РЕНЕ АХДИЕ

ГНЕВЪТ И ЗОРАТА

Част 1 от „Гневът и зората“

Превод от английски: Христо Димитров, 2016

chitanka.info

За Виктор, историята в моето сърце.

И за Джесика, първата звезда в нощното ми небе.

Някога имах хиляди желания,

но всички изчезнаха

в едничкия копнеж да те познавам.

Джалал ал Дин Руми

ПРОЛОГ

Зората нямаше да е добре дошла.

Небето вече го беше показало с тихата поява на тъжна сребърна аура отвъд хоризонта.

Един млад мъж стоеше до баща си на терасата на покрива на мраморния дворец. Гледаха как бледата светлина на първите слънчеви лъчи бавно и внимателно изтиква мрака.

— Къде е той? — попита младият мъж.

Баща му не отклони поглед към него.

— Не е напускал покоите си, откакто даде заповедта.

Младият мъж прекара ръка през къдравата си коса с въздишка.

— Заради това по улиците на града ще избухнат бунтове.

— А ти ще ги потушиш незабавно — шибна го краткият отговор в навъсената светлина.

— Незабавно? Не смяташ ли, че една майка и един баща ще се бият, за да отмъстят за детето си, независимо какви са се родили или какъв е санът им?

Бащата най-накрая погледна сина си. Очите му бяха изпити и хлътнали, сякаш някаква тежест ги дърпаше навътре.

— Ще се бият. Трябва да се бият. А ти ще направиш така, че това да не доведе до нищо. Ще изпълниш дълга си пред своя повелител. Разбираш ли?

Младият мъж помълча.

— Разбирам.

— Генерал Ал Хури?

Бащата се обърна към войника, появил се зад гърба им.

— Да?

— Изпълнено е.

Бащата кимна и войникът си тръгна.

Двамата мъже отново се взряха в небето.

Чакаха.

Дъждовна капка удари спечената земя под краката им и изчезна в светлокафявия камък. Друга звънна в металния парапет, преди да се плъзне и да изчезне в нищото.

Скоро дъждът заваля равномерно край тях.

— Ето го твоето доказателство — каза генералът, а гласът му тегнеше от тиха мъка.

Младият мъж не отговори веднага.

— Не можем да издържим на това, татко.

— Той може. Той е силен.

— Ти никога не си разбирал Халид. Не е до силата, а до същината. Това, което ще последва, ще унищожи всичко останало от него и ще остане само люспа — сянка на онова, което някога е бил.

Генералът трепна.

— Мислиш ли, че съм искал това да му се случи? Бих се удавил в собствената си кръв, само и само да не го допусна. Но нямаме избор.

Младият мъж поклати глава и обърса стеклата се под брадичката му дъждовна вода.

— Отказвам да повярвам.

— Джалал…

— Трябва да има друг начин — настоя младият мъж, извърна се от парапета и изчезна надолу по стълбите.

Отдавна пресъхналите кладенци из целия град започнаха да се пълнят. В напуканите, опалени от слънцето резервоари блещукаха вирчета надежда и хората в Рей се будеха с нова радост. Те се втурваха на улицата и извръщаха усмихнати лица към небето…

Но не знаеха каква е цената.

Дълбоко в сърцето на палата от мрамор и камък едно осемнадесетгодишно момче седеше само пред огромна маса от полиран абанос.

Слушаше дъжда.

Единствената светлина в стаята се отразяваше в кехлибарените му очи.

Светлина, окръжена от мрак.

Той подпря лакти на коленете си и обхвана глава с длани. Пръстите му се сплетоха над веждите като корона. Стисна очи, а думите ехтяха около него, изпълваха ушите му с обещания за живот, вкоренен в миналото.

За живот, в който да изкупи греховете си.

Сто живота за единия, който отне. Един живот за една зора. Ако пропуснеш и едно утро, ще те лиша от мечтите ти. Ще те лиша от града ти.

И ще взема хилядократно тези животи от теб.

СЪЗЕРЦАНИЕ НА ВОАЛИ И ЗЛАТО

Не бяха мили. А и защо ли трябваше да бъдат?

В крайна сметка не очакваха тя да доживее до сутринта.

Пръстите, които втъкваха гребени от слонова кост в дългата до кръста коса на Шахризад и втриваха сандалов крем в горната част на смуглите й като бронз ръце, бяха брутално безчувствени.

Шахризад гледаше как една от младите прислужнички поръсва голите й рамене със златен прах, а той улавяше светлината на залязващото слънце.

Воалните завеси покрай стените на стаята се надиплиха от порив на вятъра. През гравираните дървени паравани към терасата лъхна сладко ухание на цъфнали цитруси и нашепна за вече недостижимата свобода.

Изборът беше мой. Помни Шива.

— Не нося огърлици — каза Шахризад, когато друго момиче започна да закопчава огромно украшение, покрито със скъпоценни камъни, около гърлото й.

— Това е подарък от халифа. Трябва да го носите, господарке.

Шахризад се загледа в слабото момиче с удивление.

— А ако не го нося? Ще ме убие ли?

— Моля, господарке, аз…

— Предполагам, че сега не е моментът да повдигам този въпрос — въздъхна Шахризад.

— Да, господарке.

— Казвам се Шахризад.

— Знам, господарке.

От неудобство момичето отмести поглед настрани, преди да помогне на Шахризад с позлатената мантия. Докато двете млади жени отпускаха тежкото наметало върху блестящите й рамене, Шахризад изучаваше завършения си вид в огледалото пред себе си.

Тъмните й като полунощ плитки лъщяха като полиран обсидиан, а лешниковите й очи бяха обрамчени от редуващи се щрихи, положени с черни сенки и течно злато. В средата между веждите й висеше голям колкото палеца й рубин с формата на капка. Още един се полюшваше на гънка верижка около голия й кръст и докосваше копринения пояс на шалварите й. Самата мантия беше от светъл плат, извезан със сребро и злато в сложен мотив, който ставаше още по-хаотичен от развиването покрай краката й.

Приличам на позлатен паун.

— Всички ли изглеждат толкова смешно? — попита Шахризад.

Двете млади жени отново неловко отвърнаха погледи.

Сигурна съм, че Шива не е изглеждала толкова смешно…

Изражението на Шахризад се втвърди.

Шива би изглеждала красива. Красива и силна.

Ноктите й се впиха в дланите — мънички полумесеци на стоманена непоколебимост.

Откъм вратата се дочу тихо почукване, трите обърнаха глави едновременно със затаен дъх.

Сърцето на Шахризад заби бясно въпреки новооткрития й кураж.

— Мога ли да вляза?

Мекият глас на баща й разчупи тишината, умоляващ и излъчващ мълчаливо извинение.

Шахризад издиша бавно… предпазливо.

— Баба̀, какво правиш тук? — каза тя търпеливо, но внимателно.

Джахандар ал Хайзуран провлече крака в стаята. Брадата и слепоочията му бяха прошарени със сиво, а милиардите цветове в лешниковите му очи проблясваха и танцуваха като море сред буря.

В ръката си държеше напъпила роза, бледа в средата, но връхчетата на листчетата й грееха в прекрасно яркопурпурно.

— Къде е Ирса? — попита Шахризад, а в тона й се прокрадна безпокойство.

— У дома — усмихна се тъжно баща й. — Не й позволих да дойде с мен, макар че тя се би и се ядосва до последния възможен момент.

Поне за това не е пренебрегнал желанието ми.

— Трябва да си с нея. Тази вечер тя ще има нужда от теб. Моля те, баба, ще го направиш ли заради мен? Ще направиш ли както говорихме?

Тя посегна и го хвана за свободната ръка, като я стискаше леко и го умоляваше с дланите си да следва плановете, които тя беше начертала в предишните дни.

— Аз… Аз не мога, дете мое — сведе глава Джахандар, в гърдите му се надигна ридание, а слабите му рамене се тресяха от мъка. — Шахризад…

— Бъди силен. Заради Ирса. Обещавам ти, че всичко ще бъде наред.

Шахризад вдигна длан към обветреното му лице и изтри сълзата, плъзнала се по бузата му.

— Не мога. Мисълта, че това може да е последният ти залез…

— Няма да бъде последният. Ще видя и утрешния залез. Кълна ти се.

Джахандар кимна, макар и страданието да продължаваше да го терзае. Той протегна розата.

— Последната от градината ми. Още не е цъфнала напълно, но исках да ти дам един спомен за дома.

Тя се усмихна и посегна към цветето, обичта между двамата съвсем не беше просто благодарност, но той я спря. Когато тя осъзна причината, започна да негодува.

— Не. Поне за това бих могъл да направя нещо за теб — промълви той почти на себе си. Той се взря в розата, веждите му се свъсиха, а устата му се изопна. Една от слугините се прокашля в юмрук, докато другата гледаше към вратата.

Шахризад чакаше търпеливо. Многозначително.

Розата започна да се разпъпва. Листенцата й се извиха и се отвориха, подтикнати към живот от невидима ръка. Цветът нарастваше, ухаеше като най-хубав парфюм, сладък и перфектен за миг… но скоро миризмата превзе всичко, силна и натрапчива. Само за миг ръбчетата на листенцата се промениха от прекрасно наситено розово в сенчесто ръждиво.

А след това розата започна да вехне и да умира.

Поразен, Джахандар гледаше как сухите листенца се ронят на белия мрамор в краката им.

— Аз… Аз съжалявам, Шахризад — проплака той.

— Няма значение. Никога няма да забравя колко красива беше за момент, баба.

Тя го прегърна около врата и го придърпа към себе си.

— Иди при Тарик — прошепна тя до ухото му толкова тихо, че само той можеше да я чуе. — Иди при Тарик, както обеща. Вземи Ирса и тръгвай.

Той кимна, а очите му отново проблеснаха.

— Обичам те, дете мое.

— И аз те обичам. Ще изпълня обещанията си. Всичките до едно.

Джахандар се овладя и мигна мълчаливо на по-голямата си дъщеря.

Почукването на вратата този път не молеше за внимание, а настояваше за него.

Шахризад се обърна рязко, а кървавочервеният рубин се люшна на челото й. Тя изправи рамене и вдигна острата си брадичка.

Джахандар стоеше встрани, скрил лице в ръцете си, докато дъщеря му пристъпи напред.

— Съжалявам… толкова много съжалявам — прошепна му тя, преди да прекрачи през прага и да последва стражите начело на процесията. Шахризад зави зад ъгъла, а Джахандар се свлече на колене и зарида, когато тя се скри от погледа му.

Мъката на баща й отекваше из залите. Шахризад успя да направи едва няколко крачки по грамадните като пещери коридори на двореца, преди краката й да я предадат. Тя се спря, а коленете й трепереха под издутата тънка коприна на шалварите й.

— Господарке? — обади се отегчено един от стражите.

— Той може да почака — задъха се Шахризад.

Стражите се спогледаха.

Сълзите й заплашваха да начертаят издайническа блестяща следа по бузите й и Шахризад притисна ръка към гърдите си. Пръстите й неволно докоснаха края на дебелата златна огърлица, стиснала гърлото й, обсипана с донесени от чужди страни едри и неизказано разнообразни скъпоценни камъни. Усещаше как й тежи… задушава я. Като окови с брилянти. Тя остави пръстите й да се свият около дразнещото украшение и за секунда помисли дали да не го скъса от тялото си.

Яростта беше успокояваща. Приятелско напомняне.

Шива.

Най-скъпата й приятелка. На нея можеше да довери и най-съкровените си мисли.

Тя сви пръстите на краката си в оплетените от златни ширити сандали и пак изправи рамене. Продължи да върви, без да каже и дума.

Стражите отново се спогледаха за миг.

Когато стигнаха до масивната двойна врата към тронната зала, Шахризад осъзна, че сърцето й бие два пъти по-бързо от обичайното. Вратите се отвориха с протяжен стон и тя се съсредоточи върху целта си, като забрави за всичко друго наоколо.

В самия край на огромната зала стоеше Халид ибн ал Рашид, халиф на Хорасан.

Повелителят на повелителите.

Чудовището от кошмарите ми.

Шахризад чувстваше как омразата бушува в кръвта й с всяка крачка, а намеренията й стават все по-ясни. Тя се взря в него с нетрепващ поглед. Гордата му осанка изпъкваше сред хората от свитата му и подробностите се набиваха в очите й, докато се приближаваше.

Той беше висок и елегантен, с фигурата на изкусен във военното дело млад мъж. Тъмната му коса беше права и вчесана по начин, който предполагаше желание за ред във всичко.

Тя стъпи на подиума, погледна го и се зарече да не се плаши дори и изправена пред господаря си.

Гъстите му вежди се повдигнаха леко. Те очертаваха очи в толкова бледа отсянка на кафявото, че изглеждаха кехлибарени при определена светлина, светли като на тигър. По профила му някой художник можеше да изучава ъглите. Халифът не помръдна и продължи да я оглежда внимателно.

Лице, което прорязваше, поглед, който пронизваше.

Той протегна ръка към нея.

Тя понечи да я хване, но се сети да се поклони.

Гневът кипеше под повърхността и бузите й почервеняха.

Той мигна, когато тя отново го погледна в очите.

— Съпруго — кимна той.

— Господарю мой.

Ще доживея да видя залеза и утре. Няма да правя грешки. Кълна се, че ще доживея да видя колкото залези трябва.

И ще те убия.

Със собствените си ръце.

САМО ЕДИН

Соколът се рееше из заслепяващо светлото следобедно небе, крилата му улавяха всяка въздишка на вятъра, а очите му претърсваха ниските храсти отдолу.

С едно бързо движение хищникът сви криле към тялото и се спусна като светкавица към земята. Тялото му се превърна в замъглено петно от сиво-сини пера и блеснали нокти.

Топката козина, която побягна с писък из храстите, нямаше никакъв шанс да се спаси. Скоро звукът от трополящи копита се приближи, а зад него се виеше малка пясъчна вихрушка.

Двамата ездачи спряха на почтително разстояние от соколицата и убитото от нея животно.

Първият ездач застана така, че слънцето да е зад гърба му. Беше възседнал тъмно алест жребец, порода Ал Хамса. Протегна лявата си ръка и изсвири ниско и меко.

Соколицата се обърна към него, а обрамчените й с жълто зеници се присвиха. Тя се издигна отново във въздуха и кацна, като вкопчи здраво нокти върху кожената манкала, която покриваше ръката на ездача от китката до лакътя.

— Проклета да си, Зорая. Загубих още един облог — изпъшка вторият ездач към птицата.

Соколарят се усмихна на Рахим, негов приятел още от детските им години.

— Стига си се оплаквал. Не е нейна вината, че ти не можеш да си научиш урока.

— Имаш късмет, че съм такъв глупак. Кой друг би издържал компанията ти толкова дълго, Тарик?

Тарик се изсмя тихичко.

— В такъв случай сигурно трябва да спра да лъжа майка ти колко умен си станал.

— Естествено. Аз някога лъгал ли съм твоята?

— Неблагодарник. Слез и вземи плячката й.

— Да не съм ти слуга? Ти го направи.

— Добре. Дръж я!

Тарик протегна предмишница, докато Зорая чакаше търпеливо на кожения ръкав. Когато соколицата осъзна, че я предават на Рахим, разроши пера, настръхна и изпищя протестиращо.

Рахим се дръпна притеснен.

— Тази покварена птица ме мрази.

— Защото има добра преценка за характери — усмихна се Тарик.

— И забележителен нрав — измърмори Рахим. — Честно, по-лоша е от Шази.

— Още едно момиче с отличен вкус.

Рахим завъртя очи.

— Малко си самохвален в тази оценка, не мислиш ли? Като имаме предвид, че единственото общо между тях си ти.

— Принизяването на Шахризад ал Хайзуран с подобно отношение може би е причината защо винаги си патиш от нрава й. Уверявам те, че Зорая и Шази имат много повече общо от мен. Сега спри да губиш време, слез от проклетия си кон, че да можем да си вървим.

Като не спираше да мърмори, Рахим скочи от седлото на сивата си ахалтекинска кобила. Под пустинното слънце гривата й блестеше като полиран калай.

Очите на Тарик пробягаха по ивицата пясък и сухи храсти на хоризонта. Жегата надигаше вълни топлина от напечената кафяво-жълта земя и небето трептеше в синьо и бяло.

Уловът на Зорая беше прибран в прикрепената към седлото кожена торба и Рахим преметна крак през гърба на коня с изяществото на млад благородник, обучаван в изкуството на ездата още от дете.

— А що се отнася до предишния ни облог за птицата… — подметна Рахим, като се отдалечаваше.

Тарик видя решителното изражение на лицето му и изсумтя.

— Не.

— Защото знаеш, че ще загубиш.

— Ти си по-добър ездач от мен.

— Конят ти е по-добър. Баща ти е емир. Освен това аз вече загубих един облог днес. Дай ми шанс да се изравним — настоя Рахим.

— Докога ще си играем такива игрички?

— Докато те победя. Във всяка една от тях.

— Значи винаги ще ги играем — пошегува се Тарик.

— Копеле — Рахим потисна усмивката си и стисна юздите. — Заради това дори няма да се опитвам да играя честно.

Той впи пети в корема на кобилата и се понесе в обратната посока.

— Глупак — засмя се Тарик, пусна Зорая към облаците и се приведе над врата на жребеца си. Цъкна с език и конят разтърси грива и изпръхтя. Тарик дръпна юздите, арабският кон се изправи на масивните си задни копита и се впусна през пясъка, а мощните му крака вдигаха във въздуха облаци прах и камъчета.

Бялата рида на Тарик се вееше зад него, а качулката заплашваше да се откъсне въпреки кожената лента, която я придържаше.

Заобиколиха последната дюна и от пясъците пред тях се издигна крепост от кафяв камък, скрепен със сив хоросан. Сводестите кули, отрупани със спирали от мед, бяха покрити с тюркоазената патина на времето.

— Синът на емира идва! — провикна се един часовой, докато Рахим и Тарик се приближаваха към задната порта. Тя се отвори почти веднага, а слугите и работниците отскочиха от пътя им, когато Рахим препусна покрай все още скърцащите железни панти, следван по петите от Тарик. Пълна кошница с райски ябълки падна и се тресна в земята, а съдържанието й се разпиля навсякъде, преди един недоволстващ старец да се наведе и да се опита да събере пръснатите оранжеви плодове.

Двамата млади благородници обуздаха конете си почти в средата на широкия двор, неосъзнаващи какъв хаос бяха причинили.

— Как се чувстваш — да те победи един глупак? — Присмя се Рахим, а тъмносините му очи светеха.

Ъгълчето на устата на Тарик се надигна весело, той скочи от седлото и бутна назад качулката на своята рида. Прокара ръка през непокорната си къдрава коса, а по лицето му се посипаха песъчинки. Той замига бързо, за да не паднат в очите му.

Зад гърба му Рахим сякаш се задави в смеха си.

Тарик отвори очи.

Младата слугиня пред Тарик бързо отмести поглед, а бузите й пламнаха в червено. Подносът с две сребърни чаши с вода се разтрепери в ръцете й.

— Благодаря — усмихна се Тарик и посегна за едната.

Тя се изчерви още по-силно, а потракването на чашите по подноса се усили.

Рахим се приближи с тежка стъпка. Взе чашата си и кимна на момичето, преди тя да се обърне и да побегне колкото я държаха краката.

Тарик го блъсна. Силно.

— Ама че си простак.

— Според мен това бедно момиче е наполовина влюбено в теб. След поредното си жалко представяне в ездитното изкуство трябва да си още по-благодарен на пръста на съдбата, въздал ти тези погледи.

Тарик не му обърна внимание и се обърна да огледа двора. Вдясно забеляза възрастния слуга, приведен над бъркотията от пръснатите по гранита в краката му райски ябълки. Тарик пристъпи леко напред и приклекна на едно коляно, за да помогне на стареца да върне плодовете в кошницата.

— Благодаря ти, сахиб — сведе глава мъжът и докосна челото си с пръстите на дясната ръка в жест на уважение.

Очите на Тарик омекнаха, а цветът им се промени в сянката. Ясното сребро в средата се преплете с пръстени от най-тъмна пепел, а черни чертици се разпериха като ветрило към меката кожа на клепачите. Веждите му придаваха строг вид, но той се разсейваше от благоразположената му усмивка. Наболата еднодневна брада щрихираше квадратната му челюст и подчертаваше още повече фината й симетрия.

Тарик кимна на възрастния мъж и върна привичния жест.

Крясъкът на Зорая се понесе от небето над главите им и настоя за незабавно внимание. Тарик поклати глава с престорено раздразнение и й свирна. Соколицата се спусна надолу с див писък, който накара още хора да се разбягат от двора. Кацна на протегнатата манкала и започна да чисти перата си, докато той я водеше към клетките, за да я нахрани.

— Не смяташ ли, че птицата е малко… разглезена? — Рахим изучаваше соколицата, докато тя погълна цяла ивица сушено месо, без дори да си поеме дъх.

— Тя е най-добрият ловец в целия халифат.

— Въпреки това съм убеден, че на тази проклета птица може да й се размине дори убийство. Това ли възнамеряваш?

Един от най-близките съветници на баща му се появи под арката към преддверието, преди Тарик да успее да отвърне.

— Сахиб? Емирът настоява да се явите.

— Нещо не е наред ли? — свъси вежди Тарик.

— Неотдавна пристигна пратеник от Рей.

— Само това? — прокашля се Рахим. — Писмо от Шази? Надали си заслужава официална аудиенция.

Тарик продължи да гледа съветника, като забеляза помраченото му от дълбоки бръчки чело и силно стиснатите му преплетени пръсти.

— Какво се е случило?

— Моля ви, сахиб. Елате с мен — избегна отговора съветникът.

Рахим последва Тарик и съветника в обточеното с мраморни колони преддверие и през откритата галерия с облепения с шарени плочки шадраван от стъклена мозайка. Искрящата вода се лееше с равномерна струя от устата на лъв от позлатен бронз.

Влязоха в главната зала, където Насир ал Зияд, емир на четвъртата по богатство крепост в Хорасан, седеше с жена си край ниска масичка. Вечерята им стоеше недокосната пред тях.

Беше видно, че майката на Тарик беше плакала.

Той се спря, сепнат от гледката.

— Татко?

Емирът въздъхна и вдигна очи, за да срещне погледа на сина си.

— Тарик, този следобед получихме писмо от Рей. От Шахризад.

— Дай ми го.

Молбата беше мека, но настоятелна.

— Беше адресирано до мен. Част от него е и за теб, но…

Майката на Тарик избухна в сълзи.

— Как можа това да се случи?

— Какво е станало? — попита нетърпеливо Тарик, като повиши глас. — Дай ми писмото.

— Твърде късно е. Нищо не можеш да направиш — въздъхна емирът.

— Първо Шива. После, погубена от мъката си, сестра ми отне собствения си… — майката на Тарик трепна. — А сега и Шахризад? Как можа това да се случи? Защо?

Тарик се смръзна.

— Знаеш защо — отвърна емирът с дрезгав нисък глас. — Тя го е направила заради Шива. Заради всички нас.

При тези думи майката на Тарик стана от масата и се отдалечи, а риданията й се засилваха с всяка крачка.

— Господи, Шази. Какво си направила? — прошепна Рахим.

Тарик не помръдна, изражението му остана безизразно и неразгадаемо.

Емирът стана и се приближи до сина си.

— Сине, ти…

— Дай ми писмото — повтори той.

Емирът му протегна свитъка с тъжно примирение.

Познатият неразбираем почерк на Шахризад се стелеше по страницата, властен и деспотичен, както обикновено. Тарик спря да чете, когато тя започна да се обръща директно към него. Извинението. Думите на съжаление за предателството й. Благодарността за разбирането му.

Стига. Не можеше да го понесе. Не и от нея.

Краят на свитъка се смачка в юмрука му.

— Нищо не можеш да направиш — повтори емирът. — Сватбата… сватбата е днес. Ако тя успее… ако тя…

— Не го казвай, татко. Умолявам те.

— Трябва да се каже. Тези истини трябва да бъдат казани, без значение колко са тежки. Трябва да се справим с това като семейство. Леля ти и чичо ти така и не преодоляха загубата на Шива и виж докъде доведе смъртта на дъщеря им.

Тарик затвори очи.

— Дори и Шахризад да оцелее, не можем да направим нищо. Това е. Край. Трябва да го приемем, колкото и трудно да ни се струва. Знам какво изпитваш към нея, разбирам те напълно. Ще е нужно време. Но ще осъзнаеш, че можеш да откриеш щастието и с някой друг, че по света има и други млади жени. С времето ще разбереш — каза емирът.

— Няма да се наложи.

— Моля?

— Вече разбирам. Напълно.

Емирът изгледа сина си с изненада.

