Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Letter From a Stranger, 2011 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Нина Рашкова, 2016 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,6 (× 8 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Разпознаване, корекция и форматиране
- NMereva (2018)
Издание:
Автор: Барбара Тейлър Брадфорд
Заглавие: Писмо от Истанбул
Преводач: Нина Рашкова
Година на превод: 2016
Език, от който е преведено: английски
Издател: Издателска къща Плеяда
Град на издателя: София
Година на издаване: 2016
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: Симолини’94
Излязла от печат: 18.01.2016
Редактор: Лилия Анастасова
ISBN: 978-954-409-357-0
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7898
История
- — Добавяне
Петдесет и втора глава
Момиченцето, което идваше към нея, носеше рокля от жълт муселин с бухнала пола, бели чорапки до глезените и черни лачени обувки с панделки. Държеше жълта роза и изглеждаше много тържествено, пристъпвайки някак самоуверено.
Докато се приближаваше, носейки се плавно по сумрачния коридор, Габриел видя, че има копринена руса коса, сини очи и най-сладкото личице на света.
И ето че внезапно застана пред нея. Усмихваше се. Направи лек реверанс. Подаде розата на Габриел и каза:
— За теб е, бабо. Аз съм Дейзи.
Като се наведе и взе розата, Габриел промълви:
— Благодаря, Дейзи. — Целуна я по страната. — Красиво цвете и красиво момиченце.
Детето се засмя, завъртя се и видя Джъстин зад Габриел. Хвърли се към нея.
— Джуджу, ти се върна.
— Разбира се, че се върнах — отвърна тя и прегръщайки я, си помисли колко е очарователна с новата си рокля.
Дейзи попита:
— Да видиш мама ли ходи? На нея харесва ли й на небето?
Всички се спогледаха, изгубили дар слово за момент. Джъстин първа се окопити:
— Заминах за Истанбул да видя баба.
— О, а къде е Истанбул? — попита Дейзи и започна пак да се върти, щастлива като чучулига.
Габриел погледна към сумрачното пространство и видя някакъв мъж, който стоеше там и ги наблюдаваше. Като тръгна към тях, дъхът й секна. Беше Дирк Ландау, нейният баща. Но това беше само илюзия. Там стоеше нейният внук Ричард, който на трийсет и две години беше копие на баща й. Имаше същата форма на лицето, издължено, изящно. Челото му беше високо, носът — правилен, косата — руса и начупена.
Ричард се усмихна и забърза. Габриел пристъпваше бавно и изведнъж се прегърнаха. Той се смееше, целуваше я, викаше:
— Бабо, о, бабо, добре дошла у дома! Не съм бил толкова щастлив от години.
— Нито пък аз — отговори Габриел, отдръпна се и вдигна поглед към него. Огледа лицето му. — Сега поразително приличаш на баща ми, Ричард. В теб виждам него.
— Забрави ли, бабо, не си ме виждала десет години. За жалост.
Тя само кимна. Обърна се и каза:
— Запознай се с моята скъпа приятелка Анита и нейния внук Майкъл Долтън. Годеникът на Джъстин.
Двамата мъже се приближиха един към друг, изгледаха се от глава до пети и се ръкуваха. Веднага се харесаха. После Ричард се ръкува и с Анита и каза:
— Това е ужасно глупаво.
Наведе се, целуна я по страната и Анита беше покорена начаса.
Джъстин се огледа и попита:
— Къде са Джоан и Саймън?
— Ще дойдат, щом се настаните — отговори той. — Ела, бабо, да отидем при Тита и Пърл. Умират си да те прегърнат и целунат. Това са техните думи.
— Какво, за бога, им казахте? Искам да кажа… откъде се появих внезапно? — сви вежди Габриел.
Ричард я погледна красноречиво.
— Казах им истината. Че е избухнал скандал. Че сме подведени да повярваме, че си загинала. След това сме разбрали, че си жива, и Джъстин е заминала да те търси. Много по-добре е, отколкото да лъжем. Какво обичаше да казваш, бабо? Да не си размахваме кюлотите.
— Прилича ми на афоризмите на Габи — промърмори Анита. — А къде се дяна малката Дейзи? Още не съм я целунала.
