилично, а бунтовете секнаха. Хората не хранят кой знае каква обич към баба ти, но не биха искали да станат свидетели на убийството на една старица, камо ли на внучетата й. Всичко си има граници, а порядъчните хора го съзнават отлично. Случилото се на остров Ман слиса дори критиците ни. Кой може да управлява Импириум и да се грижи за драконите на порталите освен нашето семейство? Родът Хайд?

Хейзъл завъртя очи.

— Именно — кимна вуйчо й. — Като стана дума за тях, лорд Уилем престана с номерата си в банката. Има си достатъчно грижи, та да се занимава с опитите да отмъкне поста ми, особено в момент, когато императрицата обмисля дали да го обвини в държавна измяна. Оказва се, че Хайд са били в близки отношения с онзи господин Бърк, който се измъкна. Тази история с некромантията е доста противна.

— Всъщност бих искала да поговорим за това — рече Хейзъл.

— Така значи? — вирна вежди той. — Мислех, че би дала всичко да оставиш това зад себе си.

— Така е, само че мой приятел е обвинен в измяна.

Вуйчо Базил я стрелна с очи.

— Онзи паж ли? И какво за него?

— Делото на господин Смит е следващата седмица — обясни Хейзъл. — А аз смятам, че е невинен.

Лордът се изсмя.

— Стига, Хейзъл, моля те! Момчето категорично не е невинно. Член е на Съдружието. Арестувахме двайсет души, включително съквартиранта му в двореца. В града имаше цял кошер радикалисти. Самата Раша разказа, че се надвесил над теб с Брага Рун.

— Мисля, че не е толкова просто — рече тя.

Вуйчо й смръщи вежди.

— И защо?

— Имам някои хипотези — отвърна принцесата. — Само че бих искала да ги обсъдим насаме.

Тя погледна през рамо телохранителя му. Вуйчо Базил схвана намека.

— Харкюн, иди в другия кабинет и затвори вратата, моля те.

Агентът се изправи, изгледа я, озадачен, и пристъпи бавно в другия кабинет. После безшумно затвори вратата.

Лордът намаза филията си с масло.

— Е, за какво става дума?

Тя извади „Малката русалка“ от чантата си и я сложи на масата между тях. Вуйчо й взе обичната си книга с доволен възглас.

— Милата ми. Благодаря от името на колекцията си. Боях се, че си я загубила.

— Не биваше да я взема, без да питам — призна Хейзъл. — Не беше редно. А и така получих нещо, което не беше за мен.

Тя сложи листа хартия на масата. Вуйчо й изви вежди.

— Какво е това?

— Заплаха — рече тя. — От хората, които се наричат Месаря, Пекаря и Свещаря. Решихме, че някой я е оставил в стаята ми по време на церемонията по обявяването на наследницата. Всъщност бележката изобщо не е била за мен. Написана е за теб.

Той се изсмя.

— Абсурд!

— Де да беше — продължи Хейзъл. — Докато я разглеждах онзи ден, забелязах, че на гърба й има лепило. Нищожна капчица. На последната страница на книгата също имаше малко. Хората, които са я оставили вътре, са знаели, че я препрочиташ на всеки празник. Не са очаквали да я вземе друг.

— И защо някой би оставил заплашителна бележка за мен? — попита той.

— Защото са те изнудвали — отговори племенницата му. — Искали са да ти напомнят, че могат да те пипнат всеки момент. Това обаче ти е било известно и затова си им помогнал да проникнат в Лирландския трезор.

Лицето на вуйчо й побледня.

— Добре ли си? — попита. — Откъде ти хрумнаха такива глупости?

Хейзъл продължи бавно, опитвайки се да не се поддава на сълзите.

— Искам да ти дам възможност да си признаеш. Не искам да загубя и последната капчица любов и уважение, които изпитвам към теб.

Вместо гняв, в очите му проблесна съчувствие.

— Заради магията ти е. Загубена е безвъзвратно, нали?

— Може би — отвърна Хейзъл. — Само че сега не обсъждаме мен. Обсъждаме престъпленията, които си извършил срещу Импириум и семейството. Имаш ли нещо общо със смъртта на доктор Разаел, вуйчо Базил? Погледни ме в очите и кажи, че не си бил замесен в заговора срещу мен.

Лорд Фереджин разля кафето си. Вената на слепоочието му взе да пулсира.

— Ще приема това за неуместна шега, с която си прекалила. Нали не си споделяла нелепите си „хипотези“ с други хора? Например със сестрите си?

— Не — рече тя. — Исках да ти дам възможност да се оправдаеш.

— Какво благородство!

Той се пресегна назад и размърда два пръста, сякаш викаше куче. Едно тънко сиво въже се изстреля от витрината и за секунда се уви здраво около Хейзъл, пристягайки я към стола. Мерлин взе да трепери, а Хейзъл отпусна мускули. Не можеше да мръдне.

— Мързеливи окови — обясни лорд Фереджин. — Много са полезни; отпреди Катаклизма. Бих ти се извинил, но не биваше да бъдеш толкова невнимателна. Всички непрекъснато подценяват мъжете Фереджин. Ние също владеем магията.

Хейзъл бе съкрушена.

— Предал си ни, вуйчо. Защо?

— Не исках да го правя — рече той. — Само че хората упорито се месят в чуждите дела. Първо Разаел започна да пъха нос в моите работи. После и онзи мърльо Гус Бейли. А сега и ти.

— Не ми казвай, че си убил доктор Разаел, моля те — пророни Хейзъл. — Тя беше твоя наставница.