— Разбирам какво ми казваш. Всичко. Но и ти трябва да ме разбереш. Знам, че на света има и други жени. Знам, че е възможно да открия някакво щастие с друго момиче. Всичко може да стане с времето.

— Добре — кимна емирът. — Така ще е най-добре, Тарик.

Рахим гледаше слисано.

— Но разбери и това — продължи Тарик, а среброто в очите му проблесна, — колкото и млади жени да изпречваш на пътя ми, има само една Шахризад.

Младият мъж захвърли свитъка на пода, завъртя се на пети, блъсна вратите с длани и ги разтвори рязко.

Рахим размени замислен поглед с емира и последва Тарик. Двамата се върнаха по същия път в двора и Тарик махна да доведат конете. Рахим не проговори, докато и двете животни не застанаха пред тях.

— Какъв е планът? — попита той внимателно. — Въобще имаш ли план?

Тарик помълча.

— Няма нужда да идваш с мен.

— А кой сега е глупакът? Само ти ли обичаш Шази? Кой обичаше Шива? Може и да не съм от същата кръв, но за мен те винаги ще бъдат семейство.

Тарик се обърна към приятеля си.

— Благодаря ти, Рахим-джан.

По-високият и издължен младеж се усмихна на Тарик.

— Не бързай да ми благодариш. Все още ни трябва план. Кажи ми какво ще правиш? Можеш ли изобщо нещо да направиш? — добави той след кратко колебание.

Челюстите на Тарик се стегнаха.

— Докато владетелят на Хорасан диша, винаги има какво да направя… — процеди той и лявата му ръка се отпусна на ефеса на елегантно извитата сабя на хълбока му. — Това, което правя най-добре.

ПРИКРИТИЕТО НА ВОАЛА

Шахризад седеше сама в стаята си по средата на издигнато меко ложе, покрито с висока купчина възглавници в ярки цветове. Около леглото беше опънат тънък воал от тънка като паяжина коприна, който се издуваше с призрачна лекота и при най-лекото движение. Тя седеше с плътно притиснати към гърдите колене и стискаше глезените си с пръсти.

Лешниковите й очи не се отлепяха от вратата.

Беше прекарала по-голямата част от нощта в тази поза. Всеки път, когато се опитваше да стане от мястото си, страховете й заплашваха да я завладеят.

Къде е той?

Тя издиша шумно и сплете ръце още по-стегнато върху краката си.

Скоро паниката, с която се бореше през последния час, започна да се стоварва върху нея като чук върху наковалня.

Ами, ако не дойде да ме види тази вечер?

— О, Господи — простена тя, разчупвайки тишината.

Ако не дойде, значи съм излъгала всички. Нарушила съм обещанията си до едно.

Шахризад тръсна глава. Пулсът й отекваше в ушите, тя се бореше за всяка глътка въздух.

Не искам да умирам.

Тези ужасни мисли кръжаха като лешояди над изстиващото й самообладание и я тикаха към бездънното царство на страха — страх, който досега беше успяла да държи далеч.

Как ще оцелее баба̀, ако ме убият? Ами Ирса?

Тарик.

— Стига! — думата отекна из зеещия мрак. Беше глупаво, но й трябваше нещо, каквото и да е, да запълни мъчителната тишина със звук, макар и само за миг.

Тя притисна слепоочията си с ръце и призова ужаса да се върне…

Да се върне в стоманената кутия на сърцето й.

Тогава вратите се отвориха с ниско изскърцване.

Шахризад отпусна длани на меките възглавници отстрани.

Един прислужник пристъпи в стаята, понесъл свещици, напоени с алое и амбра, разпръсващи нежна светлина и слаб аромат на парфюм. След секунда го последва момиче с поднос с храна и вино. Слугите разположиха нещата из стаята и излязоха, без дори да погледнат към Шахризад.

Миг по-късно на прага се появи халифът на Хорасан.

Той изчака, сякаш обмисляше нещо, преди да влезе в стаята и да бутне вратата, за да я затвори.

В бледото сияние на свещите тигровите му очи изглеждаха дори още по-пресметливи и сдържани! Той се извърна от светлината и чертите му попаднаха в сянка. Резките очертания на изсеченото му лице станаха още по-остри.

Изражението му не трепваше. Студено и заплашително.

Шахризад сплете пръсти под коленете си.

— Казаха ми, че баща ти е служил при моя баща като един от везирите му.

Гласът му беше нисък и мек. Почти… мил.

— Да, сайиди. Той беше съветник на баща ви.

— А сега работи като пазител.

— Да, сайиди. На древни текстове.

— Сериозна промяна в поста — погледна я той.

Шахризад преглътна раздразнението си.

— Може би. Той не беше много високопоставен везир.

— Разбирам.

Нищо не разбираш.

Тя отвърна на погледа му, като се надяваше, че пъстрата мозайка на очите й прикриваше яростния бяг на мислите зад тях.

— Защо дойде доброволно, Шахризад ал Хайзуран?

Тя не отговори.

— Какво те принуди да направиш нещо толкова глупаво?

— Моля?

— Вероятно е било изкушението да се омъжиш за владетел. Или напразната надежда да издържиш докрай и да спечелиш сърцето на едно чудовище — говореше той без никаква емоция, но я наблюдаваше внимателно.

Сърцето й заблъска като боен барабан.

— Не страдам от тези заблуди, сайиди.

— Защо тогава дойде доброволно? Защо желаеш нарочно да загубиш живота си на седемнадесет години?

— На шестнадесет съм — рече тя и затвори очи. — И не виждам защо това има някакво значение.

— Отговори ми.

— Не.

Той помълча.

— Разбираш, че можеш да умреш заради това.

Тя стисна пръсти почти до болка.

— Не съм изненадана да чуя това, сайиди. Но ако наистина искате отговори, моето убийство няма да помогне в търсенето им.

По лицето му се стрелна някаква искрица и се поспря на ъгълчето на устните му. Изчезна твърде бързо, за да подскаже нещо важно.

— Предполагам, че няма.

Той се спря и сякаш отново се замисли. Тя виждаше как той се отдръпва, как над резките ъглести черти на профила му пада воал.

Не.

Шахризад се надигна от леглото и пристъпи крачка към него.

Когато той я погледна отново, тя се приближи още малко.

— Казах ти. Не си мисли, че ти ще си онази, която ще наруши кръга.

Шахризад стисна зъби.

— И аз ви казах. Не страдам от заблуди. За нищо.

Тя продължи да се приближава с нетрепваща непоколебимост, докато застана на една ръка разстояние от него.

Той се взря в лицето й.

— Животът ти вече е пожертван. Не очаквам нещо… повече от това.

В отговор Шахризад посегна и започна да разкопчава обсипаната със скъпоценни камъни огърлица, която все още висеше около гърлото й.

— Не — хвана я за ръката той. — Остави я.

Той се поколеба, но премести пръсти към тила й.

При това притеснително познато докосване Шахризад се пребори с подтика да се дръпне с погнуса и да го удари с цялата си болка и ярост.

Не бъди глупава. Ще имаш само една възможност. Не я пропилявай.

Това момче халиф, този убиец… тя нямаше да му позволи да съсипе още едно семейство. Да ограби още едно момиче, да го лиши от най-добрата й приятелка, от живот, изпълнен със спомени за онова, което се беше случило, и това, което никога нямаше да се случи.

Тя изправи брадичка и преглътна надигналата се в гърлото й жлъч, а горчивият вкус остана по езика й.

— Защо си тук? — прошепна той, а тигровите му очи не спираха да търсят отговора по лицето й.

Тя насмешливо повдигна ъгълчето на устата си.

Сложи длан на ръката му.

Внимателно.

После повдигна тежкото наметало от раменете си и го остави да се свлече на пода.

Ирса седеше в седлото на петнистата си кобила в най-близката уличка до сградата, където се помещаваха най-древните и неясни текстове на Рей. Някога градската библиотека беше величествена постройка с колони, покрита с прецизно изсечени камъни, добити от най-добрите кариери на Тиразис. С годините фасадата й беше потъмняла, дълбоки пукнатини обезобразиха повърхността й, а най-дълбоките бяха запълнени в немарливи опити за ремонт. Всяко видимо ръбче беше износено, а славният блясък на неотдавна отминалите години беше повехнал в сиви и кафяви петна.

Когато конският впряг зад гърба й потъна в плътната тишина преди зазоряване, Ирса се озърна извинително през рамо. Тя отвори уста да увери младия колар, но дрезгавината в гласа й я накара да прочисти гърло, преди да заговори.

— Съжалявам — прошепна тя на момчето, след като се изкашля дискретно. — Не знам защо се бави толкова. Сигурна съм, че скоро ще се върне.

Кобилата й помръдна лявото си ухо, докато Ирса се наместваше в седлото.

— Това не е моя грижа, млада господарке, стига да ми платят напълно. Но ако баща ви иска да остави градските порти зад себе си, преди да се съмне, трябва да тръгнем скоро.

Тя кимна, макар че при думите на момчето в стомаха й се сви още един възел.

Скоро щеше да напусне града на детството си, града, в който беше живяла четиринадесет години. Под покрова на нощта, почти без да се бави, беше нахвърляла всичко ценно в покрития фургон зад нея, като знаеше, че животът й вече никога нямаше да бъде същият.

Странно, но нищо от това не й се струваше важно. Поне все още не.

Единственото, за което можеше да мисли, беше причината за дращенето в гърлото й и за свития й стомах — Шахризад.

Упоритият деспот, по-голямата й сестра.

Нейният смел и верен приятел.

В очите й отново се събраха горещи сълзи, въпреки че се беше заклела да не пророни и капчица повече. Обезсърчена, тя избърса вече ожулените си бузи с опакото на дланта си.

— Нещо не е наред ли, млада господарке? — попита коларят с почти съчувствен тон.

Разбира се, че нещо не беше наред. Но ако искаха да се предпазят от любопитни очи, той никога не биваше да разбира какво е. Шахризад беше много ясна по този въпрос.

— Не. Всичко е наред. Благодаря, че попита.

Момчето кимна и отново зае незаинтересованата си поза.

Ирса се замисли за предстоящото пътуване. Щяха да пътуват три тежки дни, преди да стигнат до Такелан, крепостта на семейството на Тарик. Тя поклати глава с удивление. След всичко станало само Шахризад щеше да има дързостта да ги прати в дома на възлюбения си от детството. Всеки път, когато Ирса се сещаше за Тарик и семейството му, живите черти на лицето й се свиваха от притеснение…

И тъга.

Тя въздъхна тежко и се загледа в юздите. Петнистият й бял кон отметна грива, когато един порив на вятъра премина през уличката.

— Защо се бави толкова? — попита Ирса, без да се обръща към някого конкретно.

Сякаш като по знак тежката дървена врата на страничния вход и покритата с качулка фигура на баща й излезе с препъване в нощта.

Той държеше нещо в ръце и го притискаше към гърдите си.

— Баба̀? Всичко наред ли е?

— Толкова съжалявам, мила. Всичко е наред! Вече можем да тръгваме — измърмори Джахандар. — Просто… трябваше да се уверя, че всички врати са затворени.

— Какво е това? — попита Ирса.

— Хм? — измънка Джахандар, като отиде до коня си и посегна към дисагите.

— Какво държиш?

— О, нищо. Просто една книга, която особено ми харесва — махна с ръка пренебрежително той.

— Нима дойдохме чак дотук само заради една книга, баба?

— Само за една, дете. Само за една.

— Трябва да е специална книга.

— Всички книги са специални, скъпа.

— Що за книга е тази?

Джахандар сложи много внимателно стария обшит с кожа том в дисагите, метна се далеч по-леко на седлото и махна на коларя да потегля.

Малкият керван се заспуска по притихналите спящи улички на Рей.

Ирса насочи коня си да върви до черния жребец на баща й. Когато Джахандар я погледна с мила усмивка, тя се протегна към ръката му, като търсеше увереността, която сама предлагаше.

— Всичко ще е добре, скъпо мое момиче — каза той почти разсеяно.

Тя кимна.

Но на Ирса не й убягна, че той така и не отговори на въпроса й.

ОМАГЬОСАНАТА ПЛАНИНА

В мига, в който Шахризад докосна с дланта си неговата, тя усети, че я обзема студената вълна на хладнокръвието. Сякаш беше напуснала тялото си и сега беше просто свидетел на всичко около нея.

За щастие той не се опита да я целуне.

Болката също не беше продължителна, усети я само за бегъл миг, изгубен в добре дошлото разсейване от мислите й. Той също явно не изпитваше особено удоволствие — каквато и наслада да получи, беше кратка и повърхностна и Шахризад усети бодване от удовлетвореност, когато го осъзна.

Когато всичко свърши, той се надигна от леглото, без да каже дума, и избута леката като шепот коприна около ложето.

Тя го гледаше как се облича със стегната, почти военна прецизност, като забеляза лекия блясък на потта по гърба му и жилавите мускули, които се виеха и гънеха и при най-лекото движение.

Беше по-силен от нея. В това, разбира се, нямаше никакво съмнение. Тя не можеше да надделее над него физически.

Но аз не съм тук, за да се бия. Тук съм, за да спечеля.

Тя седна и се пресегна за красивата шамла, метната върху близката табуретка. Шахризад плъзна ръце в лъскавия брокат и завърза сребърните връзки, преди да отиде при него. Докато минаваше край ръба на леглото, фино бродираният подгъв се завъртя около нея като дервиш по средата на танца сама.

Халифът направи няколко големи крачки до ниската масичка в ъгъла на стаята, заобиколена от още по-пищни меки подложки за сядане и бухнали възглавници в най-различни ярки цветове като скъпоценни камъни.

Той си наля малко вино, но остана прав и мълчалив. Шахризад пристъпи край него и потъна във възглавниците около масата.

Подносът беше отрупан с шамфъстък, смокини, бадеми, грозде, конфитюр от дюли, дребни краставички и най-различни свежи подправки. Отстрани беше оставена кошница с плоски питки.

Шахризад си наложи да възвърне изкусното си самообладание, откъсна си грозде от чепката и започна да яде.

Халифът я изгледа изучаващо в продължение на един мъчителен миг, преди да се отпусне върху възглавниците. Той седеше и отпиваше от виното си, докато Шахризад топеше хапки хляб в тръпчиво-сладкия конфитюр.

Когато вече не можеше да издържа тишината, тя го погледна и повдигна тънките си вежди.

— Няма ли да ядете, сайиди?

Той си пое дъх през носа, а ъгълчетата на очите му се присвиха замислено.

— Сладкото е много вкусно — вметна безцеремонно тя.

— Не си ли изплашена, Шахризад? — попита я той толкова тихо, че тя почти не го чу.

Тя остави хляба.

— Искате ли да съм изплашена, сайиди?

— Не. Искам да си честна.

Шахризад се усмихна.

— Но как бихте могли да знаете дали не ви лъжа, сайиди?

— Защото не си надарена лъжкиня. Само си мислиш, че си такава — каза той, като се приведе напред и сграбчи шепа бадеми от подноса.

Тя се усмихна още по-широко. Опасно.

— А вие не сте толкова добър в четенето на характера на хората. Само си мислите, че сте такъв.

Той наклони глава, едно мускулче играеше по челюстта му.

— Какво искаш?

Думите бяха казани отново толкова недоловимо тихо, че тя трябваше да се напрегне, за да ги разбере.

Тя изтупа трохите от ръцете си, като печелеше време да състави следващия си капан.

— Аз ще умра на зазоряване. Права ли съм?

Той кимна веднъж.

— А вие искате да знаете защо съм дошла доброволно? — продължи тя. — Ами, бих искала да…

— Не. Няма да играя игрички с теб. Презирам манипулациите.

Шахризад стисна рязко устни и преглътна треперещия пристъп на ярост.

— Може би трябва да прекарвате по-малко време в презиране на играта и повече време, за да изградите нужното търпение, за да я спечелите.

Горната част на тялото му замръзна и тя задържа дъха си. Кокалчетата на пръстите му побеляха от стискане за един мъчителен миг, преди да се отпуснат.

Шахризад гледаше как напрежението го напуска, в гърдите й се блъскаше цял вихър от чувства и изпълваше разсъдъка й с хаос.

— Смели думи от момиче, на което му остават часове живот — рече той с леден тон.

Тя изправи гръб и усука тъмния водопад на косата си така, че да падне през едното й рамо.

— Интересуват ли ви правилата на играта, сайиди, или не?

Той мълчеше, а тя реши да не се бави и скри треперещите си ръце в гънките на шамлата си.

— Искам да отговоря на въпроса ви, сайиди. Но преди да го направя, се чудя дали не бихте желали да изпълните една моя малка молба… — поколеба се тя.

Изражението му помръкна в намек за. Коравосърдечно веселие.

— Да не се опитваш да търгуваш за живота си с баналности?

Тя се засмя, а звукът затанцува из стаята като понесъл се камбанен звън.

— Животът ми е пожертван. Вие бяхте достатъчно ясен по въпроса. Може би трябва да оставим това зад нас и да се насочим към конкретната тема?

— Точно така.

Тя помълча малко, за да се съвземе.

— Искам да ви разкажа една история.

— Моля? — възкликна той и тя за пръв път видя как чертите му се раздвижиха от ясна емоция.

Изненадан ли си? Сигурна съм, че няма да е за последен път, Халид ибн ал Рашид.

— Аз ще ви разкажа една история. Вие ще седите и ще слушате. Когато приключа с приказката, ще отговоря на въпроса ви.

Тя зачака отговора му.

— История?

— Да. Съгласен ли сте с условията, сайиди?

Той се облегна назад на лакът с непроницаемо изражение.

— Чудесно. Съгласен съм. Можеш да започваш — каза той, като произнесе думите като предизвикателство.

А аз го приемам, чудовище. С охота.

— Това е приказката за Аджиб, беден моряк, загубил всичко, което притежавал, само за да се сдобие със знанието на откриването на себе си.

— Приказка за морал? Опитваш се да ме научиш на някакъв урок, така ли?

— Не, сайиди. Опитвам се да ви примамя. Казвали са ми, че добрият разказвач може да заплени слушателите си с едно-единствено изречение.

— Значи се провали.

— Само защото вие се съпротивлявате ненужно упорито. А и защото не ме оставихте да довърша. Разбирате ли, Аджиб бил крадец, най-добрият крадец в Багдад. Можел да открадне динар от чисто злато от ръката ви, току пред очите ви и да пребърка джобовете и на най-внимателния пътешественик с неуловимостта на сянка.

Халифът наклони глава замислено.

— Но той бил надменен — продължи тя. — Посегателствата му ставали все по-дръзки, но надменността му също растяла, докато един ден не го хванали да краде от богат емир и едва успял да избяга, за да спаси живота си. Той се носел в паника по улиците на Багдад и търсел убежище. Край доковете се натъкнал на малко корабче, което се канело да отплава. Капитанът имал отчаяна нужда от още един член за екипажа си. Аджиб бил сигурен, че войниците на емира ще го открият, ако остане в града, и предложил услугите си за пътуването.

— Това вече е по-добре — трепнаха устните на халифа в намек за усмивка.

— Радвам се, че одобрявате, сайиди. Мога ли да продължа? — попита го тя засмяна, като се бореше с импулса да плисне остатъка от напитката му в лицето.

Той кимна.

— Първите няколко дни на борда на кораба били трудни за Аджиб. Той не бил мореплавател, нямал почти никакъв опит с такива пътувания и затова дълго време му било много лошо. Другите членове на екипажа му се подигравали открито и му давали да върши най-долната работа, като така утвърдили статута му на съвсем безполезен човек. Уважението, което Аджиб бил натрупал като най-добрия крадец в Багдад не значело нищо в този свят, в крайна сметка той не можел да краде от другарите си на кораба. Нямало къде да избяга и да се скрие.

— Истинска главоблъсканица — отбеляза халифът.

Шахризад не обърна внимание на тихото прекъсване.

— След една седмица в морето се извила ужасяваща буря. Огромните вълни подмятали кораба и го захвърлили далеч от курса му. Уви, това не било най-голямото нещастие, което ги сполетяло. Когато два дни по-късно водата най-после се успокоила, капитанът го нямало никъде. Морето го било погълнало в солените си недра.

Шахризад замълча. Докато се навеждаше да си избере грозде, тя хвърли бърз и потаен поглед над рамото на халифа към украсените паравани към терасата. Над тях все още тегнеше булото на нощта.

— Екипажът започнал да изпада в паника. Били изгубени посред морето и нямало как да върнат кораба на верния курс. Разразили се спорове кой моряк да поеме ролята на капитана. Погълнат в борбата за власт, екипажът не осъзнал, че на хоризонта се появила чертица суша. Аджиб я посочил първи. Приличала на малко островче с планина по средата. Отначало екипажът се зарадвал бурно на гледката, но тогава един възрастен моряк промърморил нещо, което отново разпалило паниката.

Халифът слушаше, а светлите му кехлибарени очи не се отделяха от Шахризад.

— Бог да ни е на помощ — казал той. — Това е Омагьосаната планина.

Когато виковете на другите затихнали пред неумолимата истина на тези думи, Аджиб попитал защо тази планина е толкова ужасяваща, че и големи мъже треперели при вида й. Старият моряк обяснил, че тази планина е от адамант, минерал с магически свойства, който притеглял корабите към себе си заради желязото в корпусите им. Щом корабът попаднел напълно в прегръдката му, адамантът имал такава мощ, че всички гвоздеи от плавателния съд щели да бъдат изтръгнати, а той да потъне на дъното на морето и да обрече всичките хора на борда на воден саван.

— Може би е трябвало да се опитат да отплават в обратната посока, вместо да губят време във вайкане за затрудненото си положение — предположи сухо халифът.

— Тъкмо това ги посъветвал и Аджиб. Всеки мъж хванал по весло, за да осуетят нечестивия план на планината, но вече било твърде късно. Когато тъмната грамада се извиси на хоризонта, вече не можеш да направиш кой знае какво. Тогава планината вече те е стиснала в лапите си. И, разбира се, въпреки усилията им корабът се приближавал все повече и повече, все по-бързо и по-бързо към сянката на адаманта. Скоро от дълбините на корпуса на кораба се дочуло страховито стенание. Всичко започнало да се тресе и да трепери, сякаш тежестта на целия свят била легнала върху носа на кораба. Екипажът гледал с ужас как пироните се откъсвали и се огъвали от дървото около тях. Корабът започнал да се руши и да се разпада от само себе си, сякаш бил настъпена детска играчка. Аджиб също започнал да крещи и да надава жални вопли заедно с другите от екипажа, когато били захвърлени в морето и оставени да се борят сами.

Шахризад вдигна чашата си и посегна към виното. Халифът й наля, без да отрони и дума, но тя не позволи изненадата й да проличи.

Слаба светлина се прокрадна по крайчето на паравана зад гърба му.

— Аджиб се покатерил на кърмата на кораба — последната здрава част. В блъсканицата забелязал, че един тежък железен казан се плъзга край него и се насочва към планината. Аджиб сграбчил казана с ловките си ръце на майстор крадец и се вкопчил в него, сякаш животът му зависел от това. Казанът го повлякъл зад борда в ширналото се море. Тежал ужасно, дърпал го надолу, но Аджиб се борел да се удържи на повърхността, като търсел нещо, за което да се залови. Около него моряците се давели и отчаяното им пляскане и молби само го накарали да се оглежда още по-усилено. Съзрял отчупено парче от гредата на главната мачта, преметнал свободната си ръка върху него, но продължил да стиска казана с неистово, яростно усилие.

Острите черти на халифа омекнаха разбиращо.

— Аджиб е проявил бърза мисъл. Надява се, че казанът ще го насочи към острова.

— Точно така — усмихна се Шахризад. — След много часове в морето инстинктът на Аджиб го извел до сушата. Той се строполил на лъскаво черния бряг на омагьосаната планина, изтощен и разтреперан от страх. Припаднал в сянката на възвишението и се свестил чак след много часове. С пукването на зората той се раздвижил и започнал да търси храна и вода. Не след дълго разбрал, че това е наистина място на смърт и разруха — никакъв живот не помръдвал около него, а водата била толкова оскъдна, колкото и надеждата на това пусто и необитавано място. Той паднал отчаян пред купчина скали и осъзнал, че смъртта отново е надвиснала над него. Камъните зад него се разместили и от пукнатината се изплъзнал малък метален бокал. Бил стар и износен, очукан по ръба.

Бледата синя светлина пропълзя малко по-нагоре по паравана, процеждаше се през красиво гравираните прорези и съживяваше шарката на мрачния силует.

— Аджиб огледал бокала. Бил покрит с пясък и кал. Потътрил се към прибоя, за да го измие. Когато вълните от мили мръсотията, той видял, че чашата е покрита със знаци, каквито никога не бил виждал. Вдигнал я към изгрева, но капчиците вода все още замъглявали повърхността й, така че я потъркал с ръкав, за да я почисти…

Сияйната белота на зората светеше през ръбовете на целия параван. Лъчите се устремяваха през прорезите и грееха по мраморния под като жилки от самородно злато, протегнали тънки разклонения в топлината на ранното утринно слънце.