Като чу името си, момиченцето дойде, танцувайки.
— Ето ме. — Стискаше две рози — една червена и една бяла. Отиде при Анита, направи реверанс и й подаде червената. — За теб е.
Анита й се усмихна, наведе се и я целуна.
— Благодаря, миличка. Знам, че ще станем приятелки.
Дейзи отиде при Майкъл, вдигна поглед към него и изведнъж като че ли се засрами. Даде му бялата роза. Той й се усмихна, абсолютно очарован.
— Много ти благодаря. Тъкмо за бутониерата ми е. — Погали я по русата коса. — Аз съм Майкъл — нежно прошепна.
Тя вдигна поглед към него, усмихна се и пак затанцува, отдалечавайки се.
Габриел дълбоко се развълнува. Сърцето й беше изпълнено с любов към това прелестно дете. Нейната правнучка. „Всичко си струваше само заради този миг — помисли си тя. — Да видя Дейзи, да зная, че съществува, че имам възможност да я обичам, докато още съм жизнена и здрава. Предстоят ни чудесни дни с нея. Красива е. Типична Ландау. Има нашите гени без съмнение.“
* * *
Джъстин намери работа на всички. Ричард заведе баба си в кухнята, за да се срещне с Тита и Пърл и да се запознае със съпруга на Пърл Карлос и неговия баща Рикардо. Дейзи отиде с тях. Майкъл и Анита излязоха да огледат градината и да намерят място за балдахинения навес, и да придобият представа за „релефа на местността“, както се изразиха.
След като всички се заеха със своите задачи, Джъстин отиде да провери стаите. В понеделник беше дала инструкции на Пърл от Истанбул, преди да тръгнат в сряда. Снощи спаха в хотел по настояване на Майкъл. Днес, след като обядваха, се качиха на лимузина и пристигнаха в Кънектикът.
— Много екстравагантно — беше му прошепнала Джъстин. Той само се захили, като виждаше колко се радват двете баби на всичко и особено на дългата лимузина.
Отвори вратата на стаята, която беше на баба й, и се усмихна, като видя колко е красива. Пърл я беше напълнила с цветя, от най-любимите на баба й. Имаше купа с плодове, вода, бонбони — дребни жестове на внимание, на които Габриел я беше научила преди години. Всичко блестеше. Беше съвършено.
Джъстин беше заръчала на Пърл да подготви стаята от другата страна на коридора за Анита и като надникна вътре, установи, че тя също блести от чистота. Не липсваха изящните допълнения.
Третата стая в тази част на къщата беше предназначена за гардеробна на Майкъл, където да не бъде обезпокояван от никого. Там имаше и баня само за него. Нямаше да използва нейната. Подсмихна се. Знаеше, че ще негодува.
Зарадвана, че всичко е наред, Джъстин отиде в своята спалня и затвори вратата.
Седна на писалището и набързо направи списък с покупки за Пърл, после се облегна и се замисли. В понеделник вечерта Ричард й се обади в Истанбул и й съобщи, че майка им възнамерява да пристигне в Ню Йорк идващата седмица.
— Трябва да се видим с нея, да се обясним — каза той. Тя се съгласи и му предложи да определи среща, щеше да се съобрази с него.
Изпитваше известно колебание дали преди това да каже на Ричард за непримиримия антисемитизъм на Дебра и после да му даде бележника. Или да го остави да прочете „Фрагментите“ на Габриел и след това да го осведоми за отношението на майка им.
В събота вечерта беше споделила с Майкъл каква е истинската причина Дебра да скъса отношения с майка си. В първия момент той се втрещи, после се вбеси. Предложи й да даде на Ричард да прочете спомените този уикенд и после да му обясни последиците. Сега разбираше, че така е най-разумно, и точно това щеше да направи.
След това състави менюто за неделния обед, което щеше да предаде на Тита и Пърл. Сестрата на Майкъл Алиша и родителите му бяха поканени. Те естествено искаха да се запознаят с нея и да прекарат деня с майката на Корнелия Анита. Тя също нямаше търпение да се запознае с тях и се надяваше да я харесат. „Престани да се притесняваш — беше й казал в самолета Майкъл. — Ти вече си член на нашето семейство, скъпата ми.“
* * *
— Толкова съм щастлив, че харесваш промените, които съм направил — каза Ричард. — Това е твоята къща, твоята галерия, твоето имение. Проектира го още преди години. И наистина ще се разстроя, ако не ти харесват ателиетата. Вложих сърцето си в тях.