— Нямах избор — отговори лорд Фереджин. — Имам дългове, моето момиче. Солидни дългове към солидни хора. Наложи се да бръкна в ковчежето на банката, но Разаел забеляза несъответствията в тефтерите. Беше бясна — винаги е имала твърде големи очаквания за мен. Прекратих със злоупотребите, но това само засили преимуществото на Бърк. Вместо пари той поиска достъп до Лирландския трезор.

— Затова ти си се престорил, че сварваш престъпниците на място — довърши Хейзъл.

— Стана пълна каша — призна той. — На Разаел й се сторило подозрително, че напускам празненството, и ме последвала. Щом се чу, че нещо става с трезора, явно се е досетила, че и аз съм замесен. Наложи се да затворя устата й. Много жалко, както и за раните на онзи млад войник. Горкото момче… Само че се нуждаехме от свидетел, който да потвърди моята версия. Някой наивник, дето лесно се впечатлява… Някой, който никога не е виждал трезора и няма да си даде сметка, че съм го оставил отворен на предния ден. Злосторниците изобщо не носеха ключ.

— А кои бяха те? — попита Хейзъл. — Тези измамници?

— Онази госпожица Марлоу, която намериха на брега. И безценният й ученик — той посочи към другия кабинет.

— Харкюн? — просъска Хейзъл. — Та той е в Червената рота!

— Некромантията е любимата му страст. Започнал да се интересува от нея преди години и така се натъкнал на Марлоу. Тя му станала като майка. Убедила го, че е роб на императрицата, пленник на клетвите, положени при постъпването му в Червената рота. В Сборището обаче намерили начин да разтрогнат обета и Марлоу го отмъкнала от нас. Няма да ти описвам какво иска да стори той с приятеля ти, задето я застреля. И възнамерява да я съживи.

— И как ще го направи? — пророни тя. — Госпожица Марлоу е мъртва.

Вуйчо Базил поклати глава.

— За некромантите смъртта не е краят, Хейзъл. Способен е да я съживи с помощта на кръвна магия. Това са умения от мрака. Нужна му е само мощехранителницата.

— Има само един проблем — отбеляза Хейзъл. — Тя е у Зига Фен.

Лорд Фереджин си топна хляб в един жълтък.

— Съвсем скоро ще й я отнеме. Харкюн не обича твоята мракорка. Опитвала се да го следи. Опасна грешка.

— Зига също е опасна.

— Не е като него — рече вуйчо й. — Гус Бейли едва не умря от ужас, преди Харкюн да пререже гърлото му. Между нас казано, мисля, че той стои зад взривяването на „Тифон“.

— Защо да го прави?

Лорд Фереджин се усмихна горчиво.

— За да затъна още по-дълбоко в дългове към Бърк. Харкюн не ми е слуга, Хейзъл. А надзирател. Щом „Тифон“ ме разори, Бърк и съдружниците му поискаха Брага Рун като гаранция.

Тя се озадачи. Как е успял вуйчо Базил да го отмъкне? Всички Фереджини бяха задължени да се закълнат пред личния ламасу на императрицата, че не са взели меча. Създанията бяха същински детектори на лъжата.

— Всички се заклехме — каза тя. — Как излъга императорския ламасу?

— Не съм лъгал — засмя се вуйчо й. — Открадна го малката ти братовчедка Амелия. Запознахте се вечерта, когато „Тифон“ избухна — малката лигла, дошла ни на гости от Саутхейвън. Невръстните дечица могат да бъдат много сговорчиви, а и на никого не би му хрумнало да ги разпитва. Измъкна меча от Прим, докато я развеждах из тронната зала. Струва ми две блокчета шоколад. Разбира се, никой нямаше да разбере, че е изчезнал, ако ти не беше се опитала да натикаш родовото ни наследство в ръцете на някакъв паж. Голямо разочарование, Хейзъл.

— Кой го казва само. Човекът, дал Брага Рун на враговете ни.

Обвинението явно не го смути.

— Виж какво, драга моя, ако не беше разкрила какво има в Лирландския трезор, сега нямаше да седим тук. Щяхме да сме във война. А аз щях да натрупам цяло състояние от договори за доставки, да изплатя дълговете си и да сложа край на тази гнусна история с Бърк. Ти обаче съсипа тези планове, а Бърк настоя да вкарам тайно неговите хора на борда на един от бойните кораби от ескорта на „Роуана“. Не беше лесно, повярвай ми.

Хейзъл бе поразена.

— За да ме убият? Та ти си ми вуйчо!

Той въздъхна.

— Не ми беше приятно, но те са си наумили нещо абсурдно — че си преродената Покосителка. Затова искат да те убият, Хейзъл. Не успях да ги разубедя.

— Защо не накараха Харкюн да използва Брага Рун? — попита Хейзъл. — Защо изобщо са въвлекли Хоб?

— Трябваше да изчакат да изпаднеш в драконова треска — отвърна той. — Аз не ходя на поклонението, така че не можеше да изпратим Харкюн, без да събудим подозрение. Пък и бяха сигурни, че момчето ще се справи. Интересно какво се е объркало. Може би психнозата му е отслабнала под въздействието на магията на Тализин.

— Значи признаваш, че господин Смит е невинен и че е бил под властта на господин Бърк?

— Има ли значение? — рече лордът. — Нали ще го екзекутират?

— За мен има — заяви Хейзъл. — И ще направя всичко по силите си да не го екзекутират. До делото му има още цяла седмица.

Вуйчо Базил я изгледа със съжаление.

— Не бъди наивна, Хейзъл. Не можеш да помогнеш на момчето. По-добре се погрижи за себе си.

— Защо? — попита тя. — И мен ли ще убиеш, вуйчо Базил? Двайсет души ме видяха да влизам в кабинета ти. Гвардейците ми са пред вратата.

Той поклати глава.