Сърцето на Шахризад сякаш щеше да изскочи от гърлото й.

— Бокалът започнал да потрепва. От дълбините му се заиздигал дим с нюанса на ясно обедно небе, взел да се вие и да нараства, докато се превърнал в безцветен разгорял се пламък. Ужасен, Аджиб изпуснал бокала и паднал по гръб върху твърдите черни камъчета адамант. Димът се скупчвал, растял, ставал по-плътен, докато в сърцевината му се образувала сянка.

Халифът се приведе напред.

— Сянката придобила форма… и започнала да се смее.

Шахризад замлъкна.

Зад халифа зората беше разпъпила в цялото си ужасяващо величие.

— Защо спря? — попита той.

Тя извърна очи към терасата. Халифът проследи погледа й.

— Можеш да завършиш историята си — заяви той.

Шахризад си пое внимателно въздух.

— Опасявам се, че това е невъзможно, сайиди.

— Моля?

— Аз тъкмо започнах историята.

Очите му се присвиха като обагрени в охра процепи.

— Довърши историята, Шахризад.

— Не.

Той разгъна кръстосаните си крака и се изправи с едно грациозно движение.

— Значи такъв е бил планът ти през цялото време.

— Що за план би бил това, сайиди?

— Номер. Тактика да отложиш екзекуцията си… да започнеш приказка, която нямаш намерение да завършиш — изсъска той. Гласът му беше смъртоносно приглушен.

— Напротив, имам пълното намерение да я завърша — утре вечер. Дали това ще се случи или не, зависи изцяло от вас.

Тя го гледаше от долу на горе, стиснала скритите си в гънките на шамлата юмруци.

— Ти каза, че разбираш. Разбираш, че животът ти е пожертван. И това беше ясно от самото начало.

Шахризад се изправи в цял ръст. Изпъна рамене и вирна изящната си брадичка.

— Животът на всички ни е пожертван, сайиди — заговори тя, като повтаряше точно хапливата мекота на тона му. — Въпросът е кога. Бих искала още един ден.

Той я изгледа свирепо, а острите очертания на профила му станаха още по-зловещи с трептящия цвят, който гневът наля в тях.

Единично почукване отекна по вратата на стаята.

— Само един ден — прошепна тя.

Тигровите очи я оглеждаха от главата до петите, преценяваха неприятеля и претегляха вариантите.

Отмина цяла минута, сърцето й щеше да спре.

Няма да се моля.

Откъм вратата се дочу още едно тихо почукване.

Шахризад тръгна напред, без да откъсва лешниковите си очи от халифа.

Той отстъпи бавно назад, преди да се запъти решително към вратата:

Не. Моля те. Спри!

Той посегна към дръжката и се спря, без да се обърне към нея.

— Един — рече той. Думата отекна като беззвучна ругатня. Халифът прекрачи през прага.

Вратите изтътнаха зад него. Краката на Шахризад не издържаха, тя се свлече на пода и притисна пламналата си буза в хладния мрамор.

Не можеше да потърси облекчение в плач. Дори сълзите изискваха твърде много усилия.

ДЕСПИНА И РАДЖПУТЪТ

Подносът се тресна в масата с дрънчене и тропот. Шахризад скочи на крака, сънят още слепваше кранчетата на очите й. Тя ги избърса с ръка. Когато беше готова, по дланта й останаха следи от течно злато и черна пудра.

— Много си малка, за да си причинила толкова голяма суетня — произнесе напевно един мелодичен глас.

— Какво? — Шахризад съсредоточи замъгленото си съзнание към собственика му.

— Казах, че си много малка, за да си причинила толкова голяма суетня.

Едно закръглено момиче горе-долу на нейната възраст се доближи до ръба на леглото и отметна воалените завеси настрана. Имаше хубава кожа и гъста коса с цвят на мед и орехи, навита върху главата й в типична гръцка прическа. Очите й бяха блестящо сини като водите на Егейско море и бяха подчертани с черно, боядисани от опитната ръка на специалист. Устните й бяха грациозно нацупени, розови от кармин и пчелен восък. Бялата ленена дреха прилепваше по налятото й тяло на всички места, където трябваше. На горната част на лявата й ръка беше нахлузена дебела сребърна гривна.

Шахризад се отърси от сънливостта си и се опита да излъчва достойнство.

— Чух те още първия път.

— Тогава защо ме накара да повторя?

— Защото не знам коя си, нямам представа защо блъскаш наоколо и правиш смехотворни изявления рано сутринта — не й остана длъжна Шахризад.

Момичето се засмя. Беше висок и грубоват звук.

— Мисля, че започвам да разбирам защо е цялата суетня. Освен това надали може да се каже, че е рано сутринта. Вече е пладне.

Момичето пристъпи до параваните, отвори ги и разкри високото обедно слънце в ясното яркосиньо небе.

Шахризад присви очи и се извърна от внезапния поток светлина.

— Донесох ти малко храна. Трябва да ядеш нещо. Толкова си малка — пак повтори момичето.

— Не мога да разбера защо ръстът ми е толкова важен.

— Защото едно безпризорно момиче не може да издържи на продължителна битка, още по-малко да я спечели. А аз искам да видя, че печелиш.

Шахризад мигновено застана нащрек, сгъна колене до гърдите си и изражението й стана безизразно.

— Да спечеля?

— Зевсе всемогъщи, ти си много странна. Да, господарке, бих искала да видя как печелиш. Имам предвид, искам да те видя, че живееш. Не ми харесва да гледам как млади момичета умират заради прищевките на нашия загадъчен владетел. На теб харесва ли ти?

Шахризад я изгледа изучаващо, стъпи с босите си крака на студения мрамор и се надигна от леглото.

Бъди внимателна.

— Не. Не ми харесва — отвърна тя.

— По-висока си, отколкото си помислих — усмихна се момичето. — Все пак си прекалено кльощава, но съм виждала и по-лоши случаи. Имаш една-две извивки, където би трябвало да бъдат. Сигурна съм, че си поразителна, когато те нагласят добре.

— Извинявам се, но ти коя си? — настоя Шахризад.

— Деспина. Твоята лична прислужница… докато късметът е на твоя страна.

— Не ми трябва лична прислужница.

— Опасявам се, че нямаш право на избор — усмихна се Деспина още по-широко, а в сините й очи припламнаха искрици, сякаш предизвикваше Шахризад да се опълчи срещу такова безочие.

Шахризад замълча замислено.

— Значи те е изпратил, за да ме шпионираш?

Белите зъби на Деспина грейнаха на лицето й.

— Да.

— Ти добър шпионин ли си?

— Най-добрият.

— Добрият шпионин би скрил самоличността си.

— На най-добрите шпиони не им се налага.

Шахризад се усмихна неволно на тази реплика, въпреки че се стараеше да запази непроницаемото си изражение.

— Ти си арогантна.

— Вие също, господарке Шахризад. Но не смятам, че това е недостатък. Защото как би могъл някой да опита невъзможното, без да е поне малко арогантен?

Шахризад слезе от платформата и се изправи пред Деспина.

Момичето беше с половин глава по-високо и всичко подчертаваше самоувереното й излъчване и чувството, че е сигурна какво е мястото й в света. От умело драпираната й рокля до безупречно подчертаните й линии беше ясно, че Деспина е сила, която трябва да имаш предвид.

Но вниманието на Шахризад беше привлечено най-вече от очите й.

Това бяха наблюдателните очи на ловец.

И бяха огледало на нейните собствени.

Тя ме предупреди, че е шпионин. Защо ме предупреди?

— Искаш ли да ядеш нещо? Или планираш да обявиш гладна стачка? Ако е така, давай, постарай се, защото смятам, че една гладна стачка ще убие едно красиво малко дяволче като теб много преди нашият халиф да го направи.

— Това е най-добрият най-лош комплимент, който някой ми е правил — засмя се кисело Шахризад.

— Моля, няма нужда да ми благодариш.

Деспина се завъртя като вихрушка от бял лен, ароматът на жасмин насищаше въздуха около нея. Шахризад я последва до масата в ъгъла. Подносът върху нея беше отрупан с хляб лаваш, кръгла малка пита козе сирене, увита в листа от плодове, пълен супник и един разполовен нар, чиито зърна блестяха като гранат под топлата светлина, лееща се от терасата. Украсен сребърен чайник с кардамонов чай беше поставен върху слаб огън.

Деспина вдигна капака на супника и започна да приготвя чая, като сложи искрящ захарен кристал на дъното на гравирана стъклена чаша.

Шахризад седна върху възглавниците и посегна за парче лаваш.

Прислужницата следеше Шахризад през притворените си клепачи, докато наливаше чая от високо на тънка струйка.

— Имах предвид точно това, което казах. Наистина се надявам да успеете, господарке, и да спечелите.

Тонът й беше изпълнен с тихо благоразумие.

— Моля те, наричай ме Шахризад.

— Шахризад — усмихна се Деспина.

Шахризад нямаше как да не й се усмихне в отговор.

Бъди много внимателна.

Час по-късно Шахризад се беше изкъпала с помощта на Деспина и се беше облякла в друго сложно съчетание от коприна и плат на шарки. Тънка сребърна диадема, обсипана с перли и дребни сини сапфири, красеше челото й. На врата й беше поставена друга скъпоценна окова, избрана точно по мярка. Тънки диамантени гривни на лявата й китка подрънкваха при всяка нейно движение.

— Позволено ли ми е да излизам? — попита тя, след като Деспина положи последната шарка по черната линия, която очертаваше клепките й.

Деспина кимна.

— Можеш да обикаляш из по-голямата част на двореца, стига да си с раджпута.

— Раджпутът?

В ъгълчетата на очите на Деспина се появиха бръчици от смесица от сух хумор и съжаление.

— Халифът очевидно е толкова влюбен, че те е надарил с член на личната си охрана.

Ръцете на Шахризад се свиха в юмруци.

— Значи е необходимо да ми наложат шпионин и готов екзекутор?

— Повече или по-малко.

Омраза не е точната дума за такъв човек.

— Кой е раджпутът? — изплю Шахризад.

— По едно време беше известен като Бича от Индустан. Той е най-големият майстор на меча в Рей, а сигурно и в цял Хорасан. Напълно отдаден на талвара. В Рей има само още един фехтовач, чиито умения се доближават до неговите, но дори и той никога не е побеждавал раджпута.

Добре, тази информация може да се окаже полезна в бъдеще.

— Кой е вторият най-добър майстор на меча в Рей?

Деспина смръщи вежди.

— Очаквах повече от теб.

— Какво?

— Помислих си, че си се постарала и вече си получила тази информация.

— Прости ми, че съм пропуснала да разнасям наоколо списък с десетте най-добри фехтовачи в Хорасан — отвърна язвително Шахризад.

— Предполагам, че тази информация не е сервирана на тепсия на младо момиче, чийто баща е библиотекар. Такива неща не се пишат по стените, че всеки да може да ги види.

— Моят баща е пазител на древни текстове и е най-умният човек, когото познавам. Той беше везир при предишния халиф — стисна очи Шахризад.

— Чух, че загубил разсъдъка си след смъртта на съпругата си и затова бил понижен. Сега е библиотекар.

Не мога да загубя самообладание. Тя съвсем явно се опитва да ме подмами. Но защо?

Вместо да се поддаде на провокацията, Шахризад отговори с премерено мълчание, за да си възвърне контрола върху ситуацията. Заигра се с тежкото сребро на гърлото й, като презираше тежестта му.

— Все още ли искаш да знаеш кой е вторият най-добър майстор на меча в Рей? — попита Деспина, като смени тактиката.

— Няма значение. Не е важно.

Деспина се усмихна многозначително.

— Вторият най-добър фехтовач в Рей е Халид ибн ал Рашид, нашият прославен владетел на владетелите.

Сърцето на Шахризад застина. Надарените фехтовачи обикновено бяха и непоколебими стратези. Бързо забелязваха белезите на хитруването и преструвките.

А това представляваше още едно препятствие. Ако той я заподозреше в предателство, щеше да й е дори още по-трудно да скрои заговор за смъртта му и да го спипа ненадейно.

Тя преглътна внимателно.

— Пак ти казвам, това е без значение.

— Предполагам, че за теб не би трябвало да е важно. Но въпреки това си помислих, че би искала да знаеш.

Каква игра играе тя?

— Грешно си помислила.

Шахризад отиде до вратите на стаята и натисна дръжките. Щом прекрачи прага, една едра и тежка фигура се появи пред очите й. Кожата на мъжа беше с цвета на полирана мед, той се извисяваше над Шахризад, а на главата си носеше сложено завит тюрбан. Голите му ръце бяха дебели, с издути мускули, а черната му брада беше спретнато подстригана току до брадичката му. Очите с цвят на безлунна нощ блестяха над нея, груби и безмилостни.

— Ах, да. Ти трябва да си… Съжалявам, как се казваш? — запъна се Шахризад.

— Казах ти. Той е раджпутът — отвърна Деспина иззад гърба й.

— Но той трябва да си има и име — отвърна рязко Шахризад през рамо.

— Ако има, аз не го знам.

С раздразнена въздишка Шахризад се обърна напред и още веднъж се изправи смело пред гледката на нейния потенциален екзекутор.

— Аз съм Шахризад — рече тя и срещна черния му поглед.

Той й се намръщи и се дръпна настрани, за да може тя да мине.

Тя се плъзна край него и забеляза дългия меч талвар, който висеше от кръста му и блестеше зловещо под обедното слънце.

Значи този тих жесток човек е единственият майстор на меча, който може да надделее над врага ми…

Как бих могла да открия някаква слабост в Халид ибн ал Рашид, когато шпионите му са навсякъде около мен и наблюдават всеки мой ход?

Тя издиша продължително.

Може да имам сериозен проблем.

СИЛА НА ОПЪН

Оригиналната структура на палата беше изградена преди почти триста години от владетел с влечение към екстравагантност. С времето основата от мрамор и варовик била увеличена с още множество нови крила, които се разклоняваха като притоци и се виеха далече към невиждани цели.

В такъв дворец човек можеше много лесно да се загуби.

— Как да стигна до вътрешните дворове? — попита Шахризад Деспина, след като половин час се скитаха из блестящите коридори и зали.

Деспина наклони замислено глава.

— Предполагам, че това ще бъде наред. Никой не е забранявал изрично да излизаш навън.

Шахризад устоя на импулса да й отвърне дръзко и последва Деспина, която се беше върнала по един коридор вдясно. Раджпутът вървеше до Шахризад, стойката му беше стегната и неумолима като изражението му. Криволичиха в мълчание още няколко минути и стигнаха до открита галерия с поредица сводести двойни врати, водещи навън.

Един прислужник бутна две от вратите, за да могат да минат, и Шахризад се озова в терасиран двор, проектиран като огромни стъпала в гигантско стълбище. Първата от терасите беше изпълнена с цъфтящи дървета и сложно устроена волиера за птици, оградена от всички страни с внимателно оплетена решетка. Жилави акациеви дървета бяха покрити с тънък слой бяла боя и закрепени за земята с бронзови болтове. Тучна синьо-зелена трева беше избуяла в процепите между паважа от груб гранит.

Шахризад мина край волиерата, като погледна пъстрото съкровище от пойни птици, които пърхаха вътре — имаше славеи, кадънки, чучулиги, канарчета…

Зад гърба й се разнесе силен тръбен звук и видя един паун да пристъпва наперено по ливадата, разперената му опашка блестеше в малахитово зелено и златно под слънцето, като улавяше заблудените слънчеви лъчи.

Шахризад се доближи до пауна. Птицата се спря, изгледа я, сви опашката си и побърза да се отдалечи.

— Толкова бързо започна да се перчи. И толкова бързо побягна — засмя се Шахризад на себе си.

— За какво говориш? — попита Деспина.

Шахризад поклати глава.

— За мъже ли си мърмориш? — изсумтя Деспина.

Шахризад реши да не отговаря, извървя цялата дължина на горната тераса и слезе по каменните стъпала към следващото очертано от дървета свободно пространство. Градината беше отрупана с бели цитрусови цветове, а зелените смокини надвисваха от клоните, очакващи момента да узреят.

Тя мина и по тази тераса, като се поспираше само за да вдъхне дълбоко аромата.

Деспина я наблюдаваше замислено.

— Какво се опитваш да направиш? — попита я тя със следа от подозрение.

Шахризад засенчи очи с длан и се взря в движещите се фигури по площадката от пясък и камъни под тях.

— Ако ми кажеш какво си си наумила, мога да те заведа там — предложи Деспина.

— Нищо не съм си наумила. Търся нещо.

— Какво търсиш?

— Прислужница, която не задава толкова много въпроси.

Деспина се изкикоти.

Шахризад ускори крачка и бързо се спусна по последните стълби, като се насочи към мястото, където искаше да отиде сред пясъка и камъните.

Раджпутът изсумтя неодобрително, когато се доближиха до входа.

А, значи в крайна сметка не е ням.

— Доста сигурна съм, че не би трябвало да си тук — изпъшка шумно Деспина.

— Ти каза, че мога да ходя, където и да е, стига раджпутът да е с мен — припомни й Шахризад.

— Не мисля, че някой е очаквал да дойдеш до арената за тренировки.

Грейналите от любопитство очи на Шахризад пробягаха по морето от мъжки лица, погълнати от изкуството на боя с меч, увлечени в тренировки с копие и усъвършенстващи смъртоносните си умения с подобния на брадва табарзин.

Няма го тук.

— Халифът ли търсиш? — попита настоятелно Деспина.

— Не.

Но предполагам, че вторият най-добър фехтовач в Рей ще трябва да се упражнява по някое време днес… ако иска да задържи титлата си.

А аз трябва да науча каква е слабостта му, за да мога да го унищожа с нея.

— Лъжкиня — захили се Деспина.

— Всъщност дойдох тук, защото исках… — Шахризад се огледа, докато съзря нещо, което й беше добре познато. — Защото исках да се науча да боравя с лък и стрела.

— Какво? — възкликна Деспина.

Шахризад се доближи до стойката с оръжия с престорено безразличие.

Раджпутът вдигна ръце, за да препречи пътя й, а в тъмните му като оникс очи се мерна предупреждение.

Шахризад се стегна, преди да отвърне на войнствения му поглед.

— Ще ме научиш ли как да стрелям? Винаги съм искала да се науча.

Той поклати глава.

Тя се нацупи изкусно.

— Нищо няма да ми се случи. А и така или иначе след утре вече няма да съм твоя грижа. Моля те, изпълни ми тази дребна молба.

— Може би той не се притеснява за теб — отбеляза хапливо Деспина.

Шахризад се опита да мине покрай огромната му предмишница. Той отново й попречи и тя сви устни.

— Трябва ли да си толкова мъчен? — каза тя остро, но тихо.

— Той не се стреми да ти създава затруднения нарочно. Винаги си е такъв — отбеляза един дълбок мъжки глас зад тях.

Деспина и Шахризад се обърнаха и срещнаха развеселения изучаващ поглед на млад мъж с къдрава и буйна коса с цвят на махагон и топло, непринудено изражение. Раджпутът се закова на място.

— Може би бих могъл да помогна? — предложи новодошлият с усмивка.

Шахризад му се усмихна очарователно.

— Надявам се, че бихте могъл. Аз съм…

— Знам коя сте, господарке. Вече всеки в двореца знае коя сте.

Той намигна на Деспина и в кафявите му очи проблесна пакостлива искрица. Тя отклони поглед, а бузите й поруменяха.

О, той обича да флиртува.

— Значи имате решително предимство пред мен, господарю — каза Шахризад.

— Аз съм Джалал — сведе глава той, а пръстите му докоснаха челото.

— Той е капитан на стражата и син на генерал Ареф ал Хури… Шахрбанът на Рей — поясни Деспина с механичен тон.

— Нека тази титла не те заблуждава, господарке. Не съм толкова важен, дори и баща ми да е генералът с най-висок чин в Хорасан.

— Е, значи споделяме част от този жалък статут, тъй като аз също не съм важна — каза Шахризад.

— Съмнявам се, господарке Шахризад. Силно се съмнявам — усмихна се Джалал, като с това още повече подчерта непринуденото си поведение.

Раджпутът изсумтя отново. Стаената му ярост накара Шахризад да се върне към въпроса от началото на разговора им.

— Дали бихте желали да ме научите как да използвам лък и стрела, капитан Ал Хури? — попита тя.

— Това зависи от няколко неща. Първото е, че може да се лишите от формалностите и да ме наричате просто Джалал. Второто е Халид никога да не открие моето участие в това прегрешение.

Халид? Той го нарича по първо име?

— Мога да изпълня тези условия. С удоволствие. Ако ми върнете жеста и направите за мен същото и по двете линии.

Джалал се приведе заговорнически напред.

— Тогава ме последвай, Джалал.

Шахризад се засмя. Деспина скръсти ръце пред налетите си гърди.

— Това е лоша идея — предупреди тя и сините й очи стрелнаха дяволитото лице на Джалал.

— За кого? За теб или за мен? — отвърна Шахризад. — Защото на мен ми изглежда много добра идея да прекарам последния ден от живота си, като върша нещо, което винаги съм искала да направя.

Деспина въздъхна примирено и се помъкна тежко зад Шахризад и Джалал. Раджпутът стъпваше тежко и ги следваше като сянка, а отвращението му личеше също толкова явно, колкото и раздразнението му въпреки острия неодобрителен поглед, който капитанът на стражата му хвърли.

Джалал отведе Шахризад до стойката с лъковете. От един стоманен прът висяха няколко колчана със стрели, гъшите пера в края им бяха боядисани в ярки цветове, за да се различават по-лесно. Шахризад извади стрела от един от колчаните. Върхът й беше затънен за стрелба за упражнение по мишени. Като се стараеше да изглежда съвсем безразлична, тя огъна ствола на стрелата съвсем леко, за да прецени тежестта й.

Не се огъва лесно.

— Стреляла ли си с лък и стрела преди? — попита Джалал, като я наблюдаваше изненадващо съсредоточено за някой толкова безгрижен.

— Не съвсем — отвърна Шахризад, като се постара да прозвучи неангажирано.

— Мога ли тогава да те попитам какво правиш със стрелата?

— Просто съм любопитна — сви рамене тя и върна стрелата в колчана. Посегна към друга стрела с различно оцветени пера и направи същата проверка.

Много по-добре.

Шахризад откачи колчана от пръта.

— Току-виж се оказало, че няма да имаш нужда от моите наставления — изкоментира лековато Джалал.

— Не, не… — поколеба се Шахризад, като се опитваше да прикрие издайническата си грешка. — Един мой… братовчед веднъж ми каза, че ако не си достатъчно силен в горната част на тялото, е по-лесно да стреляш с не чак толкова твърди стрели.

— Разбирам — проточи Джалал със съмнение. — А какво ти каза твоят… братовчед за лъковете?

— Нищо. Той отбеляза това за стрелите просто между другото.

— Естествено — кимна Джалал, а на лицето му се изписа още по-голямо съмнение. — Казал го е просто между другото.

Той огледа набързо различните лъкове по стойката за оръжията. Спря ръка на дълъг изправен лък без почти никаква дъга и погледна през рамо към Шахризад.

Тя му се усмихна.

Без да откъсва поглед от нея, той посегна към много по-малък лък. Краищата на тялото му, там, където тетивата се закачаше в ушите, се извиваха обратно на стрелеца.

Обърнатият лък.

Шахризад продължи да се усмихва, като не позволи да попадне в капана на опита му да я изкуши с любимото й оръжие.

— Имаш ли някакви предпочитания? — попита той.

— Не, който лък смяташ за най-добър.

Той кимна.

— Мисля, че това ще е най-подходящо за нуждите ни — каза той с многозначителна усмивка, като взе обърнатия лък от стойката и тръгна успоредно на мишените, сложени на петдесет крачки разстояние.

Шахризад го последва, като се мръщеше на необмислената си постъпка да разкрие влечението си към стрелбата с лък.

Стореното — сторено. Но не допускай подобни неща в бъдеще.

Тя се пресегна и нави тежката си черна коса на кок на тила си. Измъкна раменете си от тежката мантия и я подаде на Деспина. Слабият ветрец откъм пустинята охлаждаше голата кожа по ръцете и стомаха й. Удобната й сребриста къса горна дреха беше с квадратно деколте и със съвсем къси ръкави по раменете. Коприненият кобалтовосин пояс беше завързан ниско по хълбоците й, а обшитите му с перли краища се влачеха по земята. Сребристите й чехли вдигаха облачета пясък при всяка нейна крачка.