Габриел го погледна и възкликна:
— Но на мен много ми харесват твоите остъклени ателиета, Ричард. Те са поразителни. Не намирам друга дума, за да ги опиша. И галерията е великолепна. Начинът, по който си отворил пространството, е забележителен. Възхищавам се на идеята ти за плъзгащите се стени. — Бутна една от преградите и пристъпи в другото помещение. — Разбра ли какво имам предвид? Усещането за простор е прекрасно и картините са изложени отлично.
Ричард вървеше след нея.
— Изложили сме много твои картини, бабо. Ето любимата на Джъстин.
На Габриел й стана много приятно, че внуците й са изложили нейните платна, и все пак те не бяха достатъчно добри, за да стоят редом с платната на някои от художниците в галерията.
— В края на краищата моите картини не са чак толкова лоши, нали, Рич? О, ето я онази, която Джъстин обича! Винаги се е заглеждала по нея. Виж, Ричард, това съм аз, ето тук. А до мен е Анита. На една ливада сме да… до… на някаква ливада. Използвах моментална снимка от 1938 година, за да я нарисувам.
Ричард гледаше картината.
— Обожавам я, откакто се помня — каза й той. — Така ми се иска да рисуваш повече, бабо. Много си талантлива.
Неочаквани спомени нахлуха в главата на Габриел, докато се взираше в картината, на която беше нарисувала себе си и Анита: спомени за Арабела, Ирина и замъка в Бранденбург. За тяхната бърлога, дупката в земята, която беше тяхно сигурно убежище… толкова много спомени… толкова години бяха изминали. „Повече от шейсет“ — помисли си.
Очите й изведнъж се насълзиха. Надяваше се Ричард да не забележи. „Днес не е време за сълзи“ — си каза. Беше се върнала у дома, в „Индианско бърдо“… предстоеше й да организира сватба.
* * *
По-късно същия следобед Джъстин почука на вратата на Ричард.
— Нали не спиш?
— Не, седя и си мисля за нашата майка. Нямам търпение да й кажа, но се ужасявам от срещата с нея.
Джъстин влезе и затвори вратата.
— Знам какво имаш предвид.
Седна. В скута си държеше бележника с кожена подвързия.
— Какво е това? — попита той, като го забеляза.
— За теб е, Рич. Държа да започнеш веднага да четеш. Всъщност непременно трябва да го прочетеш.
— И защо?
— Защото трябва да знаеш какво е написано, преди да се срещнем с Дебра. Нещо като мемоари са, които баба е писала през последните десет години. „Отломки“ от нейния живот, както ги нарича. Прочетох ги в Истанбул и са изключителни.
— Разкажи ми.
— Не мога. Желанието на баба не е това. Имала е намерение да ни остави бележника при завещанието си, но реши, че сега е време да го прочетем. Не иска аз да ти разказвам. Настоява сам да го прочетеш.
— Добре, ще го прочета. Не ми се струва много дълго.
Джъстин само кимна и продължи:
— Защо майка ни е в Ню Йорк?
— Работи по онзи голям проект в Токио. Предполагам, че е съкратила обиколката си на Китай. Върнала се е тук да купува произведения на изкуството. „Произведения, които си заслужават“ — така се изрази. Всъщност добре че е в Манхатън. Ако трябваше да летим до Западния бряг, за да се обясняваме с нея точно в този момент, щеше да бъде много неудобно. Предстои ни сватба. Нямаме време.
— По-удобно е, че е тук. Нямам търпение да й кажа какво мисля. Уговори ли среща с нея? — попита Джъстин.
— Казах й, че ще й се обадя утре. Отседнала е в „Карлайл“.
— Уговори ден в началото на седмицата, Рич. Майкъл иска да сме тук в четвъртък или петък. — Джъстин стана и му подаде бележника. — Очакват те изненади — предупреди го.