— Кабинетите ни са така облицовани, че да пропускат звук навътре, но не и навън. Дори без пасивните окови може гърлото да си продереш от викане, но никой няма да те чуе. Аз обаче нямам интерес да умреш, Хейзъл. Ти си любимата ми племенница. Освен това смъртта ти би породила съмнения. Не, Харкюн владее по-изтънчени методи. Ще получиш припадък, мила моя — удар, след който мозъкът ти ще изключи. Както си закусваме приятно, изведнъж се катурваш, започваш да кашляш и по устата ти избива пяна. Аз не мога нищо да направя. Ударът явно е свързан със скорошното ти неразположение. Все пак открай време си болнава, а драконовата треска е прочута с непредсказуемите си последствия.

— Моля те, не го прави — рече Хейзъл. — Предупреждавам те.

— Съжалявам. Наближава пладне, а ме чака тежък ден.

Той избърса уста, стана от масата и почука на вратата на другия кабинет.

— Ела, Харкюн. Имам нужда от теб.

Вратата се отвори, но оттам не влезе Харкюн.

Влезе Зига Фен.

Мракорката се криеше в другия кабинет от два дни, за да причака незабелязано Харкюн, щом Хейзъл помоли вуйчо си да поговорят насаме. Едва ли бе се стигнало до борба. И двете ками на Зига бяха червени до дръжката.

Сразен, лорд Фереджин отстъпи назад. Препъна се в едно диванче, отдръпна се от мракорката като пощурял рак и изписка:

— Гвардия! Помощ! Убийци!

Хейзъл го гледаше с натежало сърце.

— Никой няма да се появи, вуйчо. Сам го каза — никой не може да те чуе.

Той се втурна към вратата, но във въздуха пред лицето му изникна Мерлин. Лордът се опита да го блъсне встрани, но компаньонът се преобрази в двуметрова вая.

— Раша! — сепна се той.

Тя го вдигна за гърлото и каза с хриптящ от гняв глас:

— Лейди Раша. Вещица, мистичка и братовчедка на доктор Разаел — ваята, която убихте. Ваята, която ви отгледа!

Вуйчо Базил взе да рита немощно, а лицето му — да посинява. Зига вдигна очи от развързаната Хейзъл.

— Трябва ни жив.

Раша изръмжа и запрати тялото му към масивното писалище. Лордът се просна отгоре му и залепи лице в махагона.

— Правите грешка — изфъфли той. — Правите грешка!

Хейзъл се надигна от мястото си. Чувстваше се слаба и й се гадеше, но не заради стегнатите въжета. Планът, който бяха измислили със Зига и Раша, се развиваше идеално, но това не променяше факта, че собственият й вуйчо — човек, на когото се възхищаваше и вярваше — бе ги предал. Новината щеше да съкруши Изабел. Вайълет — също. Паячката? Кой знае какво е нейното отношение към сина й… Хейзъл се обърна към Зига.

— Ами Харкюн? Жив ли е?

Мракорката поклати глава.

— Беше твърде опасен, за да го пленя. Наложи се да го ликвидирам.

Хейзъл извади записващото устройство на Мей-Мей Хан от чантата си и го изключи.

— Имаме достатъчно доказателства, за да свалят някои обвинения от господин Смит.

Зига не беше толкова обнадеждена.

— Хоб не е убиец, но не е и невинен, Ваше Височество. Шпионството е углавно престъпление.

— Баба ми може да го помилва — рече Хейзъл. — Убедена съм, че ще ме изслуша.

Откъм вуйчо й долетя сподавен смях.

— Какво толкова смешно има? — поинтересува се тя.

— Този паж, за чието помилване мислиш… — рече той безгрижно. — Ще го екзекутират.

— Глупости — заяви Хейзъл. — Делото на господин Смит е идната събота. Императрицата ме увери, че мога да се явя като свидетел.

— А ти й повярва! — ухили се лорд Фереджин. — Няма да има никакви дела, малката. Само екзекуции — днес, на Кучи ров. По пладне всички изменници ще полетят надолу.

Стомахът на Хейзъл се превърна в буца лед. Тя се опули срещу вуйчо си.

— Лъжеш.

Навън „Старият Том“ започна да отброява дванайсет. Вуйчо Базил цъкна с език.

— По-добре побързай!

Тя се втурна към вратата, отвори я и се изстреля покрай изумените гвардейци. Раша извика след нея, Зига се спусна по петите й, но Хейзъл не спря. Не можеше да загуби и миг в спорове или кършене на ръце. Стъпките й проехтяха в коридора. Тя зави зад ъгъла и блъсна входната врата на „Маги“. Докато летеше надолу по стълбите, някой я дръпна за лакътя.

— Ваше Височество! — рече Зига. — Кучи ров е на километри оттук. Дори зефис не може да стигне дотам навреме.

Хейзъл се измъкна от хватката й и препусна по алеята, като разблъска група учители, които тъкмо отваряха чадъри заради дъждеца. Тя не усещаше капките по кожата си — усещаше само блъскането на сърцето в гърдите си — толкова бясно, че се уплаши да не изскочи. Никога не бе тичала толкова бързо, никога не бе изпитвала такова безумно отчаяние. Магията й беше изчезнала, но въпреки това тя съсредоточи цялата сила на ума и волята си върху преобразяването. Трябваше да се превърне в кошута, в птица, в стрела… в каквото и да е, което да е по-бързо от нея… в нещо, толкова бързо, че да стигне до Кучи ров преди…

Пореден удар на камбаната. Шестият или седмият? Тя ускори ход още повече. Едната й обувка се изхлузи, после и другата. Зига я викаше. Мракорката звучеше притеснена, дори уплашена, но Хейзъл не спря. И въпреки това не беше стигнала дори портите на Стария колеж. Захлипа, разплака се. Страхът и безсилието прекипяха и се превърнаха в сляп, нажежен до бяло гняв. Той я изгаряше, изпепеляваше я отвътре. Болката беше непоносима.