Шахризад преметна колчана на рамо и Джалал й подаде обърнатия лък.

Покрай стрелбището беше започнала да се събира тълпа любопитни зяпачи. Деспина и раджпутът стояха най-отпред. По лицето на гъркинята все още се четеше безпокойство, а майсторът на меча дори не си даваше труд да прикрие отвращението си.

Шахризад прибра стъпалата си близо едно до друго, измъкна стрела от колчана и се помъчи да я постави на обтегнатата тетива.

Джалал съвсем не изглеждаше убеден от преструването й.

Когато Шахризад опря прореза на стрелата в тетивата, тънкият й ствол се чукна в ръкохватката, тъй като ръката й трепереше в умишлено неумелия захват.

— Така правилно ли е? — попита тя Джалал.

— Не. Не е — изсумтя той. — Но ти го знаеш, нали?

— Разбира се, че не.

— Сигурна ли си?

— Ще ме учиш ли или не? — настоя тя.

Той се изсмя.

— Постави левия си крак по-напред, така че между двете стъпала да имаш разстояние колкото са широки раменете ти.

Тя направи, както той й каза.

— Сега отпусни захвата на лъка и снижи лактите. Използвай белезите над ръкохватката, за да се прицелиш.

Шахризад едва потисна една подигравателна усмивка. Не използваше белези за прицелване още от тринадесетгодишна. Тарик се беше погрижил за това.

— Щом се прицелиш по белезите, издърпай стрелата колкото можеш по-назад и я пусни.

Тя опъна лъка и отпусна тетивата. Стрелата полетя с въртеливо движение към мишената, но падна на двадесет крачки, преди да я достигне.

Шахризад погледна Джалал. Той продължаваше да я наблюдава със съмнение.

— „Братовчед“ ти обяснил ли ти е нещо за силата на опън?

Тя поклати глава.

Той издиша и пристъпи по-близо до нея.

— Избрах този лък, понеже е с по-малка сила на опън. Предполагам, че тъкмо по тази причина ти предпочете именно този колчан стрели. Това означава, че лъкът и стрелата ще работят заедно и ще ти е по-лесно да го опънеш, без да е нужна голяма сила в горната част на тялото. А това е особено полезно за по-дребни стрелци като теб.

— Значи силата на опъна зависи от ръста?

— Според мен е по-важна за скоростта и точността. Ако не е нужно да хабиш много енергия, за да изстреляш една стрела, ще ти е по-лесно бързо да поставиш следващата на тетивата. Освен това, когато не се напрягаш, си по-точен.

— Звучи смислено — съгласи се Шахризад.

— Убеден съм, че е така — подсмихна се той.

Тя пренебрегна многозначителния му тон и посегна за друга стрела. Намести я на тетивата и метна бърз поглед към лицето на Джалал.

— Сигурно добре познаваш халифа — започна тя.

Развеселеното му изражение леко помръкна.

— Познавам Халид още откакто беше малко момченце.

— Добри приятели ли сте?

— Не.

— Разбирам.

Тя опъна лъка по-силно и пусна стрелата. Този път тя стигна почти до целта, но отново се заби в пясъка.

— Аз съм по-голям от него с две години. Брат му Хасан и аз израснахме заедно, бяхме много близки. Когато Хасан умря, се опитах да протегна ръка на Халид, но… — сви рамене той. — Той така и не я пое.

Шахризад се обърна към него.

— Съжалявам.

— Защо съжаляваш?

— Не е лесно да загубиш най-добрия си приятел. Поне не мога да си представя, че би било лесно.

— Благодаря ти за думите. Но Халид загуби по-големия си брат. Баща му почина на следващата година. А заради онзи ужасен случай с майка му… той седна на трона, когато беше едва на четиринадесет години. На четиринадесет и съвсем сам. Сигурен съм, че имаш представа какво стана след това.

И пет пари не давам. Няма никакво извинение, че се е превърнал в такова чудовище. Имал е четири години да свикне с това да бъде владетел. А пък какво е станало след това…

Джалал видя изражението на Шахризад и пристъпи крачка към нея.

— Разбери, моля те. Аз не се опитвам да… го извинявам — каза той с много мек глас.

Шахризад се обърна и извади още една стрела от колчана на гърба си. Стресна се, когато осъзна, че я е поставила точно с прореза върху тетивата и е опънала лъка с едно плавно движение, съвсем не на място за новак.

Джалал се засмя.

— Извинявай, но сега съм убеден, че съм си заслужил правото да помоля за една услуга, Шахризад.

— И защо така си мислиш? — попита тя полугласно.

— Защото мълчанието ми си има цена.

— Моля? — премигна тя.

Той се приближи още повече.

— Не знам какво се опитваш да причиниш на Халид, но ти си първият човек от години, който успя да го разтърси. А той има нужда от разтърсване.

Шахризад срещна нетрепващия му поглед, като все още задържаше стрелата плътно до врата си.

— В това крие ли се някаква услуга?

— Халид не ми е приятел. Но не ми е и враг. Той е мой господар. Спомням си какво момче беше… обичливо, мило, с остър и любопитен ум. Бродеща душа. В момента е съсипано същество и съм изморен от това. Ще ми помогнеш ли да оправя това, Шахризад?

Тя го изгледа навъсено, без да отговори. Зачуди се откъде е тази сляпа вяра? Тази напълно погрешна вяра в момче с минало на убиец и в момиче с опасни намерения.

Джалал я изучаваше, а мургавото му, изпечено от слънцето до бронзово лице беше на косъм от нейното.

В този миг Деспина изскочи от сенките, чертите й се бяха разкривили от ужас. Шахризад се обърна да види какво я е уплашило и усети, че въздухът й излетя от дробовете с едно късо и рязко издишване.

Халифът на Хорасан стоеше в другия край на двора и ги наблюдаваше. Лицето му беше студено и спокойно.

Като затишие пред буря.

ПОД СВЕТЛИНАТА НА ЕДИНСТВЕНАТА СВЕЩ

Джалал се сепна от беззвучното й възклицание и погледна през рамо. Смехът изчезна от лицето му заедно с намека за неподчинение.

— Предполагам, че нито един от двамата няма да може да спази условията от по-рано.

— Предполагам, че няма.

Лешниковият й поглед не се отделяше от светлите като кехлибар очи на врага й.

— Но се надявам, че по-късно бихме могли да продължим с това, което обсъждахме — каза Джалал и отстъпи с подигравателен поклон.

Халифът прекоси празната арена. Беше облечен с камис от най-фин бял лен и сиви широки шалвари. От черния му пояс тика, увит около хълбоците му, висеше заострена сабя, но Шахризад не можа да разпознае вида й. Както винаги той въплъщаваше пълната противоположност на всичко на света, което тя смяташе за топло и добро.

Всички на двора се смръзнаха при идването на халифа. Вдясно от него стоеше по-възрастен мъж, а благородната му осанка и лице далечно напомняха за Джалал. От лявата страна на халифа беше застанал нервен на вид човек, стиснал наръч свитъци. Около тримата се бяха наредили войници и охрана.

За един опасен момент Шахризад помисли дали да не се обърне да пусне стрелата срещу него. Знаеше, че ще го улучи от такова разстояние, но върхът на стрелата беше затъпен, предназначен единствено за упражнения по мишени.

Може да не го убие.

Тя отпусна тетивата и сведе оръжието надолу.

Не си струва риска.

Докато той се приближаваше, тя се опита да накара сърцето си да не бие толкова силно и неравно. Ако искаше да надделее над това чудовище, трябваше първо да се успокои и да преодолее всичките си страхове от него. При това бързо.

Той се спря на няколко крачки от нея.

И се обърна към Джалал.

— Капитан Ал Хури — произнесе той с мъртвешки тих глас.

— Сайиди — сведе глава Джалал и докосна челото си с пръсти. — Тъкмо показвах на господарката как се борави с лък и стрела.

— Това и сам го виждам. Въпросът е защо.

— Защото аз го помолих — намеси се Шахризад, макар и с твърде висок тон.

Погледът му се отклони към нея с безразличие. Шахризад го наблюдаваше как преценява вида й — че е без мантия, косата й вързана небрежно на тила… а от рамото й се полюшва колчан.

— Тогава отправям въпроса си към теб — каза той.

Тя стисна зъби, като почерпи самообладание от внезапен прилив на дързост.

— Нужно ли е да имам причина да го направя?

— Поисках обяснение. Не причина.

— Това е едно и също.

— Не задължително.

— Всъщност са точно едно и също. Независимо от вашето виждане по въпроса аз просто исках да се науча, а Джалал се съгласи да ми помогне.

Докато говореше, кичурчета от косата й започнаха да се разплитат от кока на тила й.

— Джалал? — повдигна вежди халифът при това неспазване на официалния тон и това беше единствената му реакция на смелото й държане.

— Да. Джалал.

Една къдрица падна върху лицето й и тя я отмести зад ухото си.

— И какво научи от Джалал?

— Какво? — възкликна тя, без да успее да овладее изненадата си от интереса му.

— Ако той те е учил как се стреля с лък, трябва да можеш да покажеш какво си усвоила. Освен ако той не е просто покъртително слаб учител.

Джалал започна да се смее.

— Ако благоволите да си спомните, сайиди, смятам, че имам пръст в обучението ви, когато бяхте момче.

— Джалал-джан — смъмри го рязко шахрбанът, а чертите му се изостриха още повече от изумление.

— Макар че стрелбата с лък никога не е била сред силните ми страни — продължи халифът.

— Вие го казвате, сайиди. Не аз — усмихна се Джалал.

— Джалал! Това е достатъчно — прекъсна го отсечено шахрбанът. — Той е твой повелител!

Джалал се поклони, но лекият присмех продължаваше да си личи и в този жест на покорство.

— И? — обърна се халифът отново към Шахризад.

Тя отвърна на очакващия му поглед. После, без да каже и дума, постави отново стрелата на тетивата и за момент задържа лъка до тялото си.

Отчаяно искаше да му покаже колко добре умее да стреля, да покаже на всички зяпачи, че не е момиче, с което може да се отнасят пренебрежително. Освен това искаше да отдаде дължимото и на многото години търпеливи наставления, които беше получила от Тарик.

Когато за пръв път го беше помолила да я научи да борави с лък и стрела, беше все още малко момиче на единадесет години. Тогава очакваше дванадесетгодишният син на могъщия емир да не обърне внимание на глупавото детско желание. Но през онова лято в пустинята, стиснала набързо направен лък и стрела, тя се влюби в Тарик Имран ал Зияд. Влюби се в отрезвяващата му прямота и чувството за хумор. В чара на кривата му усмивка. По онова време това беше единствено пламнало романтично увлечение, но когато мракът се спускаше около нея, тя черпеше сила точно от тези безценни спомени.

Защото нищо не може да се сравни с чудото на първата любов.

Тя затвори очи.

Тарик.

Не. Днес не е денят да се задълбава в това.

Тя си пое дъх.

Но не е и денят, в който да покажеш слабост.

Тя вдигна лъка с все още затворени очи и опъна тетивата.

Не й беше нужно да се прицелва. Знаеше точно къде иска да литне стрелата.

От тринадесетгодишна тя се прицелваше изцяло по инстинкт и разчиташе на способността си да преценява околната среда с един поглед.

Шахризад издиша бавно.

Отвори очи и веднага пусна стрелата. Тя полетя към целта с перфектно въртеливо движение.

И се заби точно там, където тя желаеше.

— Удивително. Въпреки че така и не се постара да се прицелиш, ти всъщност този път улучи мишената — отбеляза сухо Джалал. — По един или друг начин.

— Това е защото си толкова добър учител — отвърна тя хапливо.

По устните на халифа сякаш пробягна кратка усмивка, но впечатлението можеше да се дължи и на сянката от преминаващ над тях облак.

— Така ли? — измърмори Джалал.

— По един или друг начин — усмихна се тя. — Но няма значение, все пак уцелих мишената. По-скоро уцелих един от краката й.

— Което щеше да е забележителен изстрел, ако беше умишлен.

— Вече отбелязахме, че аз не се прицелих. Въпреки това смятам, че се справих доста добре, нали?

— Какво мислите, сайиди? — попита Джалал. — Издържа ли господарката вашата проверка на уменията й?

Това беше доста безочлив коментар, дори и от него. Шахризад усети как по бузите й плъзва намек за червенина, но се обърна към халифа.

Той ги наблюдаваше и отчиташе реакциите им с безстрастно мълчание.

— Тя не улучи мишената — отбеляза халифът с равен тон.

Очите на Шахризад се присвиха. Непокорната къдрица отново падна пред лицето й и тя я притисна зад ухото си с ненужна рязкост и раздразнение.

— Може би моят господар би пожелал да се погрижи да ни покаже правилната техника? — попита тя хладно. Пресегна се зад гърба си, измъкна стрела от колчана и я подаде заедно с лъка на халифа.

По изострения му профил отново пробяга онази неуловима сянка на емоция.

А Шахризад установи, че става все по-любопитна да узнае какви мисли се крият зад нея.

Няма значение какво мисли той. Никога няма да има.

Никога не трябва да има.

Той закрачи напред и измъкна оръжието от ръцете й. Пръстите му докоснаха нейните и той се поколеба за миг, преди да ги отдръпне. После тигровите му очи помръкнаха отново и той отстъпи с неразгадаемо изражение. Безмълвно постави стрелата на тетивата.

Шахризад го гледаше как заема стойка. Слабата му фигура се очерта с обезсърчаващо прецизните линии на мускулите, докато изтегляше стрелата силно назад. Халифът обтегна обратния лък толкова силно, че ушите в краищата се изправиха.

Той издиша и се прицели.

Шахризад успя да потисне усмивката си.

Той се цели по белезите над ръкохватката.

Стрелата литна въртеливо към мишената и се заби близо до центъра, но не и в червената точка по средата.

Той сведе лъка.

— Не е зле, сайиди — каза Джалал с усмивка.

— Приемливо — отвърна полугласно той. — Не е изстрел, с който да се хвалиш.

Халифът протегна лявата си ръка, за да върне лъка на Шахризад. Не я погледна в очите и се обърна да си върви.

— Сайиди? — опита се да го заговори тя.

Той се спря, но остана с гръб към нея.

— Може би няма да имате нищо против…

— Джалал може да те учи. Той е много по-голям майстор на стрелбата с лък от мен.

Шахризад се подразни от предположението му, че тя иска нещо от него. Нещо друго, освен смъртта му.

— Чудесно — произнесе отчетливо и силно тя.

Той направи няколко крачки и отново се спря.

— Шахризад?

— Да?

— Тази вечер ще дойда да те видя.

Тя грабна една стрела от колчана и я опря в тетивата.

Ненавиждам го. Сякаш може наистина да ме научи на нещо за стрелбата с лък… момченце, което все още се прицелва по мерник! Тарик би могъл да го разкъса. Вторият най-добър майстор на меча в Рей — ха!

Тя се опита да не обръща внимание на несигурността, която присвиваше стомаха й.

Джахандар гледаше изучаващо стената на шатрата, която помръдваше леко в студения нощен въздух.

Той лежеше, обърнат на една страна, и се вслушваше. Чакаше.

Щом се убеди, че мекото дишане на Ирса стана по-дълбоко и тя е потънала в спокоен сън, той се обърна съвсем внимателно и отметна одеялата.

Надигна се към другия край на шатрата и замръзна, когато я чу, че се размърдва. Дъщеря му само се обърна с гръб към него, той издиша и стана на крака. Протегна се предпазливо, за да прогони изтощението от цял ден пътуване без почивка.

Като стъпваше съвсем леко, Джахандар отиде до дисагите си.

Повдигна капака колкото се може по-безшумно и извади книгата с износената кожена подвързия. Сърцето му заби силно, когато усети топлината на облегнатия върху гърдите му том.

Необузданата сила на страниците вече беше в ръцете му…

Той се сви в един от ъглите на шатрата и сложи древния ръкопис върху купчина дрехи. Запали една-единствена свещ.

И си пое дълбоко дъх.

Корицата беше опърпана и надписите по нея бяха нечетливи. Ръбовете бяха протрити, а по средата книгата беше прихваната с ръждива ключалка.

Той се вгледа в потъмнелия от старост том пред себе си.

Ако поемеше по този път…

Джахандар затвори очи и преглътна. Помисли си за жена си в последните дни от живота й, как лежеше и се бореше за глътка въздух, как умоляваше за още секунда време с децата си.

Как го молеше да я спаси от опустошителната болест.

Той се замисли за мига, в който беше предал надеждите й, и колко безпомощен се чувстваше, когато държеше безжизненото й тяло в ръцете си.

И осакатяващото безсилие, докато гледаше как само преди два изгрева по-голямата му дъщеря тръгна сама към едно чудовище.

Той щеше да поправи всичко, каквато и да беше цената. Ако Шахризад беше успяла да преживее зората, щеше да се постарае да е достоен за такава дъщеря. А ако не беше успяла…

Той стисна здраво гърба на книгата.

Не. Той нямаше да се остави отново да трепери и да се страхува под мрака на съмнението.

Джахандар бръкна в пазвата на нощната си риза и измъкна дългата сребърна верижка, която висеше от врата му. На края й се полюшваше черен ключ. Той се приведе над древния том и пъхна ключа в ключалката. Книгата се отвори рязко, сякаш на пружина, и измежду страниците бликна бледа сребриста светлина. Джахандар посегна към първата страница.

И проплака приглушено.

Тя изгори ръката му.

Нямаше значение.

Той придърпа ръкава върху пръстите си и опита отново.

Текстът беше написан в ранна форма на езика чагатай. Преводът щеше да е много труден дори за образован човек като Джахандар. Особено когато времето толкова го притискаше.

Но и това беше без значение.

Сърцето му блъскаше в гърдите, той приближи единствената свещ и започна да работи.

Заради децата си щеше да премести цели планини. Нямаше да се провали отново.

АЛАДИН И ВЪЛШЕБНАТА ЛАМПА

Този път Шахризад нямаше намерение да го чака. Затова и не се изненада, когато той не се появи веднага, а дойде чак късно през нощта.

Слугите, които донесоха храната и виното, не откриха и следа от Шахризад в стаята. Халифът я намери на терасата, където тя гледаше към един страничен вход, обграден от фонтани.

Тя не се обърна, когато той пристигна. Вместо това се наведе през перилата и се усмихна на себе си.

Той се спря за момент, но после застана до нея и също се приведе.

Сърпът на луната висеше високо в небето и се отразяваше от проблясващата вода в езерцата наоколо.

— Харесва ми как можеш да доловиш аромата на цъфналите цитрусови дръвчета, макар и да не се виждат оттук… подсказва, че някъде там има нещо живо и красиво — започна тя.

Той не отвърна веднага, а замълча.

— Обичаш цветовете на цитрусовите дръвчета?

— Да. Но най-много обичам розите. Баща ми има прекрасна розова градина.

Той се извърна към нея и огледа профила й на лунната светлина.

— Мисля, че баща, който има вкус към цветята, би трябвало да възрази на… това.

Шахризад продължи да гледа право напред.

— Мисля, че владетел, който се надява да бъде обичан от народа си, не би трябвало да екзекутира дъщерите на хората на зазоряване.

— Кой казва, че се надявам да бъда обичан от народа си? — отговори халифът със спокоен и равен тон.

При тези думи Шахризад се обърна да го погледне в очите.

— А през цялото това време смятах, че мога да се закълна, че си умен мъж — имитира тя тихия му и уравновесен глас, сякаш произнасяше присъда над него. Тънкият й присмех не остана незабелязан.

Ъгълчето на устните му потрепна.

— А през цялото това време… смятах, че мога да се закълна, че не искаш да умреш.

Шахризад премигна.

И реши да се засмее.

Смехът й се понесе отвъд терасата, разтвори се в нощта и изпълни със звънливата музика на камбанки.

Халифът я гледаше и бързо прикри внезапната си изненада зад мрачна замисленост.

— Ти си много странен — отбеляза Шахризад, когато смехът й затихна.

— Ти също, Шахризад ал Хайзуран.

— Аз поне го знам.

— Аз също съм наясно.

— Но аз не наказвам хора заради това.

— Завиждам на хора, които виждат света като теб — въздъхна той.

— Да не би да се опитваш да кажеш, че съм наивна или глупава? — каза тя с прокрадващ се гняв в гласа.

— Не. Ти виждаш нещата така, както си живееш живота. Без страх.

— Това не е вярно. Боя се от много неща.

Той я изгледа изпитателно.

— От какво се страхуваш?

Тъкмо тогава, сякаш нощта беше предсказала момента, силен повей на бриза помете терасата и вдигна дългата черна коса на Шахризад във въздуха. Малки кичурчета се завъртяха около лицето й и закриха чертите му.

— Страх ме е да умра — каза тя сякаш на вятъра.

И ме е страх, че ще загубя от теб.

Той я гледаше, докато повеят затихваше… Сякаш се беше наиграл с косата на Шахризад и вече не искаше да я развява.

Когато въздухът отново замря неподвижен, същата непослушна къдрица, която по-рано през деня все не искаше да стои на място, отново беше паднала пред очите й. Тя посегна към нея, за да я…

Халифът хвана ръката й и нежно отмести къдрицата зад ухото й.

Шахризад усети как треперенето в стомаха й се завръща още по-силно.

— Кажи ми защо си тук — настоя той, като тихият му глас звучеше почти като молба.

Тук съм, за да спечеля.

— Обещай ми, че няма да ме убиеш — прошепна тя в отговор.

— Не мога да направя това.

— Тогава няма какво повече да ти кажа.

Както и през първата вечер, Шахризад остана изненадана от способността си да се откъсва от действителността.

И отново изпитваше странна благодарност, че той никога не се опита да я целуне.

Благодарна… но и някак объркана.

Тя беше целувала Тарик преди — откраднати прегръдки в сенките на сводестите кули. Забраненото естество на тези срещи винаги я беше вълнувало. По всяко време някой прислужник можеше да ги намери, или, още по-лошо, Рахим можеше да ги хване, че се целуват… и щеше да дразни Шахризад безмилостно, както го правеше от момента, когато се беше самокороновал за брата, когото тя никога не беше имала.

Така че, от една страна, оценяваше факта, че не й се налага да целува убиец, но й се струваше непонятно, че новият й съпруг се въздържа от точно това действие. То изглеждаше далеч не толкова интимно, колкото… други неща.

Шахризад установи, че й се иска да попита защо. И любопитството й нарастваше с всяка минута.

Престани. Това няма значение.

Вместо да стане и да се облече като него, Шахризад остана в леглото, взе голяма ярко червеникава възглавница, притисна я до гърдите си и я обгърна със слабите си ръце.

Когато тя не отиде с него до масата, той се обърна и я изгледа.

— Не съм гладна — каза тя.

Той си пое дълбоко дъх и Шахризад забеляза как раменете му се повдигнаха.

После се върна до леглото и застана така, че двамата да са в двата му края, колкото се може по-далеч един от друг.

Толкова е странно.

Шахризад се обърна на една страна и се зарови в копринените възглавници. Мургавите й глезени стърчаха отстрани.

Ъгълчетата на кехлибарените очи на халифа се присвиха леко.

— Искаш ли да продължа историята? — попита тя. — Сайиди?

— Почти си помислих, че вече си над използването на почетни обръщения.

— Моля?

— Забрави ли кой съм аз, Шахризад?

Тя премигна.

— Не… сайиди.

— Тогава липсата на благоприличие се проявява с чувството ти на комфорт.

— Не повече, отколкото вашето зависи от горчивата апатия.

Раменете му отново се повдигнаха и отпуснаха.

— Кажи ми защо смяташ, че е допустимо да ми говориш по този начин?

— Защото някой трябва да го направи — отвърна тя, без да се колебае.

— И си мислиш, че този някой трябва да си ти?

— Мисля, че трябва да е някой, който не се страхува от вас. И макар че се чувствам… неспокойна във ваше присъствие, колкото повече виждам всичко около себе си, толкова по-малко основание имам да се боя от вас.

Щом произнесе думите на глас, тя със стряскане осъзна истината, която се съдържаше в тях. За единствения ден като негова съпруга тя беше видяла забележително малко от кръвожадното чудовище, което очакваше.

Този път изненадата, отбелязала се по лицето му, не беше просто проблясване. Удивлението му се задълбочи и се превърна в изумление, преди отново да се разсее в празнотата, която винаги забулваше чертите му.

— Ти не знаеш нищо — отвърна той.

Шахризад почти се изсмя на тази реплика.

— Прав сте. Нищо не знам. Бихте ли се погрижили да ме образовате, сайиди!

Това беше тиха подигравка… чаша отровено вино, което да го упои и да източи кръвта от жилите му.

Да го накара да разкрие слабостите си.

Моля те. Дай ми въжето, на което да те обеся.

— Довърши историята за Аджиб, Шахризад.

Моментът отмина.

Засега.

Тя му се усмихна от другия край на леглото.

— Сянката, която нараствала в синия облак от дим, придобила форма… и започнала да се смее.

Раменете на халифа се отпуснаха и той се приведе напред.

— Аджиб пропълзял още назад, а ужасът го обземал все повече и повече. Смехът се усилвал, докато накрая ехтял над черните пясъци по брега на адамантения остров. Аджиб закрил лице с треперещи ръце. От дълбините на сянката се появила фигура на мъж. Той бил без коса, със силно издължени уши, украсени със злато. Кожата му била бяла и покрита с изпъкнали знаци на език, който Аджиб не могъл да разпознае. Фигурата отворила уста да заговори и Аджиб видял, че всичките й зъби били изострени, а върховете им били като игли.

Шахризад подпря врата си с една възглавница и кръстоса глезени. Погледът на халифа пробяга по голите й крака, тя го забеляза и очите й се разшириха от усещането да я оглеждат така. Той извърна глава.

Тя не обърна внимание на разливащата се по врата й топлина и продължи:

— Аджиб бил сигурен, че ще умре. Той плеснал с ръце пред себе си и затворил очи, като се помолил мълчаливо за бърза и безболезнена смърт, която да сложи край на безполезния му живот. Затова останал безкрайно изненадан, когато съществото му заговорило с глас, който разтърсил земята под краката им. Последното нещо, което очаквал да чуе, било думи. „Какъв въпрос иска да ми зададе господарят ми?“, казало създанието. Аджиб просто седял, неспособен да пророни и звук. Създанието повторило словата си. „Въпрос? За какъв въпрос говориш, о, създание от чашата?“ — трескаво и почти нечуто промълвил Аджиб. Създанието отново се изсмяло и отвърнало: „Това беше първият въпрос на моя господар. Той има право да зададе три въпроса, само три. След този му остават два въпроса. Въпросите, за които говоря, са въпросите, които Господарят на Бронзовия бокал може да зададе на Всезнаещия дух на Бронзовия бокал. Аз притежавам отговорите на въпроси — за миналото, настоящето и бъдещето. Бъди мъдър в избора си, защото, попиташ ли три пъти, вече няма да си господар.“

При тези думи халифът се усмихна сякаш на себе си.

— Аджиб скочил на крака, все още замаян от недоверие. Но острият ум на крадеца започнал да работи и той бързо осъзнал, че глупостта му вече му е коствала един безценен въпрос. Затова се спрял да не говори безразборно, за да не попадне в още някой от капаните на хитрия дух пред него. Замислил се и внимателно съставил въпроса наум, преди да го зададе. И попитал: „Дух на Бронзовия бокал, твоят господар желае да узнае точния начин да се измъкне от този остров, така че да достигне родната си земя, без да го сполетят още беди.“ Духът се усмихнал злобно и се поклонил пред Аджиб. Кимнал към планината и казал: „На върха на адаманта е заровена лодка с гвоздеи от пиринч. Довлечи я до брега и отплавай в посока към третата най-ярка звезда в нощното небе. След двадесет дни и нощи ще достигнеш родната си земя.“ Но Аджиб бил нащрек и с бдителен поглед настоял за още обяснения: „Въпросът ми включваше и да не ме сполетят още беди през цялото време на пътуването. В твоя отговор никъде не се споменава за вода и храна.“ Духът отново се изкискал. „Моят господар се учи по-бързо от повечето хора. Ще ги покажа един скрит извор близо до най-западния край на острова. А що се отнася до храната, ти препоръчвам да изсушиш достатъчно риба за пътуването.“

— Това ми звучи прекалено нагласено — обади се халифът. — На този дух не бива да му се има вяра.

— По мое мнение, сайиди, на духовете рядко може да се има доверие — усмихна се Шахризад. — През следващите няколко дни Аджиб направил, каквото му казал духът. Смъкнал лодката до брега и я натъпкал с припаси за пътуването. На третата нощ опънал платното под светлината на пълната луна, а Бронзовият бокал седял в торба до краката му. Десет дни плавал, без да се случи нищо, и той започнал да вярва, че пътуването му може да завърши добре… че след всичко, което бил преживял, късметът този път ще е на негова страна. Започнал да се надява, колкото и малки да били шансовете му, и дори взел да мечтае какво да попита духа в последния си въпрос. Къде би могъл да придобие всичките богатства на света? Как би могъл да спечели любовта на най-красивата жена в Багдад?

Шахризад помълча, за да подсили ефекта.

— И тогава… лодката започнала да скърца. Солената вода прониквала между дъските. Аджиб с ужас забелязал, че пиринчените болтове са започнали да се пропукват по краищата и морето нахлувало през сглобките. В паниката си се опитал да изгребе водата от лодката с голи шепи. Когато разбрал колко напразни са усилията му, сграбчил бокала и потъркал повърхността му. Духът се появил и седнал спокойно върху килналия се нос на лодката. „Потъваме!“ — изкрещял Аджиб на духа. „Ти ме увери, че ще достигна родната си земя, без да ми се случат никакви беди!“ Духът просто гледал Аджиб, без въобще да си дава вид, че го е грижа за нещо на този свят. „Можеш да ми зададеш въпрос, господарю“ — отвърнал той. Аджиб се озърнал обезумял, като се чудел дали бил дошъл мигът да използва последния си и най-ценен въпрос. Точно тогава видял на хоризонта мачтата на друг, много по-голям кораб. Изправил се на крака, размахал ръце и се развикал, за да привлече вниманието на екипажа му. Когато корабът се извърнал в неговата посока, Аджиб изкрещял триумфиращо, а духът се подсмихнал и се скрил в бокала. Аджиб се качил на борда, разтреперан от благодарност, дрехите му били окъсани и мръсни, а изгорялото му от слънцето лице било скрито от рошава брада. Но, уви…

Халифът повдигна вежди в учудване.

— Когато собственикът на кораба се появил на палубата, Аджиб с потрес установил, че това е същият онзи емир… самият човек, чиито войници го преследвали чак извън Багдад и го принудили да потегли на това окаяно пътуване. За миг Аджиб се почудил дали да не скочи в морето с главата надолу, но когато емирът му се усмихнал топло и го посрещнал с добре дошъл на борда, Аджиб разбрал, че както е брадясал и окъсан, никой не може да го познае. Затова седнал на масата на емира, отчупил си от хляба му, ял от храната му и пил от напитките му, сякаш не знаел кой е спасителят му. Възрастният господин бил изтънчен домакин, пълнел чашата на Аджиб със собствената си ръка и го забавлявал с разкази за безбройните си морски приключения. С напредването на вечерта Аджиб узнал, че емирът бил потеглил на път преди няколко седмици, за да търси един остров с тайнствена планина по средата. На този остров бил скрит бокал с мистичната сила да отговаря на всеки въпрос на света — за миналото, настоящето или бъдещето.

Халифът се отпусна назад и се облегна на лакът, а очите му излъчваха топлина.

— При тази новина Аджиб направо замръзнал на място. Защото, разбира се, емирът можел да говори единствено за същия, бокал в торбата му и за нищо друго. Като се преструвал на абсолютно невеж, Аджиб попитал емира защо се е решил на толкова опасна мисия, особено когато вече бил навлязъл в годините, които се приемат като здрача на живота на човек. Очите на емира се натъжили. Той признал, че е тръгнал да издирва черната планина и скрития бокал по една-единствена причина. Преди няколко седмици нещо изключително ценно било откраднато от него — пръстен, принадлежал на починалата му съпруга. Само той му бил останал от нея и го смятал за най-ценното си притежание. Но по улиците на Багдад някакъв умел крадец измъкнал бижуто от пръста на емира и изчезнал сред тълпата, неуловим като сянка. От онзи следобед духът на починалата му съпруга започнал да го спохожда всяка нощ и той знаел, че трябва да си върне пръстена на всяка цена. Ако можел да попита бокала къде се намира украшението, щял да умилостиви духа на жена си и да възстанови честта си в памет на тяхната любов.

— Значи въпросът му към всезнаещия дух на бокала щял да бъде за някаква си любовна дрънкулка? — намеси се халифът.

— Някаква дрънкулка? Любовта е сила сама по себе си, сайиди. Заради любовта хората се решават и на немислимото… и често постигат невъзможното. Не бих се надсмивала на силата й.

Халифът удържа на погледа й.

— Аз не се надсмивам на силата й. Оплаквам ролята й в тази история.

— Натъжен сте заради значението на любовта в живота на емира?

Той помълча.

— Разстроен съм от значението и в живота на всички ни.

Шахризад разтегна устни в тъжна усмивка.

— Това е разбираемо. Макар и малко предсказуемо.

Халифът наклони глава.

— Отново си позволяваш да допуснеш, че си научила много за един ден и две нощи, владетелко моя.

Шахризад отклони поглед и пръстите й се заиграха с ъгълчето на червената възглавница в ръцете й. Усети как по бузите й плъзва червенина.

Владетелко моя?

Той се размърда притеснен от мълчанието й.

— Прав сте — промърмори Шахризад. — Не биваше да казвам това.

Той си пое дъх през носа.

Над стаята се възцари странна тишина.

— А аз не биваше да те прекъсвам. Съжалявам — прошепна той.

Шахризад стисна аленото ъгълче на възглавницата и го усука.

— Продължавай, моля те — каза той.

Тя вдигна глава към него и кимна.

— Аджиб слушал разказа на емира с нарастващо безпокойство. Очевидно той бил извършителят на кражбата. Бил захвърлил въпросния пръстен, докато бягал в паника, за да се измъкне от войниците на емира. Нямал намерение да му даде бокала, преди да имал възможност да измисли какъв да е така важният последен въпрос. А ако емирът разберял, че бокалът е у Аджиб, сигурно щял да го убие, за да сложи ръка на него. Още по-голяма била опасността някой да разпознае, че той е крадецът, виновен за неволите на емира. Аджиб решил да не се отделя от човека до края на пътуването и да прави всичко възможно да прикрие самоличността си.

Шахризад се надигна и седна внимателно, когато забеляза, че през ъглите на параваните към терасата се процежда бледа светлина.

Ето че се започва отново.

— През следващите няколко месеца корабът кръстосвал водите на морето в търсене на омагьосаната адамантена планина, а Аджиб успял да направи така, че все да не могат да поемат по верния курс. През това време научил много от емира за различните му приключения и в крайна сметка за живота му. Започнал да му се възхищава, а емирът скоро видял, че Аджиб е интелигентен млад мъж със склонност към различни знания и смело сърце. Аджиб се превърнал в способен моряк. Той разбрал, че хората могат да го уважават и за това, че е нещо повече от крадец — че е мъж на честта, на когото можели да разчитат. Уви, времето не било на тяхна страна. Възрастният емир се разболял и били принудени да се насочат обратно към пристанището. Скоро станало ясно, че той умира. Затова всеки ден бил още по-ценен. Аджиб наблюдавал с ужас как неговият наставник, как неговият приятел угасва пред очите му. Замислил се дали да не попита духа има ли начин да го спасят, но осъзнавал, че това е отвъд границите на възможното.

Натрапчивата бледнина на зората пропълзя още по-нагоре по паравана.

— Щом корабът застанал до дока, Аджиб вече знаел какво трябва да направи. Избягал от кораба, като взел само бокала. Щом се отдалечил, потъркал ръба на бокала и настоял духът да му каже къде би могъл да намери пръстена. Духът се изсмял гръмогласно, когато видял, че Аджиб пропилява последното си желание за такъв въпрос, но му казал, че в момента пръстенът е на кутрето на един от най-зловещите наемници в Багдад. Аджиб не губил и секунда време, за да го открие. Боят, който се разразил за пръстена, бил яростен и кървав. Аджиб бил принуден да каже къде е скрил цялата натрупана плячка от кражбите, за да се измъкне жив от бърлогата на главорезите. С насинени очи и пребито тяло той се върнал на кораба само с пръстена в ръка.

Зората беше настъпила в цялото си великолепие с цвят на бяло злато.

Шахризад беше сигурна, че халифът е наясно с това.

Тя реши да не спира и продължи да разказва:

— Емирът лежал и се борел за глътка въздух. Когато видял Аджиб, протегнал ръка към него. Аджиб коленичил до леглото му и сложил пръстена на пръста му. Емирът огледал натъртеното и насинено тяло на Аджиб с кървясалите си очи. „Сине мой — прошепнал дрезгаво той. — Благодаря ти. От цялото си сърце.“ Аджиб се разплакал. Започнал да си признава кой е, но емирът го спрял. „Знаех кой си в мига, в който стъпи на борда на кораба ми. Обещай ми, че до края на дните си няма да откраднеш от другар, а вместо това ще работиш, за да направиш живота на хората около теб по-добър.“ Аджиб кимнал и ревнал още по-силно. Тогава емирът умрял с умиротворена усмивка на лицето, както стискал Аджиб за ръката. После Аджиб разбрал, че емирът му бил завещал цялото си имение и му предавал титлата си, сякаш Аджиб наистина бил негов син.

Аджиб скоро си избрал жена, а сватбата на новия емир била такова тържество, каквото Багдад не бил виждал от много години.

Шахризад замълча и погледна скришом към слънчевата светлина, която се лееше от терасата.

— Свърши ли историята? — попита халифът меко.

Тя поклати глава.

— На сватбата на новия емир бил и един гост от далечни земи — магьосник от Африка, който уж издирвал вълшебна лампа. Но истината била друга. Той всъщност не търсел лампата, а едно малко момче, наречено Аладин.

По челюстта на халифа потрепна мускулче.

— Това е нова история.

— Не, не е. Това е част от същата приказка.

Откъм вратата се разнесе почукване.

Шахризад се надигна от леглото, сграбчи шамлата и с треперещи ръце върза колана на кръста си.

— Шахризад…

— Разбирате ли, Аладин бил отличен комарджия… измамник от най-висока класа. Преди него баща му бил…

— Шахризад.

— Това не е друга история, сайиди — каза тя със спокоен и тих тон, като стисна ръце в юмруци и ги скри в гънките на робата, за да прикрие издайническото им треперене.

На вратата се почука отново, този път по-настоятелно от преди. Той се изправи на крака.

— Влез — нареди халифът.

В стаята се появиха четирима войници и шахрбанът на Рей. Шахризад усети как подът се залюля под краката й. Тя се стегна, не позволи на коленете й да се подкосят и остана напълно изправена, за да не позволи тялото й да издаде какъвто и да било знак на слабост.

Защо бащата на Джалал е тук?

— Генерал Ал Хури. Нещо не е наред ли? — попита халифът.

Шахрбанът се поклони пред повелителя си с ръка на челото.

— Не, сайиди — поколеба се той. — Но… вече е сутрин.

Очите му се стрелнаха към Шахризад и той пребледня, като избягваше погледа й.

Той не може… той… Нима иска да ме убие? Защо би желал смъртта ми?

Халифът не понечи да го спре и шахрбанът кимна на войниците към Шахризад.

Те тръгнаха към нея.

А сърцето й… сърцето й щеше да изскочи от гърлото.

Не!

Един от стражите посегна към ръката й. Когато дланта му се сви около китката й, Шахризад видя как чертите на халифа се стегнаха. Тя издърпа рязко ръката си от хватката на войника, — сякаш някой държеше горящ пламък до плътта й.

— Не ме докосвай! — извика тя.

Друг страж я хвана за рамото, но тя го удари по ръката и я изблъска.

— Вие глухи ли сте? Как се осмелявате да ме докосвате? Знаете ли коя съм аз? — викна тя отново, но в гласа й се промъкна паника.

Не знаеше какво друго да направи и се втренчи неотклонно във врага си.

Очите на тигъра… се замъглиха.

Станаха предпазливи.

А после?

Спокойни.

— Генерал Ал Хури?

— Да, сайиди.

— Бих искал да ви представя на Планината от адамант.

Погледът на шахрбана пробяга между халифа и Шахризад.

— Но, сайиди… Не разбирам. Вие не можете… — Халифът се обърна и се изправи лице в лице с шахрбана.

— Прав сте, генерале. Не разбирате. Може би никога няма да разберете. Въпреки това бих искал да ви представя на Планината от адамант…

Халифът погледна пак към Шахризад, а по устните му се мярна призрачна усмивка.

— Моята владетелка.

НАЧАЛОТО Е КРАЯТ

Ридата на Тарик беше покрита с дебел слой прах.

Пясъкът беше полепнал по всяка непокрита част от кожата му. Тъмно дорестият му жребец беше плувнал в пот, а около железния мундщук в устата му започваше да се събира пяна.

Рахим беше започнал да мърмори, а в последните часове дори не се стараеше да го крие.

Но Тарик виждаше как портите на Рей се очертават на хоризонта.

И отказа да спре.

— В името на всичко свято, не можем ли да позабавим ход поне за минутка? — викна Рахим за пети път през последните пет минути.

— Давай. Спри коня, а после се строполи от седлото. От теб ще излезе чудно пиршество за гарваните — озъби му се Тарик.

— От два дни яздим, сякаш ни преследват хиляди дяволи.

— И ето че почти стигнахме.

Рахим забави коня си от бесен кариер до лек галоп и отри потта от челото си.

— Не ме разбирай криво, аз се притеснявам за Шази колкото и ти. Но каква полза от теб, ако едва се държиш на краката си от глад и си полумъртъв от изтощение?

— Щом стигнем до къщата на чичо Реза, можем да спим сред благоухание на парфюми — отвърна Тарик. — Просто трябва да стигнем до Рей. Трябва да стигна!

Тарик не само не намали темпото, а пришпори коня си още по-бързо.

— И да се притесняваш до смърт, от това няма никаква полза. Ако някой може да направи невъзможното, това е Шази.

Тарик дръпна юздите на арабския си жребец, изчака Рахим и изравни скоростта си с него.

— Тя въобще не биваше да се опитва.

— Вината не е твоя.

— Да не мислиш, че тук става дума за вина? — избухна Тарик.

— Не знам. Знам само, че се чувстваш отговорен и искаш да оправиш нещата. А аз пък се чувствам отговорен за теб. И за Шази.

— Съжалявам — каза Тарик. — Нямам право да ти крещя. Но бих направил всичко, за да предотвратя това. Само при мисълта за нея…

— Спри. Не се самонаказвай.

Двамата продължиха да яздят мълчаливо няколко минути.

— Чувствам се виновен — призна Тарик.

— Знам.

— Чувствах се виновен и когато Шива умря.

— Защо?

— Защото не знаех какво да кажа на Шази след смъртта на най-добрата й приятелка. След смъртта на братовчедка ми. На никого не знаех какво да кажа. Майка ми беше напълно съсипана. Леля ми… е, в крайна сметка не мисля, че някой би могъл да направи каквото и да било, за да я спаси. А Шахризад… тя беше просто толкова тиха…

— Дори само това не ми даваше да си намеря място — спомни си Рахим с горчивина.

— Още тогава трябваше да се сетя какво си е наумила. Трябваше да прозра.

— И какво щеше да направиш, ако беше прозрял бъдещето, Тарик Имран ал Зияд? — въздъхна Рахим. — Какво бихме могли да направим всички? Вместо да съм безполезен трети син, можех да съм богат човек в обятията на красива жена… със съблазнителни извивки, които да не ти дават мира дни наред, с крака, дълги като времето…

— Рахим, не се шегувам. Трябваше да се сетя, че тя ще направи нещо подобно.

— Аз също не се шегувам — намръщи се Рахим. — Не можеш да предвидиш бъдещето. И не можеш да направиш нищо за миналото.

— Грешиш. Мога да се поуча от него…

Тарик заби пети в корема на коня и жребецът се понесе напред, а копитата му издълбаха тъмна диря в пясъка.

— И мога да направя така, че да съм сигурен, че няма да се случи отново — долетя викът му.

Слънцето се беше вдигнало високо, а сутринта се беше преполовила, когато Тарик и Рахим скочиха от седлата в елегантното имение на Реза бин Латиф в самото сърце на Рей. Проблясващ овален фонтан, облицован с тъмносини плочки, красеше центъра на двора, а керемиденочервени камъни, изсечени в сложни шестоъгълни форми, очертаваха пространството наоколо. По колоните на арките се виеха зелени лози. В основата на всяка арка имаше малки цветни лехи, пълни с виолетки, хиацинти, нарциси и кремове. Факли от излят бронз и желязо бяха наредени по стените и очакваха падането на нощта, за да покажат филигранното си великолепие.

Но въпреки цялата красота на дома той носеше и някаква аура на тъга.

Чувство за огромна загуба, която не можеше да бъде запълнена с никакъв разкош.

Тарик постави Зорая в набързо скованата й клетка в далечния ъгъл на двора. Тя изкряска възмутена от новата среда и непознатата кацалка, но се укроти и утихна, щом Тарик започна да я храни.

Рахим скръсти ръце и около него се вдигна облак прах.

— Проклетата птица дори яде преди мен? Къде е справедливостта тук?

— Ех, Рахим-джан, виждам, че почти нищо не се е променило през последните няколко години.

Тарик се обърна при звука на познатия глас.

Чичо му стоеше под лозовата завеса на един близък сводест вход.

Двамата млади мъже пристъпиха напред и в знак на уважение сведоха глави, като докоснаха чела с пръсти.

Реза бин Латиф излезе на слънце, а по лицето му играеше тъжна усмивка.

Тъмната му коса беше оредяла още повече от последния път, когато Тарик го беше видял, а равно подрязаните му мустаци бяха прошарени с още повече сиво. Бръчиците около очите и устата му, които Тарик винаги беше свързвал с хумор, се бяха задълбочили и изразяваха нещо съвсем различно.

Усмивката на душа, обсебена от призраци.

Всичко беше част от маскарада, изнесен от поразен от мъка мъж, чиято обична седемнадесетгодишна дъщеря беше загинала една сутрин… а съпругата му я последва три дни по-късно.

Съпруга, която не можеше да понесе да живее в свят без единственото си дете.

— Чичо — протегна ръка Тарик.

Реза я сграбчи топло.

— Доста бързо пристигнахте дотук, Тарик-джан. Не ви очаквах по-рано от утре.

— Какво се е случило с Шази? Тя… жива ли е?

Реза кимна.

— Тогава…

Тъжната усмивка на Реза доби отсянка на гордост.

— Вече целият град знае за нашата Шахризад…

Рахим пристъпи по-близо, а ръцете на Тарик се свиха в юмруци.

— Единствената млада владетелка, оцеляла не един, а два изгрева в двореца — продължи Реза.

— Знаех си — каза Рахим. — Само Шази може да го направи.

Раменете на Тарик се отпуснаха с облекчение за пръв път от два дни насам.

— Как е успяла?

— Никой не знае — отвърна Реза. — Из града гъмжат какви ли не слухове. Примерно, че халифът е влюбен в новата си булка. Но аз не смятам така. Такъв убиец не е способен да изпитва…

Той замълча, а устата му се изкриви във внезапна ярост.

Тарик се приведе към него и стисна още по-здраво ръката на чичо си.

— Трябва да я измъкна оттам — рече той. — Ще ми помогнеш ли?

Реза се вгледа в красивия си племенник. В решителните му черти и здраво стиснатите челюсти.

— Какво планираш да направиш?

— Ще му изтръгна сърцето.

Реза стисна дланта на Тарик толкова силно, че го заболя.

— Какво говориш — това е измяна.

— Знам.

— А и за да успееш, трябва да проникнеш в двореца или… или да започнеш война.

— Да.

— Не можеш да го направиш сам, Тарик-джан.

Тарик замълча и погледна чичо си в очите.

— Подготвен ли си да започнеш война заради нея? Без значение дали тя ще… продължи да оцелява или не? — попита го Реза меко.

Тарик се намръщи.

— Той заслужава да умре заради това, което причини на семейството ни. Няма да му позволя да отнеме нищо повече от мен… или от някой друг, ако щеш. А ако това означава, че трябва да завладея халифата му, за да го направя… — спря се Тарик и си пое дълбоко дъх. — Ще ми помогнеш ли, чичо?

Реза бин Латиф се огледа из красивия си двор. От всеки ъгъл надничаха призраци и го измъчваха. Смехът на дъщеря му се издигна игриво в небето. Докосването на съпругата му изтече през пръстите му като шепа пясък.

Не можеше да ги остави да го напуснат. Спомените за тях двете, макар и бледи и разпокъсани, бяха единственото, което му беше останало. Единственото, за което си струваше да се бие.

Реза погледна отново сина на емир Насир ал Зияд — наследника на четвъртата по големина крепост в Хорасан. С потекло на владетел.

Тарик Имран ал Зияд — шанс да поправи сгрешеното…

И спомените му отново да бъдат непокътнати.

— Ела с мен.

ШАМШИРЪТ

— Ставай.

В отговор Шахризад простена и дръпна възглавницата върху лицето си.