НАЙ-СЕТНЕ!

Викът на Покосителката едва не пръсна съзнанието й. Сянката не беше отишла никъде. Подобно на Зига бе лежала в засада, събирайки сили за мига, в който магията на Хейзъл щеше да се съживи.

А магията се завърна с мощна, дива сила, подобно на тлеещ огън, лумнал неочаквано диво в пещта. Сега обаче пламъците горяха по-свирепо, откогато и да било. Горещината им бе всепоглъщаща — точно като желанието на Покосителката да поеме контрола и да заличи и последната следа от наследницата, която бе избрала за своя приемница.

Хейзъл обаче се възпротиви. Опълчи се с жар, с каквато не беше го правила досега… тласкана от неистова, отчаяна нужда да съществува, да оцелее, да живее и да обича, да спаси своя приятел. Покосителката също беше отчаяна. Хейзъл усети в съзнанието си приливна вълна от омраза и глад, която твърде дълго бе се събирала. Нямаше нищо срамно да се поддаде на тази неукротима воля. Не принадлежеше на себе си; животът й всъщност не беше за нея самата. Тя беше жертва — жертвата, която Покосителката бе принесла на самата себе си преди повече от две хиляди години.

Време беше да умре.

Само че Хейзъл отказваше да се предаде. Отказваше да изтлее. Щеше да се бори докрай, докато Покосителката, Паячката, както и всички останали в този нестабилен, но красив свят най-сетне осъзнаеха коя е тя.

Тя беше Хейзъл Фереджин.

Усилието стана непоносимо. Хейзъл изпищя, тялото й се пръсна.

Дъждът се сипеше неумолимо над Хоб, а той оглеждаше лицето на убиеца си. Гвардеецът беше на десет стъпки от него. Беше млад — малко по-голям от Маркъс Финч. Имаше нещо нелепо в старанието му и упорството да не гледа в очите затворника, чийто живот щеше да отнеме след малко. Бе вперил поглед над рамото на Хоб, притиснал карабината до гърдите си, скован като войник играчка, в очакване да навият пружината му.

Такъв войник играчка стоеше пред всеки от двайсет и двамата затворници, наредени край Кучи ров. Всички затворници бяха членове на Съдружието, но Хоб познаваше неколцина. Виктор беше през четирима вляво от него, Баду — през осем вдясно.

Рано сутринта надзирателят бе го събудил и закарал до килията чакалня, където другите затворници обличаха сиви роби. Някои плачеха; други протестираха, че делото им още не е минало. Хоб не каза нищо, докато един свещеник му предложи напръстник греховино за изкупление. Той отказа. Греховете и причастията не вълнуваха Моргу. Вълнуваше я само, че Хоб е проявил глупостта и слабостта да се озове в такова положение. За него нямаше живот в отвъдното. Чакаше го нищото.

Поне магистратът най-сетне бе млъкнал. Хоб не искаше да прекара последните си мигове, слушайки разплутия съдия, който сипеше гневно хули за моралната поквара, неблагодарността на масите и дълга на империята да раздаде правосъдие.

Речите секнаха, щом „Старият Том“ започна да бие. Хоб се опита да не брои ударите; заслуша се в лекия дъждец, в шепота на прибоя, дори във вятъра, който виеше в мъртвешката черна клисура зад гърба му. Около Кучи ров витаеха какви ли не разкази за духове и зловещи дела. Точно сега Хоб вярваше на всички. Дали и той ще се превърне в дух? Или просто ще се размаже в скалите и водата ще го отнесе в залива? Поне щеше да е с баща си.

Опита да се съсредоточи върху това; наближаваше „Старият Том“ да удари дванайсет. Забеляза Божествената императрица сред зрителите. Паячката бе се настанила в паланкина си — крехка и съсухрена, и ги наблюдаваше с мрачна решителност. Той я изгледа с гняв и ненавист. Лейди Силва също беше сред тълпата. Красивото й лице изглеждаше по-изпито, отколкото при последната им среща. Явно бе прекарала доста безсънни нощи в тревога дали връзката й със Съдружието ще излезе наяве. Следователите посетиха Хоб три пъти по време на краткия му престой в затвора, но той така и не успя да им каже нещо. Психнозата отшумяваше бавно.

Удари десет.

Светкавица проблесна в небето на юг. Над двореца и Стария колеж с неестествена скорост се завихриха буреносни облаци; търбусите им станаха зеленикавочерни. Зрителите се озърнаха — задаваше се завеса от пороен дъжд. Някои се скриха под най-близките дървета.

Единайсет.

Хоб сведе глава, благодари за живота си и се сбогува наум с трима души. Щяха да му липсват.

Дванайсет.

Той изпъна гърди. Гвардейците вдигнаха карабините и рязко направиха две крачки напред. Хоб се почуди дали войникът ще го погледне в очите.

Не го направи.

Прикладът на пушката се заби с все сила в гърдите му и той полетя в бездната. Падаше като камък. Вятърът свиреше в лицето му и заглушаваше виковете наоколо. Прониза го болка — бе ударил крака си в зъберите. От сблъсъка се преобърна. Черната вода под него се тласкаше в острите, покрити с пяна скали. И прииждаше стремително. Проблесна ослепителна светлина, разнесе се пронизителен гръм, после…

Той застина.

Хоб се облещи срещу плискащото се отдолу море. Раци бродеха сред камъните, останките от дрехи и потрошените кости. Огледа се; и другите затворници висяха във въздуха. И те, изумени като него.

Някаква невидима сила, сякаш магнитно поле, го обгръщаше. Започна да се издига. Другите също се понесоха нагоре в прогизналите си от дъжда роби. Хоб се взираше глуповато в стената от обгорен камък пред себе си. Чу виковете на някои затворници — благодаряха на боговете, дето почитаха. Той не го направи. Бе чувал доста разкази за фалшиви или твърде продължителни екзекуции. Просто ги измъчваха.

Ала щом стигна горе, разбра, че се е излъгал.

Един бог наистина бе чул молитвите им.

Божеството се издигаше пред тях в ярко сияние, което едва не го заслепи. Отначало го взе за Великия цар, но после си даде сметка, че силуетът е твърде дребен, за да е той. Едва след секунди прозря, че пред него стои Хейзъл Фереджин.

Принцесата бе с гръб към увисналите във въздуха затворници. Дишаше тежко, пръстите й потрепваха, а около тялото й с пращене се виеха бели пламъци. Земята под нозете й димеше и съскаше като след сблъсък с метеорит. В радиус от петдесет метра от Нейно Височество нямаше и един гвардеец или зрител. Всички бяха се проснали в калната трева отвъд това разстояние. Дори паланкинът на императрицата беше изтласкан и бе се прекатурил настрани. Паячката бавно изпълзя. И тя ведно с другите бе се вторачила, поразена, в ужасяващото създание пред тях.

Гласът на Хейзъл се извиси над глъхнещия гръм:

— Екзекуции няма да има.

Всички се извърнаха към Божествената императрица, впила пронизващите си черни очи в своята внучка. Накрая Паячката кимна примирено. После се усмихна. Студена, бегла усмивка, преливаща от гордост.

И от триумф.

ГЛАВА 24

В ЮЛСКИЯ ДЕН

Килията беше предвидена за двама, но Хоб бе единственият й обитател. Седеше в ъгъла, присвил очи срещу слънцето, което надзърташе през пролука до тавана. Появяваше се всяка сутрин за няколко минути — единствената му връзка със света навън. Той затвори очи, за да се наслади на топлината му, и взе да си тананика мелодията, която толкова пъти бе слушал при Мама Хауъл.

Тръгна млад хубавец да дири късмета си.

В юлския ден се той устреми

с нови подметки и стара торбичка,

покрай нивята с ръж, ечемик.

Майка ту не щя да го пусне.

Но два съвета му даде:

от злато, ако търсиш облага,

само късметът помага.

Ако ли не,

научи се с платна и въжета да боравиш.

С влак до океана на изток пристигна.

Крачоли до коленете нави

и топна свойте нежни крака

в пяната морска, в студената вода,

докат’ блеснаха като твари от Сид…

В коридора се чуха стъпки. Хоб разпозна тежката походка, но различи и по-леки и тихи. Тъмничарят не беше сам.

Щом ключът изщрака в ключалката, отвори очи. Вратата беше дебела над петнайсет сантиметра, със стоманен обков, но нямаше магични руни или заклинания. Килията бе направена за затворници муири, а те не можеха да се превърнат в паяк или в мъгла, или да призоват някой хомункул на помощ. Муирите просто си седяха, тананикаха си и гниеха в мрака.

Вратата се отвори със скърцане. Якото тяло на тъмничаря почти изпълни рамката.

— Ставай!

Хоб се изви и се подпря на стената; веригите на глезените му се опънаха, но вече не му причиняваха болка. Кожата му бе станала дебела като на вол. Тъмничарят му нареди да застане до оковите, залостени в стената.

— Няма да са нужни — разнесе се женски глас.

Тъмничарят напълно подхождаше на монотонната си служба — не беше кой знае колко умен и държеше на обичайната практика, сякаш бе нещо свято. Тъй че това указание — а то бе отклонение от рутината — го накара да вдигне вежди, но все пак се отмести.

Зига Фен прекрачи в килията, следвана от лейди Раша и Хейзъл Фереджин. Нейно Височество бе загубила божествения изглед, в който бе се явила пред него край Кучи ров. Облеклото й бе променено, но си беше същото непринудено момиче, което обучаваше за Муирландия. Хоб не бе виждал нито една от трите след смайващата поява на Нейно Височество на екзекуцията му; дори не можеше да прецени колко седмици са изминали оттогава. След няколко дни в затвора бе престанал да следи хода на времето. Бе твърде потискащо.

Той огледа лицата пред себе си. Лицето на Зига бе непроницаемо; както можеше да се очаква, лейди Раша изглеждаше враждебно. Хейзъл пък, сякаш не знаеше какво точно изпитва. Тя спря очи върху неговите за миг, после огледа обстойно килията — най-вече кръглата дупка в пода, от която се носеше смрад на амоняк. На Хоб вече не му правеше впечатление.

— Свалеше веригите от глезените му — нареди тя на тъмничаря.

Нещо в тона й жегна Хоб. Нейно Височество говореше така, сякаш той не беше човешко същество, а куче, чиято колиба не изглежда добре. След първото им споглеждане повече не го погледна.

Лейди Раша се навъси.

— По-добре да остане окован, Ваше Височество. Все пак е шпионин. Шпионин, който се опита да ви убие.

Хейзъл стисна устни.

— Вече го обсъдихме, Раша.

Ваята се облещи гневно срещу Хоб.

— Шпионин си, нали?

Действието на психнозата почти бе изчезнало и той можеше да отговори. Само дето не беше използвал гласа си от дни.

— Бях — изграчи с непознат глас.

Ваята изсумтя, сякаш това бе достатъчно.

— Шпионите трябва да бъдат екзекутирани.

Хейзъл погали Мерлин, увиснал на китката й.

— Както и изменниците, Раша. Само че вуйчо ми още е жив.