— Ставай. Веднага.

— Махай се — изръмжа Шахризад.

При тези думи Деспина безцеремонно изтръгна възглавницата от ръцете й и я удари с нея по бузата толкова силно, че я шокира.

Шахризад седна в леглото, а бясната й ярост взе връх над изтощението й.

— Ти побърка ли се? — викна тя.

— Казах ти да ставаш — отвърна Деспина с равен тон.

Без да знае какво друго да направи, Шахризад запрати възглавницата към главата на прислужницата си.

Деспина я улови със смях.

— Ставай, Шахризад, разглезена съпруго на халифа на Хорасан, Владетелко на владетелките. Цяла сутрин те чакам, а и трябва да отидем на едно място.

Когато Шахризад най-после се надигна от леглото, тя видя, че Деспина отново е безупречно облечена в друга драпирана рокля, а бледата й кожа беше толкова лъскава, че отразяваше изящно леещата се от терасата светлина.

— Къде си се научила на това? — попита Шахризад с неохотно възхищение.

Деспина сложи ръце на кръста си и повдигна вежда.

— Дрехите, косата… това — Шахризад прокара пръсти през собствената си оплетена и буйна като грива коса, докато поясняваше.

— У дома, в град Тива. Майка ми ме научи. Тя беше една от най-известните красавици в цяла Кадмея. Вероятно и по всички гръцки острови.

— О — впечатли се Шахризад, като оглеждаше лъскавите къдрици на Деспина и не спираше да отмята оплетената си коса назад.

— Аз не бих го правила — ухили се прислужницата.

— Какво не би правила?

— Не бих се опитвала да ме примамиш да ти направя комплимент.

— Моля? — изуми се Шахризад.

— Много пъти съм срещала хора като теб — момичета, красиви без никакви усилия, младите силфиди на света. Те жънат възхищение, без да се грижат за чара си, но страдат от същото желание да бъдат харесвани като всички нас. Само защото не знаеш как да извлечеш максимума от многото си дарби, не означава, че никой не ги забелязва, Шахризад. Но ако искаш, бих могла да те науча. Макар че сякаш не се нуждаеш от помощта ми — намигна й Деспина. — Очевидно халифът оценява чара ти такъв, какъвто е.

— Е, той не е особено придирчив мъж. Колко съпруги е имал само през последните три месеца? Шестдесет? Седемдесет и пет? — отвърна язвително Шахризад.

Деспина изкриви уста недоволно.

— Но той не ги е посещавал през нощта.

— Какво?

— Обикновено ги избират случайно, той се жени за тях и… е, знаеш какво се случва на следващата сутрин.

— Не ме лъжи, Деспина.

— Не те лъжа. Ти си първата булка, която той е потърсил след сватбата.

Не й вярвам.

— Ако се чудиш, това не биваше да ти го казвам — призна Деспина.

— Защо тогава го направи?

— Не знам — сви рамене тя. — Може би просто ми се иска да ме харесваш.

Шахризад я изгледа продължително и твърдо.

— Ако искаш да те харесвам, ми помогни да измисля какви дрехи да си избера. Също така къде е храната? Умирам от глад.

— Вече съм приготвила дълъг камис и подходящи за него шалвари. Облечи се и можем да тръгваме.

— Но аз не съм се изкъпала! Къде ме водиш?

— Всичко ли трябва да разваляш?

— Къде ще ходим? — настоя Шахризад. — Кажи ми веднага.

— Чудесно! — въздъхна Деспина. — Ще ти кажа, докато се обличаш.

Тя натика дрехите в ръцете на Шахризад и я побутна към паравана, за да се приготви, без никой да я гледа.

— Миналата зима — започна Деспина — халифът отиде до Дамаск, за да посети малика на Асирия, и докато беше там, видял новата му баня — огромен басейн с вода, която поддържат топла със специални нагрети камъни. Парата ще направи чудеса с кожата ти. Както и да е, халифът построи една такава баня тук, в двореца! Тъкмо я завършиха!

— И?

— Очевидно искам да те заведа там — завъртя очи Деспина в престорено отчаяние.

— Очевидно. Само не разбирам защо това е причина за такова въодушевление.

— Защото е просто удивителна. И нова. А ти ще си една от първите, които ще я пробват.

— Значи той иска да ме свари до смърт? — попита саркастично Шахризад.

Деспина се изкиска.

— Готова съм.

Шахризад излезе иззад паравана, облечена в обикновена дреха от бледозелен лен. Беше си сложила подходящи нефритени обици и златисти чехли с остри носове. Беше сплела косата си на една плитка по гърба. Тя отиде до вратата и я дръпна.

Раджпутът не се виждаше никъде.

— Къде е той? — попита Шахризад.

— О, днес няма да е с нас.

— Какво? Защо?

— Защото отиваме в банята. Там няма как да ни придружава, не е ли така?

— Не, но… — присви устни Шахризад.

Деспина затвори вратата зад гърба й, но Шахризад я забеляза как хапе нервно карминеночервената си долна устна.

Сякаш се опитваше да скрие нещо.

— Деспина. Къде е раджпутът?

— Казах ти. Днес е освободен.

— Това е добре. Но къде ходи, когато е свободен?

— Откъде бих могла да знам?

— Ти знаеш всичко.

— Не и това, Шахризад.

Защо ме лъже? Мислех, че не ми е позволено да ходя, където и да било без раджпута. Къде ли ме води наистина?

— Няма да ходя никъде, докато не ми кажеш къде е охранителят ми.

— В името на Зевс, ти си голяма напаст, Шахризад ал Хайзуран!

Деспина се разплака.

— Хубаво е, че си го разбрала. Ще си спестиш време. А сега отговори на въпроса ми.

— Няма.

— Отговори ми, проклета тивянко!

— Няма, конски задник такъв!

Шахризад направо зяпна от Изумление.

— Чуй ме. Можем или да стоим в коридорите на двореца и да си крещим, или да ме оставиш да вървя, където реша, и да си спестиш неприятностите. Когато бях на дванадесет, ме обвиниха заедно с най-добрата ми приятелка в кражба на огърлица. Четиринадесетгодишният син на собственика на магазина каза, че ще ни пусне, ако и двете го целунем. Аз му строших носа, а приятелката ми го блъсна в корито за поене на добитък. Когато баща му ни обвини, ние отрекохме всичко, а аз трябваше да седя цяла нощ пред вратата на къщата ни. Никога не съм спала толкова добре.

— Какво искаш да кажеш?

— Никога не губя, нито пък ме е страх да пролея кръв.

Деспина я изгледа.

— Отлично! Раджпутът участва в турнир. Този следобед мъжете организират турнир по бой с мечове.

В лешниковите очи на Шахризад проблесна пресметлива искрица.

— Виждаш ли! Точно затова не ти казах! — изсумтя Деспина. — Така или иначе не можеш да отидеш. Ако халифът те види там, ще те…

— Той ще се бие ли в турнира?

— Разбира се.

Значи няма как да ме спреш.

— Той няма да ми направи нищо — обяви Шахризад, макар че в гласа се преплетоха нотки на несигурност.

— Не мога да кажа същото за себе си — отвърна Деспина.

— Добре. Има ли начин да гледаме, така че никой да не разбере, че сме там?

— Не може ли просто да отидем до банята? — примоли се Деспина.

— Разбира се. След турнира.

— Хера всемогъща! Ще ме убият като твоя прислужница.

— Това определено е най-глупавото нещо за шестте години, в които живея в този дворец — прошепна тихо Деспина, докато се промъкваха приведени зад кафеникава каменна стена. През решетката върху нея можеха да наблюдават просторната пясъчна арена отдолу.

— Хвърли вината върху мен — измърмори Шахризад в отговор.

— О, ще го направя. Бъди сигурна.

— Някога гледала ли си такъв турнир?

— Не. Те не се провеждат пред публика.

— Защо?

— Не съм сигурна. Може би защото… — дъхът на Деспина пресекна, щом първият войник стъпи на пясъка.

— Сигурно причината е тъкмо тази — пошегува се Шахризад с леко смущение.

Боецът носеше само шалвари и виненочервен пояс тика. Беше бос, без камис. Без рида. Голите му гърди лъщяха от пот под силното следобедно слънце. В пълно мълчание той изтегли големия си ятаган от ножницата на левия си хълбок. Острието беше тясно при дръжката, но нагоре се разширяваше и извиваше, преди отново да се стесни и да завърши със смъртоносен връх.

Боецът вдигна ятагана високо над главата си.

— Къде е съперникът му? — попита Шахризад.

— Откъде да знам?

Боецът започна да върти оръжието във въздуха, като изпълняваше дълго упражнение. Той танцуваше по пясъка, а сребристата стомана прорязваше дъга след дъга в ясното синьо небе.

Когато завърши, покрай арената се разнесоха одобрителни възгласи и подсвирквания.

— Явно трябва да започнат с упражнения, преди да започнат да се бият — реши Деспина.

— Умната и непогрешима тивянка.

— Ако те бутна да паднеш, хич няма да приличаш на владетелка.

Още няколко войници демонстрираха техниката си с упражнения, преди на пясъка да се появи страховито огромна фигура. Раменете на мъжа бяха невъобразимо широки, а всеки мускул се очертаваше напрегнат под медната му кожа.

— Господи — възкликна Шахризад. — Той може да ми смаже главата с голи ръце.

Деспина се изкикоти.

Раджпутът измъкна своя дълъг меч талвар под слънцето и замръзна неподвижно за един зловещ миг с нетрепващо оръжие над главата си.

Да видим какво е да си най-добрият майстор на меча в Рей.

Той спусна острието надолу и това беше последният миг, в който Шахризад го видя ясно за цялата демонстрация на раджпута. Тънкият талвар свистеше през бриза и се виеше в ръката на господаря си, докато раджпутът се пресягаше напред и приклякваше в пясъка.

Изведнъж към края на упражнението той вдигна свободната си ръка към устата си…

И духна върху отворената си длан.

Огнен поток плъзна по меча.

Талварът пламтеше.

Той го завъртя над главата си и нанесе мощен посичащ удар надолу. Оръжието изпищя като дракон. Раджпутът го заби с последно движение в пясъка и пламъците угаснаха.

Бойците край арената нададоха оглушителен рев.

Шахризад и Деспина се спогледаха поразени.

— Аз… аз… — опита се да каже нещо Шахризад.

— Знам — завърши Деспина.

Потънали в безмълвния си разговор, двете момичета не разпознаха веднага следващата фигура, която излезе на пясъка. Когато Шахризад погледна надолу, се смая от мигновеното стягане, което усети в гърдите си. Тя смръщи чело, а устните й се стегнаха в тънка линия.

Раменете на халифа бяха мургави и жилави, всеки от мускулите на стегнатия му торс блестеше, ясно изразен и очертан под лъчите на следобедното слънце.

— Трябва да призная, че въпреки всичко го намирам за доста привлекателен — въздъхна Деспина. — Какъв срам.

Шахризад отново усети странното стягане в себе си.

— Да. Какъв срам — изплю тя.

— Няма нужда да ми се ядосваш, че му се възхищавам. Вярвай ми, той е последният мъж, за когото бих си правила планове. Не ми допада да играя на комар, като залагам собствения си живот.

— Не се ядосвам на теб! — запротестира Шахризад. — Не ми пука дали ти или някой друг му се възхищава.

Очите на Деспина затанцуваха весело.

Тогава халифът извади сабята си.

Това беше уникално оръжие. Не беше широко като ятаган, нито пък толкова рязко извито. Острието беше тънко, а върхът му се стесняваше под по-отсечен ъгъл в сравнение с всички други оръжия, които Шахризад беше виждала.

— Знаеш ли как се казва сабята? — попита тя.

— Нарича се шамшир.

Халифът започна упражнението си и Шахризад осъзна, че се надига над ръба на стената, за да вижда по-добре.

Както и раджпута, той сечеше и чертаеше дъги с такава скорост, че пътят на острието беше почти непроследим. Но огромната сила на раджпута му даваше възможност да излъчва заплаха, без дори да помръдне мускул, а далеч по-пъргавото тяло на халифа подчертаваше изящната му грация и коварните инстинкти зад всяко движение.

По средата на упражнението той хвана ефеса на своя шамшир с две ръце и го завъртя рязко.

Сабята се раздели на две и той започна да върти по едно острие във всяка ръка. Стоманата фучеше из въздуха като дявола на праха в пустинята и шептеше около главата му, докато той си проправяше път през пясъка.

Шахризад долови как дъхът на Деспина секна.

Халифът удари двата шамшира един в друг и от тях се посипа рояк искри. Завърши упражнението, като застана с ръце до тялото, а остриетата сочеха встрани.

Бойците, които наблюдаваха демонстрацията, избухнаха във взрив от овации. Каквото и да мислеше човек за халифа, не можеше да се отрече, че беше истински майстор на меча.

Нито пък можеше да каже, че е владетел, който разчита единствено на нечия чужда защита.

Нямаше да е никак лесно да убият този мъж.

А това представлява сериозно предизвикателство.

— Е, това удовлетворява ли любопитството ти? — попита Деспина.

— Да, господарке, удовлетворява ли го? — обади се дрезгав глас зад гърба им.

И двете момичета скочиха на крака, като все още се пазеха да не бъдат забелязани от бойците долу на арената.

Цветът се отцеди от лицето на Шахризад.

Шахрбанът на Рей стоеше срещу тях, надянал маска на престорено спокойствие, но погледът му излъчваше недоволство и… безсилие.

— Генерал Ал Хури. — Шахризад изтупа песъчинките и камъчетата от ръцете и дрехите си.

Той продължи да я изучава, а по очите му личеше, че в него бушува битка.

Когато тя утихна, беше ясно, че Шахризад я е загубила.

— Какво правите тук, господарке?

— Беше ми… любопитно.

— Разбирам. А мога ли да попитам кой ви даде разрешение да сте тук, господарке?

При тези думи в Шахризад се надигна силно негодувание. Той може и да беше шахрбанът на Рей и много по-възрастен от нея, но тя не беше направила нищо, за да заслужи подобно неуважение. В крайна сметка тя беше негова повелителка, а не някакво дете, което да мъмрят, че се е държало зле.

Тя пристъпи напред.

— Не съм искала разрешение от никого, генерал Ал Хури. Нито пък ще търся разрешение в бъдеще. За каквото и да било.

Той си пое внимателно дъх, а кафявите му очи, толкова подобни на тези на Джалал и в същото време толкова различни, се присвиха жлъчно.

— Боя се, че не можем да ви позволим подобно поведение, господарке. Разбирате ли, моята работа е да пазя нашия владетел и страната му. А вие — вие се противопоставяте на задълженията ми. Съжалявам. Не мога да позволя това да продължава.

Нима той… нима той знае?

— Благодаря ви, генерал Ал Хури.

— Извинете ме, господарке?

— Въпросът никога не е бил кой ще ми позволи да се държа по някакъв начин. Въпросът винаги е бил кой ще ме спре. Благодаря ви, че ми дадохте отговор.

Възрастният благородник се олюля на пети за момент, като гледаше отвисоко дребното момиче с блеснали лешникови очи, сложило решително ръце на кръста си.

— Съжалявам, господарке. Съжалявам повече, отколкото някога бихте могла да разберете. Но заплахите срещу халифа… трябва да бъдат премахнати.

— Аз не съм заплаха, генерал Ал Хури.

— Възнамерявам това да си остане точно така.

О, боже. Откъде знае?

КОПРИНЕНО ВЪЖЕНЦЕ И ИЗГРЕВ

Шахрбанът на Рей подозира, че мога да нараня повелителя.

Шахризад слушаше неспирното бърборене на Деспина, докато двете прекараха остатъка от следобеда, като се излежаваха в топлата вода на най-новото допълнение към двореца, като коментираха какво е подходящо поведение и се шегуваха с неприличното.

Но умът й не можеше да намери и миг покой.

Ами ако той каже нещо на халифа?

Колко ли знае? Как е разбрал?

Сега, много часове по-късно, тя седеше върху леглото в притъмнялата стая…

Обратно в началото.

Не откъсваше поглед от вратите и отпъждаше демоните.

Беше облечена с широки копринени панталони и плътно прилепнало горнище в наситено виолетово, а по раменете й падаха дебели ленти. Огърлицата и тънката верижка около кръста й бяха с аметисти, обградени от дребни светлорозови диаманти. От ушите и челото й висяха тежки украшения като капки в златно и виолетово. Дългата й до кръста коса беше пусната на вълни по гърба й.

Шахризад искаше вратата да се отвори от силата на нетрепващия й поглед. Заобиколена от същата стоическа тишина както винаги, тя спусна крака от леглото и закрачи из стаята.

Той идваше обикновено по това време. Вече трябваше да е тук.

Шахризад не желаеше да остави съдбата си в чужди ръце, не можеше да го направи, затова отиде до вратата, дръпна и я отвори.

Раджпутът се обърна на място, ръката му беше отпусната върху ефеса на неговия талвар.

Шахризад почувства как страхът се прокрадва като пиявица към сърцето й… усети как се впива в ъгълчетата на очите и устата й.

— Знаеш ли… знаеш ли дали… — понечи да го заговори тя.

Шахризад стисна зъби.

— Той ще дойде ли? — попита тя.

Раджпутът просто я гледаше от горе на долу, същинска смъртоносна статуя от мускули и злоба.

— Можеш ли да ми кажеш къде е той? — настоя тя, но си личеше, че трепетът в гласа й се мъчи да компенсира чезнещата й смелост.

При тези думи Шахризад забеляза как в черните като нощ очи на охранителя се мерна беглото пламъче на отговор.

Съжаление?

Той… той ме съжалява?

Тя затръшна вратата и се облегна на нея, а гърдите й се надигаха тежко.

Не.

Тя потисна едно ридание.

Стига. Стига толкова.

Шахризад опъна гръб и тръгна с високо вдигната глава към леглото. Отпусна се по гръб върху копринените възглавници, без да отлепя очи от вратата.

— Той ще дойде — каза тя на мрака.

Знам, че ще дойде.

Тя се вкопчи във висящата на косъм надежда, а две думи продължиха да отекват из съзнанието й, да я дразнят… да я тровят със значението си, което не биваше да вижда.

Две думи от едно момче, което беше по-незначително от нищо.

Тези две думи й даваха волята да отблъсва демоните.

Владетелко моя.

Вратите се отвориха с ръмжене и измъкнаха Шахризад от неспокойния полусън.

През дървените паравани струеше светлината на чистата зора и краката на Шахризад се подкосиха.

На прага стояха четирима войници.

Шахризад поприглади омачканите си дрехи с длани и прочисти гърло.

— Не е ли обичайно първо да се почука?

Всичките гледаха сякаш през нея, без да отговарят.

В погледите им се четеше сурово безпристрастие.

Шахризад стисна ръце зад гърба си, като се насили да се изправи.

— Какво правите тук?

Без да каже и дума, първият войник прекрачи прага и тръгна към Шахризад, като продължаваше да гледа в някаква точка зад нея…

Все едно беше престанала да съществува.

Сърцето й. Сърцето й.

— Зададох ти въпрос.

Войникът я хвана за рамото. Шахризад посегна да отблъсне ръката му, но той хвана китката й и я стисна силно.

— Не ме… Не ме докосвай!

Войникът кимна на подчинените си и един безжалостен страж я сграбчи за другата ръка.

Кръвта нахлу в тялото й, кипяща от ярост и ужас.

— Спрете!

Двамата започнаха да я влачат към вратата.

Тя се опита да се отскубне и да ги изрита, но те просто я вдигнаха, сякаш беше овързан дивеч, уловен за удоволствие.

— Къде е халифът? — проплака тя.

Спри! Не се моли.

— Искам да говоря с халифа.

Никой от войниците не спря дори да я погледне.

— Чуйте ме! — изпищя тя. — Моля ви.

Те продължиха да носят и да влачат съпротивляващото й се тяло по мраморните коридори на палата.

Подминаваха слуги, но те просто отвръщаха погледи.

Всички знаеха. Войниците също знаеха.

Тогава Шахризад осъзна неизбежната истина.

Тя беше нищо. Тя не значеше нищо.

За войниците. За слугите.

Спря да се бори и повдигна глава.

Стисна устни още по-здраво.

Баба̀ и Ирса.

Шива… и Тарик.

Тя значеше нещо за тях. И нямаше да опетни спомена им за нея, като прави сцени.

Провалът й беше достатъчно безчестие.

Войниците бутнаха вратите, те се разтвориха към зората и Шахризад видя смъртта пред себе си. Това беше последната мисъл, която стовари тежестта си върху нея и отприщи бента.

Шива.

Беззвучни сълзи се стичаха по лицето й, без да забелязва.

— Пуснете ме — каза прегракнало тя. — Няма да бягам.

Тримата войници погледнаха към първия. Сякаш проведоха безмълвен разговор помежду си и пуснаха Шахризад да стъпи на босите си крака.

Сивите гранитни павета бяха хладни, топлите слънчеви лъчи още не бяха помилвали грапавата им повърхност. Тревата от двете страни на паважа й се струваше синя под сребристата светлина на ранното утринно слънце.

Да я погледне за последен път.

Шахризад и обградилите я войници стигнаха до покрита беседка, където ги чакаха още един страж и някаква възрастна жена. В ръцете си тя държеше дълго ленено платно, полюшващо се едва-едва под едва потрепващия ветрец.

Покров.

А в ръцете на войника…

Той стискаше тънко копринено въженце.

Сълзите не спираха да се стичат по лицето й, но Шахризад упорито отказваше да пророни и звук. Пристъпи към войника. Ръцете му бяха дебели и яки.

Дано се свърши бързо.

Тя се обърна, без да каже и дума.

— Съжалявам — прошепна той толкова меко, все едно вятърът прошушна.

Това мило отношение я порази дотолкова, че тя за малко да се обърне и да погледне убиеца си.

— Благодаря — изрече тя, сякаш му даваше опрощение.

Той повдигна нежно косата й и спусна тъмните вълни над главата й. Като було, което я скриваше от безименните свидетели.

Онези, които отказваха да я видят.

Първото докосване на коприната върху гърлото й беше съвсем меко. Толкова елегантен начин да умреш.

Шива е умряла така.

Мисълта, че Шива е била убита по този начин, заобиколена от хора, които не са видели нищо, накара сълзите й да рукнат още по-силно. Шахризад се задъха, а въженцето се стегна.

— Баба̀ — едва си пое дъх тя.

Коприната се впи… и ръцете й литнаха към гърлото против волята й.

Ирса. Толкова съжалявам. Прости ми, моля те…

Пръстите й се бореха против повелята на волята й, а войникът опъна коприненото въже още по-силно и отлепи тялото й от земята, като я теглеше за врата.

— Тарик — изхъхри тя, като се задушаваше.

Гърдите й не смогваха да поемат въздух и пред очите й заиграха сребърни звездици.

Болката в гърдите й нарасна, а сребърните звездици се обрамчиха в черно.

Гърлото й сякаш гореше.

Шива.

Сълзите и болката я заслепяваха, но тя се насили да отвори очи още веднъж. Видя завеса от черна коса, мастилено черен водопад, леещ се върху последната страница от живота й.

Не.

Аз не съм нищо.

Аз бях обичана.

Почти губеше съзнание, когато долови някакъв смут…

Въжето се отпусна.

Тя падна на земята, а тялото й се удари силно в гранита.

Безусловната воля да живее вля въздух в гърлото й въпреки изгарящата агония при всяко вдишване.

Някой я хвана за раменете и я вдигна в прегръдките си.

Зрението й беше все още замътено и единственото, което успя да види, бяха светлите като кехлибар очи на врага си, втренчени съвсем отблизо в нейните.

С последните си останали сили, почти конвулсивно, тя…

Тя замахна и го удари през лицето.

Нечия друга ръка я улови за предмишницата и я изви толкова силно назад, че нещо изпука.

Шахризад изпищя рязко от болка.

За пръв път тя чу халифът да повишава тон.

И беше последвано от звука на юмрук, който се стоварва върху плът.

— Шахризад — викна Джалал, подхвана я и я обгърна в прегръдката си. Тя се срина върху гърдите му с подпухнали от сълзи очи, а пламтящата болка в гърлото и ръката й беше почти непоносима.

— Джалал — едва си пое дъх тя.

— Делам — позова я нежно той, като отметна косата от очите й, успокояваше я и я връщаше от бездната на нищото.

Суматохата зад гърба му не стихваше и той се озърна през рамо.

Посрещнаха го сподавени съчувствени възклицания и викове на ярост.

— Спри се, Халид — ревна той. — Всичко свърши. Трябва да я вкараме вътре.

— Халид? — отрони Шахризад.

Джалал й се усмихна тъжно.

— Не го мрази прекалено, делам…

Джалал я вдигна на ръце от земята, а тя зарови лице в ризата му.