Принцесата бе вглъбена и някак отнесена. Гледаше не Хоб, а сламеника, на който спеше: смачкан чувал от зебло, пълен със стърготини.

— Съжалявам да го кажа, но вуйчо ми е бил замесен в престъпленията, свързани с лирландските печати, в кражбата на Брага Рун… във всичко. Оказва се, че този ваш господин Бърк го е изнудвал. Знаехте ли нещо за това, господин Смит?

Хоб поклати глава. Знаеше, че лорд Фереджин има дългове, но бе ужасѐн от престъпленията, които бе извършил срещу собственото си семейство. Хейзъл бе силно привързана към вуйчо си. Предателството му вероятно бе я наранило безмерно.

Предателство…

Хоб също беше я предал. Може би не чак живота й, но бе изменил на доверието й и на приятелството им. Беше размишлявал често за това от арестуването си насам, но не и в нейно присъствие. Сега грозната истина го порази.

— Съжалявам — пророни той. — Господин Бърк ме увери, че няма да ви сторят нищо.

Нейно Височество просто кимна. Лейди Раша я хвана за ръка и се обърна към Зига.

— Това беше грешка. И бездруго й се събра много.

— Не — рече Хейзъл. — Искам да чуя какво има да ни каже господин Смит за господин Бърк — тя се врътна нетърпеливо към тъмничаря: — Казах да свалите веригите.

Той се подчини с неохота. Щом оковите паднаха, Хоб се опита да се разтъпче, за да съживи изтръпналите си крайници. Едва не загуби равновесие, но Зига го подхвана.

Мракорката го сложи да седне до стената. После щракна с пръсти и сътвори светосфера, която огря мрачната килия. Тя клекна до него и извади снимка от една папка. На нея се виждаше господин Бърк, застанал на стъпалата пред Роуанската банка.

— Познавате този човек, нали? — заяви тя.

— Разбира се — рече Хоб. — Това е господин Бърк.

Зига извади друга снимка на възрастна чернокожа жена на някакъв чуждоземен пазар.

— А тази жена?

— Никога не съм я виждал.

Мракорката продължи със снимките. Повечето бяха паспортни на мъже и жени, млади и стари, дори на деца от различни раси и народности. Всичките на непознати хора.

— Кои са тези? — попита Хоб.

Зига се усмихна мрачно.

— Един и същи човек. Работодателят ви е използвал не една и две фалшиви самоличности през вековете. Като Едмунд Бърк се подвизава в последните трийсет и една години.

Хоб се надигна.

— А кой е всъщност?

Мракорката му показа поредната снимка; посочи млад мъж с високо чело и дълга, тъмна коса; седеше с още десетина души в каменна зала. Не бяха с тоги, не носеха и вериги на магове, но по пода имаше причудливи надписи, а на гредите над тях — двойка доманокти. Хоб спря поглед отново на мъжа, седнал най-близо до камината.

— И това ли е господин Бърк?

— Мисля, че да — рече Зига. — Истинското му име е Пьотр Ланскова, един от основателите на Сборището на поклонниците на шибболтите. Доколкото знам, когато Червената рота изкоренила култа, Пьотр и сестра му Иванна избягали. Векове наред двамата минават от тяло в тяло. Господин Бърк и госпожица Марлоу са последните им въплъщения.

— Откъде знаете всичко това? — попита Хоб.

Агентката извади тесте листове, явно копия на документи, и посочи:

— Вижте подписите.

Имената и датите бяха най-различни, но подписите бяха изписани с един и същи ситен почерк.

— Всички са на един човек — заключи той.

— Точно така — кимна тя и прибра документите. — Поколения наред Пьотр предава богатството и имотите си на различни хора, които е подбрал за свои приемници. Посредством некромантията той прехвърля съзнанието и душата си в техните тела. Човекът умира; Пьотр продължава да живее.

— Тоест е нещо като вампир — рече Хоб.

Хауджите често разказваха за вампирите в Северозапада — откъснати от телата глави, дето поглъщат лековерните и се носят в зимното небе като падащи звезди. В определени нощи хората от племето мажат вратите си с агнешка кръв с надеждата да ги умилостивят.

— Пьотр не е от немъртвите — рече Зига. — Нито Иванна — Затова и куршумът ви я уби. Смъртни са — само че смъртни, които трупат богатства и познание от поколения назад. Пьотр е много опасен и трябва да бъде заловен. Мисля, че вие можете да ми помогнете. Ако го сторите, ще отмъстите за човек, на когото според мен държите.

При следващата снимка, която му показа, Хоб застина. Явно бе официална фотография на злочестата експедиция в Стража планина по следите на ормайзена. Мракорката потупа с пръст един от войниците и рече:

— Мисля, че знаете кой е този.

Той стисна зъби.

— Баща ми.

Извърна очи към Хейзъл.

— Господин Бърк ми каза, че баща ми е присъствал на вашето раждане.

Хейзъл не отвърна на погледа му.

— И аз така разбрах. Баба ми го разказа.

Хоб се опита да скрие гнева в гласа си.

— А каза ли ви, че е заповядала да го екзекутират? Задето е спасил живота ви.

— Не — намеси се Зига. — Императрицата повишила Андерс Смит в чин капитан и го наградила с орден „Орион“. Тя няма нищо общо с екзекуцията му. Бил е убит по-късно — за дезертьорство. В крайна сметка се оказало, че и друг член на експедицията в Стража планина е оцелял. Той обвинил баща ви, че изоставил военната си част, когато ги нападнали. Ето писмото.

Ситният почерк на листа не можеше да бъде сгрешен. Тъкмо господин Бърк бе предал бащата на Хоб. Той започна да чете и разбра, че и друг войник — някой си сержант Бийчър от Импирската гвардия — е потвърдил думите на обвинителя. Бийчър свидетелстваше, че е чул версията от друг член на експедицията, по-късно загинал от раните си.