— В крайна сметка зад всяка история се крие история.

Часове по-късно Шахризад седеше на ръба на леглото си с Деспина.

По шията й личеше пръстен от тъмноморави синини. Ръката й беше наместена, но от изпукването, което се чу отново, направо й прилоша. Разтреперваше се само при мисълта за него. След това тя се изкъпа внимателно с помощта на Деспина и се преоблече в удобни дрехи.

През цялото време Шахризад не каза и една дума.

Деспина измъкна един гребен от слонова кост, за да пусне все още влажната коса на Шахризад.

— Кажи нещо, моля те.

Шахризад затвори очи.

— Съжалявам, че не бях в стаята си — продължи Деспина и стрелна поглед към малката врата до входа, която водеше към нейните помещения. — Съжалявам, че не знаех, че… идват за теб. Имаш пълно право да не ми вярваш, но, моля те, поне ми говори.

— Няма какво да кажа.

— Има очевидно. Може да се почувстваш по-добре, ако говориш за това.

— Няма да се почувствам по-добре.

— Не знаеш дали е така.

Напротив, знам.

Шахризад не искаше да разговаря с Деспина. Искаше да чуе успокоителния глас на сестра си и томчето с поезия на баща си. Искаше широката усмивка на Шива и заразителния й смях.

Искаше собственото си легло и една нощ, в която да може да спи, без да се бои от пукването на зората.

Искаше и Тарик. Искаше да се хвърли в обятията му, да усети как смехът клокочи в гърдите му, когато тя кажеше нещо много глупаво, което звучеше съвсем правилно. Това може и да беше слабо, но тя се нуждаеше от човек, който поне за миг да поеме тежестта от раменете й. Да облекчи бремето, както Тарик беше направил в деня след смъртта на майка й, когато я беше открил как седи в розовата градина зад къщата и плаче.

Онзи ден той беше държал ръцете й в своите и не беше казал нищо. Просто беше отнел болката й с простата сила на докосването си.

Тарик би могъл да го направи отново. Би го направил с радост.

За нея.

Деспина беше непозната. Непознат човек, на когото не може да има доверие в свят, който току-що се беше опитал да я убие.

— Не искам да говоря за това, Деспина.

Гъркинята кимна бавно и прокара гребена през косата на Шахризад. Това напрегна врата й и тя усети болка, но не каза нищо.

На вратата се почука.

— Да отворя ли? — Попита Деспина.

Шахризад сви рамене с безразличие и Деспина остави гребена в скута й, преди да отиде до двойната врата.

Какво ли могат да ми направят сега?

Тя погледна към прага и сърцето й сякаш пропадна в стомаха.

Фигурата на халифа на Хорасан хвърляше сянка към стаята.

Деспина излезе, без да каже и дума, и затвори вратата зад себе си.

Шахризад остана на ръба на леглото, като си играеше с гребена в скута си и гледаше повелителя си.

Той се приближи и тя видя белега по лицето му, където го беше ударила. Кожата му изглеждаше още по-тъмна, а на челюстта личеше и петно с виолетов оттенък. Очите му бяха изпити и уморени, сякаш не беше спал от доста време. Кокалчетата на десния му юмрук бяха червени и разранени.

Той също я огледа изучаващо, като видя синините по врата й, тъмните сенки под очите й и предпазливо изправения й гръб.

— Как е ръката ти? — попита той с характерния си равен и полутих глас.

— Боли ме.

— Много ли?

— Сигурна съм, че няма да умра от болката в ръката.

Това беше умишлена язвителна забележка и Шахризад видя, че той го е усетил и внимателно поддържаното му самообладание за миг се пропука. Халифът отиде до леглото и седна до нея. Тя се размърда, обезпокоена от близостта му.

— Шахризад…

— Какво искаш?

— Да поправя това, което сторих.

Тя въздъхна саркастично и го погледна в очите.

— Никога няма да можеш да поправиш това, което си сторил.

Той я огледа изучаващо.

— Това е може би първото наистина искрено нещо, което ми казваш.

Тя се изсмя горчиво.

— Казах ти, не си толкова надарен в разгадаването какви са хората. Може би съм излъгала веднъж или два пъти през живота си, но теб никога не съм те лъгала.

Това беше самата истина.

Гърдите му се издигаха и спускаха равномерно, докато той мислеше. После посегна, отмести косата й настрана и много внимателно докосна тънката й шия.

Шахризад се отдръпна, разстроена от явната загриженост, изписана на лицето му.

— И така ме боли — каза тя и бутна ръцете му.

Объркана, тя взе гребена от скута си, за да може да доразплете косата си…

И се намръщи от болка.

Ръката й.

— Имаш ли нужда от помощ? — попита я той.

— Не. Нямам.

Той въздъхна.

— Аз…

— Ако имам нужда от помощ, ще изчакам Деспина. Във всеки случай нямам нужда от твоята помощ.

Тя понечи да стане, но халифът я хвана за кръста и отново я накара да седне срещу него.

— Моля те, Шахризад — прошепна той във все още влажната й коса. — Нека поправя стореното.

Той я прегърна и с другата си ръка, като я държеше до тялото си. Сърцето й биеше лудо.

Недей.

— Няма никакви извинения за това, което се случи тази сутрин. Искам да…

— Къде беше? — попита го Шахризад, като се постара да овладее треперенето в гласа си.

— Не бях там, където трябваше да бъда.

— Тази сутрин и снощи.

Той се приведе към ухото й и тя усети дъха му по кожата си.

— Тази сутрин не бях там, където трябваше да бъда. А снощи не бях там, където исках да бъда.

Шахризад извърна лице нагоре и очите й се разшириха от почуда от онова, което видя.

Ръцете му се стегнаха около кръста й. Той сведе глава и притисна челото си в нейното с докосване, меко като шепот.

— Моя Планина от адамант.

Тя усети, че се отпуска в прегръдката му, покорена от милувката му. Той ухаеше на сандалово дърво и на слънце. Странно, че никога преди не го беше забелязала — че в желанието си да стои далеч от него не беше обърнала внимание на нещо толкова просто, но и толкова отличително като мириса му.

Тя пое дъх и остави чистият аромат да проясни мислите й.

Когато той сложи длан на бузата й, Шахризад осъзна нещо ужасяващо.

Искаше да го целуне.

Не.

Едно беше да отвърне на неговата целувка, беше се подготвила за това. Но друго беше да иска неговата целувка… а това да желае обичта му беше нещо съвсем различно. Да се разтопи в ръцете на убиеца на Шива при първия знак за беда.

Слабост.

Тя се дръпна, изправи гръб с отвращение, като унищожи мига с едно-единствено движение.

— Ако искаш да поправиш стореното, ще измисля как да стане.

И това няма да включва докосванията ти.

Той дръпна ръцете си.

— Добре.

— Има ли някакви правила?

— Всичко ли трябва да бъде игра? — запита я той с почти нечута въздишка.

— Има ли някакви правила, сайиди!

— Единственото правило е да мога да изпълня молбата ти.

— Ти си халифът на Хорасан. Владетелят на владетелите. Има ли молба, която да не можеш да изпълниш?

Лицето му помръкна.

— Аз съм просто човек, Шахризад.

Тя стана от леглото и се обърна към него.

— Тогава бъди човек, който поправя стореното. Тази сутрин се опита да ме убиеш. Считай се за щастливец, че не съм се опитала да върна жеста.

Все още.

Той се изправи на крака, беше по-висок от нея с повече от една глава. Чертите му отново се бяха вдълбали по лицето му, сковани зад булото на безпристрастието.

— Съжалявам.

— Доста жалко. Но все пак е някакво начало.

Светлите му като на тигър очи омекнаха почти недоловимо. Той сведе чело и тръгна към вратата.

— Шахризад?

— Да, сайиди.

— Този следобед потеглям за Амарда.

Шахризад чакаше.

— Няма да ме има седмица. Никой няма да те притеснява. Джалал ще отговаря за безопасността ти. Ако се нуждаеш от нещо, обърни се към него.

Тя кимна.

Той отново се спря.

— Наистина имах предвид това, което казах, когато те представих на генерал Ал Хури.

Денят, в който ме нарече „моята владетелка“.

— Доста странен начин да го покажеш.

Той помълча.

— Няма да се случи отново.

— Ще видим дали няма.

— Владетелко моя — каза той и й се поклони отново с пръсти до челото си.

Шахризад стисна очи и се строполи на леглото в мига, в който халифът затвори вратата зад гърба си.

Шива, какво да правя сега?

СПРАВЕДЛИВ ГНЯВ И НЕСПОКОЕН ДУХ

Полумесецът над Рей светеше в млечнобяло, обрамчен от леката мъгла на облаците. Факлите грееха в поставките си по стените около елегантния двор на Реза бин Латиф и отпъждаха сенките, които танцуваха невъздържано по светлокафявите камъни. Въздухът беше натежал от мускусната миризма на дим и амбра.

— Отново се чувствам човек — каза Рахим, като прекоси двора и седна пред ниската масичка.

Реза се усмихна топло.

— Изглеждаш много по-отпочинал, Рахим-джан.

— Беше ми обещан облак от парфюм и не останах разочарован, Реза ефенди.

Тарик се присъедини към тях малко по-късно и седна срещу Рахим в откритата галерия.

Скоро им донесоха подноси с храна — вдигащ пара ориз басмати с масло, яркооранжев по средата от шафрана, заобиколен от агнешко в солен сос с фурми, карамелизиран лук и кисели трънки. Имаше още шишчета мариновано пилешко и печени домати, поднесени с охладено кисело мляко и краставици, а отделно бяха сложени свежи подправки, хляб лаваш, кръгли калъпи козе сирене и тънко нарязани червени репички, чийто ярък цвят се открояваше сред полираното дърво.

Ароматът на храната се смесваше с уханието на свещите и насищаше сетивата с дъх на подправки и изтънченост.

— Това почти ме кара да забравя последните три дни — каза Рахим. — Почти.

— Добре ли спа, Тарик-джан? — попита Реза.

— Толкова добре, колкото може да се очаква, чичо.

— Не бъди толкова обезсърчен — изсумтя Рахим. — Не си почивал и миг, откакто получи писмото на Шази. Да не мислиш, че си непобедим? Че можеш да живееш само от утринната роса и студената ярост?

Тарик се вгледа в приятеля си и грабна едно пилешко шишче.

— Той е прав. Знам, че нямаш търпение да обсъдим плановете си, но е важно първо да се погрижиш за себе си.

Реза се озърна през рамо и отпрати слугите.

— Благодаря ви. А сега ни оставете, моля.

Щом те си тръгнаха, той се пресегна и си сипа ориз басмати с агнешко задушено.

— Докато вие си почивахте следобеда, аз направих някои проучвания — започна Реза с приглушен глас. — Първо, ще продам всичко, което притежавам тук. Ще ни трябват пари и възможност да сме постоянно в движение. Прав ли съм, като предполагам, че баща ти не споделя нашата гледна точка?

— Баща ми няма да иска да е част от всичко това — отвърна примирено Тарик. — Вероятно ще се отрече от всякакво участие, ако въобще повдигна въпроса.

Реза кимна с привидно спокойствие.

— Тогава това ни изправя пред следващия проблем. Ако баща ти не желае да бъде въвличан в това начинание, нито пък да е свързан някак с него, ти не можеш открито да обявяваш името си, без да рискуваш живота на семейството си, а вероятно и този на семейството на Шахризад. Същото се отнася и за теб, Рахим. Фамилията Ал Дин Уалад е стара и по-големите ти братя никак няма да са доволни, че излагаш на опасност семействата им. Трябва да криете самоличността си.

Тарик се замисли.

— Прав си, чичо.

— И аз смятам така, но как ще съберем подкрепа, ако никой не знае кои сме? — намеси се Рахим. — Какво ще вдъхнови хората да ни последват?

— Това го остави на мен — продължи Реза. — От десетилетия съм един от най-известните търговци в Рей и разбирам от стоки. Едно нещо е рядко и желано, когато направиш така, че да изглежда такова.

— Не ми е ясно какво имаш предвид, чичо — каза Тарик.

Очите на Реза проблеснаха под светлината на факлите.

— Ще ви превърна в онова, което хората искат да видят. Трябва само да бъдете това, което вече сте — силни млади мъже и надарени воини.

Тарик смръщи чело, а в погледа му личеше несигурност.

— Но това все още не обяснява как възнамеряваме да убедим другите да последват кауза без лидер.

— Няма да е без лидер. Ти ще си водачът, Тарик-джан. Ти ще дадеш глас на тази кауза. Бунтовете по улиците на града биват потушавани отново и отново, тъй като нямат глас. Твоят глас трябва да отекне, да изиска да видим какво наистина се крие в сърцето на халифата ни — едно момче владетел, което не заслужава да управлява Хорасан. Момче владетел, което трябва да бъде унищожено на всяка цена.

Рахим тупна одобрително с длан по масата.

— Значи ще организираме силите си и ще щурмуваме града? Това е най-голямата ми надежда, но дали подобно начинание изобщо е възможно? — попита Тарик.

Реза отпи малка глътка от виното си.

— Ще се получи, ако изградим стратегията си върху това, в което вярваме, и го превърнем в реалност. Твоята надежда ще бъде нашата прахан, а моят справедлив гняв ще е искрата, която ще я подпали.

Тарик отново изгледа чичо си.

— Откъде ще започнем?

Реза бутна чинията си настрана.

— Върнете се у дома. Ще ми трябва време да разчистя делата си в Рей и да видя кой ще иска да ни помогне в нашата кауза. Емирът на Карадж вероятно ще ни окаже някаква подкрепа… Преди няколко седмици братовчедката на съпругата му беше сполетяна от съдбата на Шива. Щом мога, ще ви повикам.

— Ами Шази? Няма да напусна Рей, докато не…

— Днес следобед халифът потегли за град Амарда. Той не… — запъна се Реза, а около устата му се отпечатаха издайнически следи на скрита ярост. — Той не убива съпругите си, ако не е в Рей, вероятно за да го направят пред собствените му очи. Тя ще бъде в безопасност поне седмица.

Тарик помълча малко и кимна.

— Тогава с Рахим ще вземем с нас Ирса и Джахандар ефенди, ще се върнем у дома и ще чакаме вест от теб.

— Джахандар и Ирса? Не знаете ли? Те напуснаха Рей в нощта на сватбата. Оттогава досега никой нито ги е виждал, нито чувал.

— Заминали са? Но къде биха могли…

— Предполагам, че са тръгнали към теб, Тарик-джан. Не си ли получил писмо от тях?

— Получи писмото на Шази. В него тя не споменава ли за семейството си? — попита Рахим.

— Не знам. Така и не го дочетох докрай.

— Естествено, че не си — изпъшка Рахим.

Реза погледна племенника си замислено.

— В бъдеще трябва да си по-разсъдлив в действията си. Не бива да прибързваш с решенията си. Това ще ти е от голяма полза.

Тарик си пое дъх през носа.

— Да. Ще се справям по-добре, чичо.

— Винаги си се справял добре, Тарик-джан. Ето защо знам, че ще успеем.

— Благодаря ти. Благодаря, че с такова желание се заемаш с тази задача.

— Аз съм този, който трябва да е благодарен и на двама ви. От много отдавна не съм чувствал искрицата на надеждата у себе си.

Тримата мъже се надигнаха от масата и тръгнаха към другия край на двора, където Зорая продължаваше да стои в набързо скования си кафез и търпеливо чакаше Тарик. Той закопча кожената манкала върху предмишницата си и й свирна. Тя литна към протегнатата му ръка, като се наслаждаваше на вниманието му. Тарик я подхвърли с дясната си ръка към небето, за да може тя да ловува. Тя изкряска веднъж, писъкът изпълни двора и птицата потъна в неясния мрак.

Сянката от преминаващия над главата му сокол пролази по лицето на Тарик и за миг скри изражението му от светлината на факлите.

Реза се усмихна на себе си.

Нещо, за което да се бори.

И нещо, което да използва.

На следващата сутрин Рахим се събуди от резкия звук на удар на метал в дърво току до отворения му прозорец. Той се претърколи от леглото и се потътри тежко към перваза.

— Какво, по дяволите, правиш? — изръмжа той на Тарик.

— На какво ти прилича? — отвърна Тарик, вдигна обърнатия си лък и сложи стрела на тетивата. — Трябва да потегляме.

Рахим огледа небето. Слънцето още не се беше издигнало над хоризонта, все още беше само неравна ивица светлина по покривите на Рей на изток.

— Ти въобще спа ли? — прозя се Рахим.

Тарик опъна лъка и пусна стрелата. Тя се заби с тъп звук току до главата на Рахим.

Той дори не трепна.

— Наистина ли трябваше да правиш това?

— Събирай си нещата. Трябва да сме тръгнали, преди чичо ми да се е върнал и да е настоял да закусваме с него.

— А той къде е отишъл?

— Не знам. Излезе, докато навън беше още съвсем тъмно — рече Тарик, постави нова стрела на тетивата и вдигна лъка.

— Защо ще изчезваме като крадци в нощта, без дори да се обадим?

Тарик го изгледа толкова остро, че можеше да прониже и камък.

— Защото не искам той да знае какво ще правим.

— Аха. И какво ще правим?

— Ох, ти и ужасните ти въпроси!

Тарик пусна стрелата, тя се завъртя около оста си и се заби в дървото, перфектно групирана сред още седем стрели с еднакво оцветени пера.

— Всички да възхвалят Тарик, син на Насир, емир на Талекан. Поздравления. Можеш да стреляш с лък — каза Рахим равнодушно.

Тарик изруга полугласно и тръгна към прозореца.

— Знаех си, че никога не биваше да…

— Успокой се, де — прекъсна го Рахим и се почеса по главата. — Сега ще си събера нещата. Не можеш ли поне да ми кажеш каква е причината за цялата тази тайнственост?

Тарик спря до отворения прозорец и си пое дъх, за да се успокои.

— Започвам да се тревожа за теб — продължи Рахим. — Знам, че си загрижен за Шази, но Реза ефенди каза, че трябва да изчакаме, докато…

— Не. Аз няма да чакам. Не мога да чакам.

Рахим се щипна по носа.

— Какво си намислил да направиш?

— Нещо. Каквото и да е.

— Все още нямаме план. А и Реза ефенди каза да изчакаме. Трябва да чакаме.

Тарик се облегна с рамо на кафявите камъни по стената.

— Снощи доста мислих.

— Слушам те — въздъхна Рахим. — Въпреки далеч по-благоразумните ми намерения.

— Знаеш за бедуинските племена покрай границата между Хорасан и земите на партите… те са известни с това, че не се подчиняват на нито една от двете страни. Ами ако им дадем причина да променят това?

— Каква причина?

— Причината е, че всеки човек се бие за кауза. За цел.

— Звучи ми смътно поетично — отвърна Рахим. — Ще ти е нужно нещо повече от това основание.

— Земя. Правото да притежават земя. Организацията да настояват за това си право.

Рахим изви устни на една страна и се замисли.

— Интересно. Но те са номади по природа. Защо им е да се интересуват от земя?

— Някои може и да не се интересуват. Но те се бият помежду си от векове, а земята е най-бързият начин да се сдобиеш с мощ и влияние, ако не броим златото. Може би един от техните водачи би се заинтересувал да се бие редом с нас. Бедуините може и да са пословично безскрупулни, но и са едни от най-добрите ездачи, които съм срещал. Според мен и двете страни могат да спечелят.

— Звучи опасно — започна да увърта Рахим.

— Струва си да говорим с тях. Най-лошото, което може да се случи, е да ни откажат.

— Всъщност най-лошото, което може да се случи, е да ти прережат гърлото.

— Да — призна Тарик и около носа му се очертаха няколко бръчки. — И това е вариант. Но нямам намерение да ги обиждам.

— Е, ако някой може с приказки да се отърве от обезглавяване, си ти.

— Благодаря, Рахим. Твоето издържало проверката на времето доверие в мен, както винаги, отхвърля всяка възможност за съмнение.

— Всъщност ако някой може да се отърве от обезглавяване с приказки, е Шази — отвърна Рахим с крива усмивка. — За щастие частица от тази харизма се е прехвърлила и върху теб.

— Никога не е било просто харизма или обаяние, а несравними самообладание и воля — припомни си развеселен Тарик.

— Сигурно си прав. Мога да си я представя как дръзва да предизвика кобра да я ухапе, като се кълне, че нейната отрова ще убие змията първа.

— И ще спечели — усмихна се Тарик.

— В това, разбира се, няма никакво съмнение. Всъщност съм убеден, че е тормозила могъщия халиф на Хорасан, докато той се е превърнал в мяукащо коте, криещо се в ъгъла. Кой знае — току-виж един ден се оказало, че сваляме нея от власт.

Тарик помръкна мигновено при споменаването на халифа.

— Не. Той не е човек, който лесно би отстъпил каквато и да било власт.

— Откъде знаеш?

— Просто знам — отсече Тарик. — Той уби братовчедка ми. А сега и Шахризад е при него. Във вените на този човек тече не кръв, а чисто зло. Единственото, което ме вълнува относно Халид ибн ал Рашид, е колко пъти ми се иска да можеше да умре от собствените ми ръце. И колко жалко е, че отговорът е, че може да умре само веднъж.

— И аз го ненавиждам. Мразя го с огъня на хиляди слънца. Но винаги е добре да познаваш врага си, Тарик.

— Не бъркай разпалеността ми с глупост. Имам намерение да узная всичко възможно за него. Но това няма как да стане, ако стоя заключен зад стените на семейната ни крепост. Точно заради това ще отида в пустинята, за да издиря бедуините — рече Тарик, а по лицето му личеше стоманена решителност. — И отивам сам.

— Сам?

— Да. Сам. Ти трябва да стигнеш до Талекан, в случай че чичо ми изпрати вест. На всеки два дни ще пускам Зорая със съобщение къде се намирам.

— И ще ме оставиш с родителите ти?

— Винаги можеш да си отидеш у дома.

— При братята ми и ревящите им деца? — присмя му се Рахим. — Да се върна у дома, където все се опитват да ме оженят за грозната сестра на приятел на братовчед ми? Не, не мисля, че ще стане. Освен това мисля, че ти дължа поне толкова за всичките години приятелство. А на Шази дължа дори още повече.

Тарик се изсмя кротко.

— Благодаря ти, Рахим. Както винаги, би трябвало, макар и да го правя рядко.

— Няма нужда, егоистично копеле такова. Така или иначе от всичките тези тайни заговори очаквам да излезе поне едно добро нещо.

— И какво е то?

— Ще се наспя за цяла нощ. Без да стрелят по мен за това.

Първата сутрин, в която Шахризад се събуди в двореца, без да се бои от зората, беше странна.

Сърцето й се сви по навик при вида на светлината, но после се успокои при звука на шетащата из стаята Деспина. Шахризад си пое дълбоко дъх, понадигна се и се намести върху възглавниците, като остави тялото си да се отпусне от новооткритото облекчение.

— Може би той просто трябва да си остане в Амарда — измърмори Шахризад под носа си.

— Тъкмо щях да те будя — отвърна Деспина. — Храната ти изстива.

Шахризад помълча. И взе решение.

Медът привлича повече мухи от оцета.

— Благодаря, че този път си направила по-добра преценка и не се отнасяш към мен с обичайната си грубост — подравни я Шахризад.

— Грубост? Сутрин съвсем не си особено приятна.

Шахризад се усмихна и стъпи на пода. Изправи се, бутна встрани тънката коприна около леглото и отиде до масата, където я чакаше обичайният й поднос с храна. Погледна към Деспина и с изненада видя, че лицето на прислужницата й не е лъчисто и перфектно гримирано, както обикновено. Кожата й беше бледа, а по челото й личаха бръчки.

— Какво не е наред? — попита Шахризад.

— Нищо ми няма. Добре съм, просто съм малко уморена.

— Уморена? Изглеждаш болна.

— Не. Ще се оправя.

— Искаш ли да си починеш?

— Добре съм, Шахризад. Наистина.

Деспина вдигна капака на супника и пусна захарен кристал в малка гравирана стъклена чаша. Взе украсения с орнаменти сребърен чайник от поставката му над бавно горяща свещ, вдигна го високо и започна да налива, но ръката й трепна, струята чай плисна в чашата и се разля.

— Съжалявам — измънка Деспина.

— Е, от време на време ти е позволено да допускаш грешки — усмихна се дяволито Шахризад.

— Всичко сочи тъкмо обратното — не й остана длъжна тя с тих глас.

— Кога съм имала такива ужасни изисквания?

Бръчките по челото на гъркинята се врязаха още по-дълбоко.

— Деспина. Какво има?

— Нищо.

Лъже. Пак лъже.

Шахризад отмести поглед и скъса парче хляб лаваш на две.