Хоб отпусна листа.

— Защо?

— Мисля, че баща ви се е възпротивил на пряка заповед — обясни Зига. — Която вероятно е засягала новородените принцеси. Със смъртта на лейди Елана тризначките се превърнали в последните представители на династията Фереджин. А Съдружието разполагало с току-що повишен капитан на място, човек, комуто императорското семейство вярвало…

— Само че баща ми е отказал да ги нарани — досети се Хоб. — Затова Бърк се е погрижил да го убият.

— Със съжаление, бих казала — добави агентката. — Както споменах, некромантите подбират твърде внимателно следващия си приемник. Това, че Бърк ви е вербувал, както и че е познавал баща ви, не остави и капчица съмнение у мен. Пьотр се е спрял на баща ви за следващ свой приемник. Когато това се оказало невъзможно, насочил вниманието си към вас.

Хоб потрепери от ужас и гняв.

— Ще го убия!

— Малко вероятно. Само че можете да ми помогнете, като отговорите на няколко въпроса.

Хоб се приведе напред.

— Предпочитам да ви помогна да го заловите.

— Работя най-добре сама — отвърна Зига. — А да не забравяме и малката подробност, че сте в затвора. А изричната заповед на Божествената императрица е да не го напускате.

— А майка ми и сестра ми? — рече Хоб умолително. — Господин Бърк ги заплаши. Може би вече са мъртви…

Тя вдигна ръка.

— В безопасност са, господин Смит. Поръчах да ги преместят в Цей-Атюл.

Той се отпусна бавно назад. Това беше най-прекрасната новина, на която можеше да се надява. Пое си дълбоко въздух.

— С какво мога да помогна?

— Всяка змия си има скривалище — продължи Зига. — Готова съм да се обзаложа, че Пьотр е избягал в своето. Ако сме късметлии, възможно е да е загатнал къде се намира.

Мракорката го разпита за времето, прекарано с господин Бърк. Изслуша внимателно разказа му за появата на непознатия в Здрач, за спускането в археологическия обект и за пътуването с влак до Импирия. Непрекъснато го караше да навлиза в дребни, на пръв поглед незначителни подробности. Хоб почти бе изчерпал спомените си, когато внезапно го осени мисъл.

— Виното — произнесе той бавно. — В Трансконтиненталния влак господин Бърк поръча червено вино от Лансалия. Келнерът препоръча друго, но той се пошегува, че поръчва не лошо вино, а добри спомени. Каза, че крайбрежието на Лансалия е любимото му място и че му липсва вкусът на почвата там.

Зига вирна вежди и взе да рови в папките си. Накрая извади един документ и го разгледа внимателно под светосферата.

— Заселвал се е там два пъти. Веднъж през деветнайсети век и отново през двайсет и пети. В имение край Таравал…

Тя угаси сферата, надигна се и пъхна папките под мишница. В очите й проблесна хищническа искра.

— Ако това ми помогне да го открия, ще кажа добра дума за вас пред императрицата.

— Добра дума за какво? — изпухтя лейди Раша. — За по-уютно жилище? Най-добре да го превърнат в лодкар!

Ваята го изгледа свирепо за последен път и последва Зига навън.

— Хайде, Ваше Височество.

Хейзъл не помръдна.

— След минута.

Вълчата глава незабавно цъфна отново в килията.

— Веднага.

Принцесата се обърна към наставницата си.

— Раша, обичам ви, но сега излезте, моля.

Ваята смръщи вежди, но се оттегли. От коридора долетя мърморене:

— А едно време я къпех с тези две…

Хейзъл се обърна към Хоб. Макар да не беше вече сияйната богиня от Кучи ров, у нея бе настъпила удивителна промяна. Нейно Височество си оставаше все така дребничка, с шнола в белите коси. Само че бе преживяла доста, бе осмислила преживяното — както добро, така и лошо, — ала то бе изличило невинността от червените й заешки очи. На Хоб му беше трудно да повярва, че пред него стои същото момиче, което бе видял за първи път у лейди Силва.

Той посочи тогата й — черна коприна, украсена по края с кехлибар.

— Знаех си, че ще се справите. Трети разред?

— Четвърти.

— Императрицата сигурно е доволна.

— Най-вече от себе си. Баба ми заповядала на Зига да не ви закача и да не се меси в приятелството ни. Искала да се привържа към вас, а после да ви отнеме от мен. Всъщност… не е трябвало да зная за екзекуциите, преди да бъдат изпълнени.

— Защо? — попита Хоб. — Какъв е смисълът?

— Мина Четвърта загубила брат си като малка. Явно според някои изследователи скръбта й — както и последвалата омраза — й вдъхнали повече мощ. Баба ми искала да ме превърне в оръжие, за да накара хората отново да се страхуват от рода ни. Искала да стана новата Покосителка.

Хоб се поколеба, преди да зададе следващия си въпрос.

— Е? Успя ли?

Нейно Височество не отвърна веднага. Стана някак вглъбена.

— Покосителката щеше да те остави да умреш — рече тихо тя, — а после да изпепели императрицата. Не, господин Смит. Аз не съм Покосителката. Избрах да бъда Хейзъл Фереджин.

По лицето й трепна едва доловима болка, но нямаше как да не я разпознаеш. Хоб бе наясно, че е преминала през изпитание — далеч по-голямо от Лирландския трезор, Съдружието и Сборището. И бе победила.

— А сега какво, Ваше Височество? — попита той.

— Захващам се за работа. Ще стана Пети разред. Дори Покосителката не е станала Пети разред, преди да навърши четиринайсет.

— Няма почивка за уморените.

— Аз съм Фереджин — отвърна тя сухо. — За нас почивка няма. Някой винаги желае смъртта ни — ако не са Висшеродните домове или бунтовниците, ще са некроманти, крадци на тела.

Нейно Височество се усмихна, но само за миг. Усмивката й го жегна изненадващо силно. Не беше си давал сметка колко му липсва времето с нея. Тя го изгледа замислено.

— Бяхте ли наистина мой приятел?

Тонът й не беше обиден, нито обвинителен. Прозвуча като момиче, което се е уморило да гадае. Хоб не отвърна веднага.

— Отначало не — призна той. — Отначало ви взех за разглезена глупачка. Не можех да повярвам колко сте необразована и колко малко се интересувате от империята, която владее семейството ви. Това ме ядоса.

Той замълча. Взривоопасната смес от чувства бе се надигнала опасно близо до повърхността.

— Но промених мнението си — продължи той. — Не за равнопоставеността или за правата на муирите, а за вас. Мисля, че ще извършите велики дела. Добри дела. А това ме изпълва с гордост — той се втренчи в каменния под и се опита да успокои гласа си. — Знам, че звучи смешно, но мисля, че вие сте най-близкият приятел, когото съм имал.

Мълчание.

— По-близък и от Къртицата?

Хоб се засмя и избърса една сълза с палец.

— Ами мисля, че да. Горкият той. Това ще го съсипе.

Хейзъл взе Мерлин в ръце и го погали по крилете.

— Е — въздъхна тя, — благодаря ви, че отговорихте на въпроса ми. За съжаление, налага се да вървя. „Импирия“ ще играят с „Тропик“, а не искам да пропусна началото.

Коприната изшумоли и тя му обърна гръб. Хоб се покашля.

— Не се отказвайте от мен, Ваше Височество.

Хейзъл Фереджин спря на прага — елфичен силует, очертан от светлината на факлите.

— Няма да е днес. Нито утре. Не и за цялото злато на Импириум.

БЛАГОДАРНОСТИ

Когато завърших „Гобленът“, си дадох сметка, че всъщност не съм готов да сложа точка на света, който бях създал. Да, усещах, че историята за Макс МакДаниелс е стигнала до своя край, но ме интригуваше какво би могло да се случи, след като демоните бяха покорени, а Роуан бе се превърнал в световна сила. Дали цялата тази енергия и оптимизъм щяха да доведат до по-добро общество, или с вековете добрите намерения щяха да се покварят и сериозно да се разминат с предвиденото в Pax Rowana[1] на Давид Менло? Любопитният писател и любителят историк в мен искаха да научат. Семенцата на „Импириум“ бяха посети с подписването на Договора от Червената зима.

Докато те поникнат, за тях се грижих аз, но и други хора изиграха важна роля, докато настъпи време за реколтата. Специални благодарности на моя агент Джош Адамс, който изпрати „Импириум“ при екипа на незаменимата Антония Маркиет в „Харпър Колинс“. Един писател не би могъл да си мечтае за по-добри партньори. Изключително съм задължен на Тони и Аби Голдберг, че повярваха в идеята ми и че ми предоставиха ума, топлината и проницателността си към героите и сюжета на книгата. Те са истински професионалисти, каквато е и Ейми Райън, на чието вдъхновение дължа прекрасната книга и избора на Антонио Капаро за художник на корицата. Редакторът Марта Шварц не само въведе ред в сложния свят на „Импириум“, но и ме научи, че магнолиите не цъфтят през юли. Безценен урок. Както би казала лейди Раша, дреболиите могат да имат голямо значение.

Разбира се, не бих постигнал нищо без скъпите си приятели и семейството си. Без тяхната подкрепа Хоб може би още щеше да подрежда столове при Мама Хауъл. Колкото до Даниеле, Чарли и Джеймс… не мога да го опиша с думи. Обичта и търпението ви бяха единственото, от което имах нужда. Благодаря ви.

[1] Pax Rowana (лат.) — Роуанският мир (мирен договор). — Б.пр. ↑

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

Пролог. {img:impiriumprolog.png}

Глава 1. Хейзъл. {img:impiriumglava1.png}

Глава 2. Хоб. {img:impiriumglava2.png}

Глава 3. Трансконтиненталният влак. {img:impiriumglava3.png}

Глава 4. Вечеря с Паячката. {img:impiriumglava4.png}

Глава 5. Голямата лъжа. {img:impiriumglava5.png}

Глава 6. Досадна история. {img:impiriumglava6.png}

Глава 7. В Божия дом. {img:impiriumglava7.png}

Глава 8. Наставницата и „Тифон“. {img:impiriumglava8.png}

Глава 9. Страшната гора. {img:impiriumglava9.png}

Глава 10. Гробът на Покосителката. {img:impiriumglava10.png}

Глава 11. Остриетата на Домовете. {img:impiriumglava11.png}

Глава 12. Оздравяване. {img:impiriumglava12.png}

Глава 13. Фантазия „Гротеска“. {img:impiriumglava13.png}

Глава 14. Туристи. {img:impiriumglava14.png}

Глава 15. Отзвук. {img:impiriumglava15.png}

Глава 16. Lingua Mystica. {img:impiriumglava16.png}

Глава 17. Майският бал. {img:impiriumglava17.png}

Глава 18. Интервюто. {img:impiriumglava18.png}

Глава 19. Незабелязан гост. {img:impiriumglava19.png}

Глава 20. Пътуване до Тализин. {img:impiriumglava20.png}

Глава 21. Месаря, Пекаря, Свещаря. {img:impiriumglava21.png}

Глава 22. Убиец. {img:impiriumglava22.png}

Глава 23. Кучи ров. {img:impiriumglava23.png}

Глава 24. В юлския ден

Благодарности

Заслуги