— Съжалявам — извини се Деспина и й наля чай. — Какво беше започнала да казваш за Амарда?

— Просто си мислех за пътуването на халифа. Знаеш ли защо отива там?

— Най-вероятно за да посети султана на партите. Той му е чичо.

— Ясно. Често ли го посещава? — полюбопитства Шахризад и започна да си яде супата.

— Не — поклати глава Деспина. — Те не са в точно… приятелски отношения. Султанът не му е роден чичо. Той е брат на бившата първа съпруга на халифа. И мрази майката на нашия халиф.

Интересно.

— Защо?

Деспина сви рамене.

— Предполагам, че всеки човек би мразил жената, заменила мъртвата му сестра. Причината изглежда логична. Освен това майката на халифа беше умна, красива и жизнена. По всичко личи, че първата съпруга на баща му не е… била такава.

— Защо тогава халифът ще посещава султана?

— Не съм сигурна. Предполагам, че заради дипломатическите отношения. Трябва да го питаш, когато се върне.

— Няма да ми каже.

Деспина й се усмихна леко.

— Радвам се, че отново ми говориш.

— Да продължа да мълча не е добър вариант за някой като мен.

— Мъдро решение. За някой като теб.

— Тъкмо това казах.

— Знам.

Шахризад изсумтя и посегна към чашата си чай, но забеляза необичайни тъмни петънца, сякаш нещо беше изцапало чайника отстрани. Тя го хвана за дръжката, и го придърпа към себе си, като сбърчи вежди. Шахризад взе ленена кърпа и се опита да изтрие белезите.

Петната не изчезнаха.

Шахризад присви устни.

Тя вдигна чашата си и капна малко от чая върху чайника. Щом течността се допря върху блестящата повърхност, среброто промени цвета си.

В черно.

Като смъртта.

— Деспина — каза Шахризад с равен и овладян тон.

— Да?

— Мисля, че нещо не е наред с чая ми.

ТАМ, КЪДЕТО СЪРЦЕТО ТИ КОПНЕЕ ДА БЪДЕ

Някой се беше опитал да я отрови.

И проблемът не беше в чая, както Шахризад си беше помислила отначало.

А в захарта.

Джалал беше побеснял.

Той повика всички, които имаха достъп до храната на Шахризад, но слугите до един заявиха категорично, че са невинни. Както се правеше винаги, когато се сервираше на член на семейството на халифа, готвачът беше опитал всичко от подноса за Шахризад, преди да го изпрати в стаята й, а за това имаше много свидетели.

Но на никого не му беше хрумнало да пробва захарта.

Никак не беше изненадващо, че Шахризад не сложи нищо в уста до края на деня.

Сега една млада слугиня придружаваше всеки поднос с ястия от кухнята до покоите на Шахризад. Момиче, чиято единствена задача в живота беше да опитва храната на господарката и да отпие глътка от всичко, преди то да попадне в устата й.

Едно младо момиче, което сигурно означаваше нещо за някого.

Това отврати Шахризад.

Отвращението я заля и когато осъзна, че времето, в което можеше да се чувства в безопасност — онези отлитащи моменти без бремето на очакващата я съдба да надвисва над нея като тъмен призрак, й бяха отнети още преди да има истинска възможност да им се наслади.

Но най-лошото беше, че сега знаеше извън всякакво съмнение, че не може да има вяра на прислужницата си.

В крайна сметка Деспина беше последният човек, докосвал се до подноса с храната й.

Тя беше онази, приготвила смъртоносната чаша чай.

По някаква причина този факт обезсърчи Шахризад повече от всичко останало. Тя и преди не се доверяваше на Деспина, но някаква част от нея не искаше да е така. Беше се надявала, че един ден тя може да й стане истинска приятелка въпреки всичко.

Сега тази надежда беше съсипана.

А това караше Шахризад да се ядосва.

Трите нощи сън почти без прекъсване не бяха уталожили гнева й.

Този следобед Шахризад беше решила да обиколи един от многото терасирани вътрешни дворове, за да потърси съвършената роза. Това беше задача без особен смисъл, едва ли не банална, а това я караше да се чувства безполезна и сипваше още масло в раздразнението й.

Тя мина покрай още един цъфнал жив плет, присвила очи заради яркото слънце и разочаровано смръщила чело.

— Ако ми кажеш какво търсиш, бих могла да ти помогна — предложи Деспина.

— Не. Не можеш.

— Боже, ама си направо в отвратително настроение.

— Наистина не би могла да ми помогнеш. Съвършената роза е произведение на изкуството. Ароматът. Цветът. Подредбата на листенцата. Баща ми дори твърди, че дори само едно листенце в повече може да съсипе целия цвят… ще попречи на начина, по който нараства.

— Не съм съвсем съгласна. За мен най-красивите цветя са онези, които не са съвсем съвършени.

— Виждаш ли? Няма как да ми помогнеш — измърмори Шахризад и усети как Деспина замръзна до нея.

— Какво има? — попита Шахризад.

— Кап… капитан Ал Хури слиза по стълбите — отвърна тивянката и се изчерви от шията до корените на косата си.

— Е, и? Защо си нервна?

Деспина се поколеба.

— Не се чувствам спокойна край него от онзи случай с чая.

— Разбирам — каза просто Шахризад, като стисна устни и се пребори да потисне напиращите обвинения.

Джалал стъпи на площадката пред тях, а Деспина нарочно се дръпна зад раджпута, за да се скрие от погледа му. Джалал я проследи с очи, повдигна равнодушно вежда и се обърна към Шахризад.

— Как се чувстваш този следобед, Шахризад? — попита той и се поклони с приятелска усмивка. Обшитото му със златисто наметало падаше от едното му рамо, а ръката му се облягаше спокойно на ефеса на ятагана му.

— Жива.

Той отметна глава и се разсмя.

— Радвам се да го видя. Да не ви заварвам посред нещо важно?

— Естествено. Тъкмо разработвам един успешен преврат. След това смятам да се посветя на планове за развитие на търговия, като превозът ще е със слонове по море и платна от изпредена коприна. Дали не би искал да се присъединиш?

— Само в преврата — усмихна се той. — Другото, мен да питаш, звучи малко обикновено.

Шахризад се засмя.

— Не, разбира се. Не се занимавам с нищо важно. Затънала съм в рутинни задачи. Измъкни ме от тях, моля те.

— Всъщност чудех се дали не би могла да направиш нещо… нещо като владетелка за мен?

— Като владетелка? Какво имаш предвид?

— Имаме нечакан посетител. Питам се дали не би могла да го приемеш в отсъствието на халифа?

— Кой е той?

— Той е… учен, така да се каже. Беше първият учител на Халид, както и учител на майка му през целия й живот. Не е виждал Халид, откакто беше малко момче. Знам, че майка му много го харесваше и никак не бих искал да го отпратя, без да бъде приет официално — намигна й той.

Шахризад не успя да сдържи усмивката си.

— Освен това предполагам, че тази визита би могла да задоволи нечие… блуждаещо любопитство — ухили се многозначително Джалал.

— Е, какво пък. Капитан Ал Хури, от вашите уста това звучи толкова интересно.

Той се изсмя.

— Значи идваш, нали, Шахризад?

Тя кимна, а лешниковите й очи блестяха.

— Трябва да те предупредя, той е малко… странен — каза Джалал, докато се връщаше по обратния път, а Шахризад и малката й свита го следваха по петите.

— В какъв смисъл?

— Той е останка от отминали дни. Много отдаден на древните изкуства. Но мисля, че ще ти допадне, а и знам, че той ще е много доволен да те види.

— Как се казва?

— Муса Сарагоса.

— Това е много необикновено име — отбеляза Шахризад.

— Той е мавър.

— А, разбирам. Е, ще се постарая.

— Знам, че ще го направиш.

Те продължиха да се изкачват по многобройните стълбища, докато стигнат до мраморните коридори. Джалал ги поведе към голяма зала с купол вместо таван, висок колкото петима души. Стените бяха покрити с плочки и изящно изработени барелефи, изобразяващи отдавна забравени бойни сцени. Воините размахваха оръжия и се впускаха срещу враговете си.

В ъгъла стоеше много висок мъж в дрехи в ярки цветове. Тъмносинята му рида се спускаше до пода, а качулката й беше увита около главата му, прихваната с диадема от кожа и злато. Около двете си китки носеше дебели кожени предпазители манкала, а красивата му тъмна кожа й напомняше за най-хубавите марокански фурми меджул.

Той се обърна към нея и се усмихна толкова широко, че зъбите му сякаш грейнаха като перли на фона на абанос.

Джалал и Деспина се спряха до вратата и я оставиха сама, а раджпутът стоеше наблизо с готов меч.

Шахризад се усмихна в отговор на госта и тръгна към него.

Какво да кажа?

— Добре сте дошли! — започна тя. — Аз съм Шахризад.

Той се плъзна към нея във вихър от цветове и протегна ръце.

— А аз съм Муса. Каква привилегия е да се срещна с вас! — рече той с плътен глас, сякаш от дим и мед.

Шахризад пое ръцете му. Като го огледа отблизо, разбра, че той е много по-стар, отколкото изглеждаше. Веждите му бяха посипани с бяло, а врязалите се по лицето му фини бръчици издаваха склонност към дълбоки мисли и предразположение към веселие. Щом ръцете му докоснаха нейните, тя забеляза как нещо се мерна в одухотворените му кафяви очи, но изчезна само за миг.

— Толкова ви благодаря, Муса ефенди. Много съжалявам, че моят… че халифът не е тук, за да ви поздрави.

Той поклати глава.

— Моя е вината, че пристигнах, без да предупредя. Надявах се да го видя, тъй като минавах през града, но, уви, изглежда, че ще се наложи да оставим срещата си за някое друго пътуване.

— Седнете, моля — покани го Шахризад и махна към възглавниците около ниската масичка от дясната й страна. Двамата заеха местата си един срещу друг.

— Бихте ли желали нещо за ядене?

— Не, не. Не мога да се бавя. Пак ви казвам, това трябваше да бъде просто едно съвсем кратко посещение. Не бих искал да се натрапвам на никого.

— Това по никакъв начин не е натрапване. Не бих позволила толкова почитан гост да си тръгне от двореца гладен — усмихна се Шахризад Той се засмя и звукът сякаш отекна от стена в стена.

— А откъде знаете, че съм почитан? Не ви ли казаха истината? — попита я той, а устните му се разтеглиха насмешливо.

— А каква е истината, Муса ефенди?

— Че последния път, когато дойдох в този палат, ме изхвърлиха като куче само с дрехите на гърба ми.

Шахризад успя да овладее изражението си. Тя си пое дълбоко дъх и кръстоса ръце в скута си.

— Изглежда, тогава сме длъжни поне да ви нахраним, господине.

Смехът му отново изригна, дори още по-смел от преди.

— Благодаря на звездите за теб, красиво дете мое. Каква ли светлина носиш на бедния ми Халид.

Светлина може би не е най-подходящата дума.

Тя му се усмихна в отговор.

— Както и се опасявах, това не е хармоничен брак — каза внимателно Муса. — Има ли надежда да се превърне в такъв?

— В интерес на истината е твърде рано да се каже. Женени сме едва от няколко дни. А бракът с халифа е… понякога е труден.

— И аз така съм чувал — кимна той с многозначителен и натъжен глас. — А желаеш ли бракът ви да бъде хармоничен?

Шахризад се размърда неспокойно на мястото си. По някаква причини й се струваше нередно да лъже пред този странно облечен мъж с богат смях и пронизващи очи.

— Жадувам за брак, основан на любов и взаимно уважение, Муса ефенди. Времето ще покаже дали това е възможно с халифа.

— Ах, толкова честно казано. Халид цени такава честност повече от всичко друго. Той мечтае за нея. Дори като малко момче търсеше истината със страст, каквато рядко съм виждал у друг човек. Знаеше ли това за него?

— Знам много малко за миналото му.

Муса кимна.

— Кажи ми какъв мъж е станал синът на Лейла, но без да се осланяш на слуховете.

Шахризад помълча и се вгледа в милото лице на непознатия пред себе си.

Ако отговоря на въпроса му, дали той ще отговори на моя?

— Тих мъж. Умен.

— Тези неща бих могъл да ги разбера и по улиците на Рей. Искам да знам нещата, които ти си разбрала. Заключенията, до които едно умно младо момиче е достигнало дори и за толкова кратко време.

Шахризад се замисли и за момент задъвка долната си устна.

— Мъж без радост. Пресметлив. Натрупал горчилка… — прошепна тя.

Замисли се за разранения му юмрук и за яростта, с която беше нанесъл удара.

— И гняв.

— Невинаги е бил такъв — въздъхна Муса. — Беше толкова мило момче.

— Казаха ми. Но е трудно да го повярвам.

— Разбираемо е — кимна той и замълча. — Ще ми разрешиш ли да споделя една история с теб, красива моя Шахризад? За нощта, когато ме изхвърлиха оттук.

— Естествено, Муса ефенди.

— Това е тъжна история.

— Предполагам, че всяка история, завършила по този начин, е тъжна.

Муса се облегна назад, сякаш да си припомни по-. Добре събитията.

— Аз бях учител на Лейла, майката на Халид — започна той. — Беше истинска радост да работя с нея — толкова красива и талантлива. Обичаше книгите и поезията. Когато се омъжи за бащата на Халид и стана негова втора съпруга, беше съвсем млада, само на петнадесет години. Дойдох заедно с нея в Рей, по нейно настояване. Тя беше много своеволна и упорита. За жалост бракът не беше никак лесен. Съпругът й беше доста по-възрастен от нея и беше ясно, че много е обичал първата си жена. Постоянните сравнения никак не се харесваха на Лейла. Опитвах се с всички сили да овладея изблиците й на раздразнение и отчаяние, но двамата бяха толкова различни като възраст и интереси, че много често почти нямаха допирни точки. В интерес на истината никой не беше виновен. Бащата на Халид беше човек с твърдо установени навици. А Лейла беше одухотворена млада жена.

Той помълча, а лицето му се помрачи от скръб.

— Халид се роди и се надявах, че всичко ще се промени. Никога не бях виждал по-отдадена майка. Когато беше бебе, Лейла му целуваше крачетата и му пееше, когато поотрасна, му разказваше приказки всяка нощ, преди да заспи. А Халид я обичаше повече от всичко на света.

Муса затвори очи за миг, а Шахризад си пое внимателно дъх.

Майка му е разказвала приказки през нощта.

— Аз бях там в нощта, когато бащата на Халид научи за предателството на Лейла… когато откри, че тя има връзка с един от стражите в двореца.

Теноровият му тембър се снижи печално.

— Тогава още там, на място, пред очите на шестгодишния й син, бащата на Халид преряза гърлото на Лейла. Когато Халид се разплака, той му се разкрещя. Никога няма да забравя какво каза. „Една жена или е вярна, или е мъртва. Няма средно положение.“ След това ме изритаха от двореца само с дрехите на гърба ми. Трябваше да се боря повече. Заради Лейла. Заради Халид. Но аз бях слаб. Страхувах се. По-късно дочух в какво се е превърнал синът на Лейла. И винаги съм съжалявал за това. Съжалявам от дън душа.

Нещо стягаше гърдите и гърлото на Шахризад и не й даваше да проговори. Тя преглътна с усилие. Не знаеше какво друго да направи, затова се пресегна през масата и хвана Муса за ръката. Той обгърна малката й длан с шепите си и двамата останаха така за няколко минути.

Шахризад се опита да разчупи тишината с внимателно изразено почитание.

— Муса ефенди… Сигурна съм, че вие не бива да се смятате отговорен за нищо от случилото се през онази нощ, нито пък в нощите след това. Аз съм млада и затова знам, че думите ми не тежат много в този свят, но също така съм узнала достатъчно, че да разбера, че не можеш да контролираш действията на другите. Можеш да контролираш единствено какво ще направиш със себе си след това.

Той я стисна за ръката.

— Толкова мъдри думи. Халид знае ли какво съкровище си, най-скъпа от звездите ми?

Очите й му се усмихнаха, макар че устните й не можеха.

Муса поклати глава.

— Той е страдал много. Това, че в резултат причинява страдание на другите, ме притеснява невероятно много. И ме наскърбява, понеже момчето, което познавах, не би постъпило така. Но както ти си млада, аз съм стар, а на моята възраст мъдростта вече е не толкова рождено право, а по-скоро очакване. Единственото нещо, което съм научил с абсолютна сигурност през живота си, е, че човек не може да развие пълния си потенциал без любовта на другите. Ние не сме създадени да бъдем сами, Шахризад. Колкото повече един човек се стреми да докаже противното, толкова по-ясно става, че той има нужда най-вече от любов.

Никога не бих могла да обичам такъв мъж… такова чудовище.

Шахризад понечи да измъкне ръката си от неговите.

Но той я задържа.

— Кажи ми — настоя той. — От колко време притежаваш дарбата?

Шахризад остана толкова слисана от въпроса, че само го изгледа, а в лешниковите й очи не се четеше нищо.

Муса продължи да я изучава, а топлите му очи търсеха отговори.

— Значи не знаеш. Тя все още спи в кръвта ти — каза той сякаш на себе си.

— За какво говорите? — попита Шахризад.

— Може би някой от родителите ти… — продължи той. — Майка ти или баща ти нямат ли… необикновени способности?

Прозрението изведнъж озари Шахризад.

— Баща ми. Той може да прави някои неща. Дребни неща. Но никога не е бил достатъчно умел, че да ги контролира.

Муса кимна.

— Ако някога поискаш да научиш повече за тези способности, прати да ме повикат. С радост ще споделя знанията си с теб. Не съм изключителен майстор, но съм се научил да… ги контролирам.

Той се усмихна бавно. Докато говореше, Шахризад забеляза как танцуващият пламък на една близка лампа угасна, а след това оживя отново от само себе си.

— Бих ли могла и аз да се науча на това? — прошепна тя.

— Честно казано, не знам. Невъзможно е да се преценят възможностите на всеки отделен човек. Знам само това, което научих в мига, в който поех ръцете ти в моите — че ти и аз имаме нещо общо. А сега тази връзка се простира далеч отвъд проста прищявка на съдбата. Умолявам те, Звездице моя… моля те, надзърни зад тъмата. В момчето, което познавах, се крие потенциал за безкрайно добро. Повярвай ми, че мъжът, който виждаш сега, е просто сянка на това, което се крие в него. Ако успееш, дай му любовта, която ще му позволи да го осъзнае. За една изгубена душа такова съкровище струва колкото теглото си в злато. Струва теглото си в мечти.

Докато говореше, Муса се приведе към преплетените им ръце, а лицето му грееше в усмивка на обич.

— Благодаря ви, Муса ефенди. За мъдростта, за историята и за още толкова много неща.

— Аз ти благодаря, звездице моя — каза той, пусна ръката й и стана от масата.

— Няма ли да останете и да се нахраните? — попита отново Шахризад.

Той поклати глава.

— Трябва да тръгвам. Но обещавам съвсем скоро да дойда отново. Този път няма да позволя да изминат толкова години. И ще лелея надеждата, че когато те видя пак, Халид ще е до теб. Ще е с теб и ще е по-добър.

Странно чувство на вина проряза стомаха на Шахризад.

Муса отиде до дисагите с вещите си, които беше оставил в ъгъла. Вдигна ги от пода и се спря, сякаш обмисляше нещо. Бръкна вътре и измъкна окъсана и проядена от молците дрипа, свита в стегнат вързоп и вързана с конопена връв.

— Подарък за теб, мила Шахризад.

— Благодаря, Муса ефенди.

Що за странен дар?

— Дръж го винаги у себе си. Това е много специално килимче. Ако се загубиш, то ще ти помогне да намериш пътя — каза той с многозначителен блясък в погледа си.

Шахризад пое вързопа и го притисна до гърдите си.

Муса посегна и сложи топла длан на бузата й.

— Нека те отведе там, където сърцето ти копнее да бъде.

СТАРЕЦЪТ И КЛАДЕНЕЦЪТ

Пустинното слънце сипеше жар върху Тарик, сякаш беше разпален огън. От жегата дюните трепереха, зрението му се залъгваше, а небето сякаш гореше.

Той уви качулката на своята рида плътно около лицето си и закрепи кожената лента ниско върху челото. Вихрушки от пясък се виеха около краката на жребеца му и оставаха блестяща мъгла с вдигането и спускането на големите копита.

Зорая кръжеше над него, а крясъците й ставаха все по-силни с всеки отминал час.

Когато слънцето започна да залязва, вече бяха наближили границата между Хорасан и земите на партите, а Тарик започна да се оглежда за място за почивка. Знаеше, че бедуинските племена са някъде наблизо, но не искаше да рискува да се озове в тяхната територия, без да си е починал добре една цяла нощ, тъй като не беше спал добре още откакто напусна Рей преди почти четири дни. На сутринта щеше да измисли как да поговори с някой местен, за да разбере какво е положението в района.

В далечината забеляза малко селище с изпечени от слънцето сгради, разположени около порутен каменен кладенец. Къщите бяха наредени във формата на подкова, кирпичените им стени се бяха напукали, покривите им пропадаха и изглеждаха изоставени. Един възрастен мъж стоеше до ръба на кладенеца и разтоварваше мехове от животински кожи от гърбовете на две стари камили.

Тарик пришпори тъмно дорестия си арабски кон напред и още веднъж пристегна качулката на бялата си рида.

Когато наближи кладенеца, възрастният мъж погледна към него през рамо.

И се усмихна на Тарик.

Носеше обикновени дрехи от изпреден кафяв лен, а гъстата му брада беше прошарена със сребро. Между предните му два зъба имаше широка пролука, а гърбавият му нос беше чупен по средата. Дланите и пръстите му бяха възлести и изкривени от старост и тежка работа.

— Чудесен кон — кимна той, като не спираше да се усмихва.

Тарик кимна в отговор.

Възрастният мъж протегна трепереща ръка към кофата над кладенеца…

И изведнъж я бутна вътре.

Кофата избумтя в мрачните дълбини, като отскачаше при всеки удар от стените, докато накрая пльосна подигравателно във водата.

Тарик издиша шумно.

Старецът изръмжа, дръпна ризата си от главата и затъпка с крака в прахоляка. Започна да кърши пръсти, а лицето му пребеля от ужас.

Тарик погледа мелодраматичното му представление, докато повече не можеше да го понася, и скочи от жребеца си с лека въздишка.

— Имаш ли въже? — попита той стареца, докато отмяташе качулката от лицето си.

— Да, сахиб — отвърна мъжът, като се кланяше непрекъснато.

— Не е нужно да ми викаш така, аз не съм ти сахиб.

— Сахибът има чудесен кон. Чудесен меч. Ти определено си сахиб.

Тарик въздъхна отново.

— Дай ми въжето и аз ще се спусна долу за кофата.

— О, благодаря ти, сахиб. Толкова си щедър.

— Не съм щедър. Просто съм жаден — усмихна се предпазливо Тарик. Взе въжето от мъжа и го завърза за гредата над кладенеца. После спря и се замисли. — Не се опитвай да ми откраднеш коня. Той е доста див звяр и няма да стигнеш далеч.

Старецът заклати глава толкова енергично, че Тарик се притесни да не получи някаква контузия.

— Няма да направя нищо такова, сахиб. — Стараеше се да изглежда толкова категоричен, че съмнението на Тарик се затвърди.

Огледа изучаващо мъжа, протегна лявата си ръка и свирна към небето. Зорая се спусна от облаците като вихрушка от пера със закривени нокти. Старецът вдигна разтреперан ръка пред лицето си, за да се предпази от пронизващата злост на хищника.

— Обича да започва от очите — каза Тарик безизразно, а Зорая разпери криле от кожената му манкала и се втренчи в мъжа.

— Няма да направя нищо позорно, сахиб.

— Хубаво. Тук ли живееш?

— Аз съм Омар от бедуините.

Тарик огледа мъжа още веднъж.

— Омар от бедуините, бих искал да сключа сделка с теб.

— Сделка ли, сахиб?

— Да. Ще извадя кофата от кладенеца и ще ти помогна да напълниш меховете с вода. В замяна бих искал малко сведения за племето ти и неговия шейх.

Омар се почеса по брадата.

— Защо сахибът без име иска информация за племето ми?

— Не се притеснявай, не ви желая зло. Аз много уважавам бедуините. Преди няколко години баща ми купи този кон от човек от племе на бедуини и винаги е казвал, че бродещите из пустинята са сред най-добрите ездачи в света.

— Сред най-добрите? — усмихна се широко Омар. — Ние сме най-добрите, сахиб. Без никакво съмнение.

Тарик се усмихна предпазливо.

— Имаме ли сделка?

— Така смятам, сахиб. Все пак мога ли да те попитам един последен въпрос?

Тарик кимна.

— По каква причина търсиш бедуините?

Тарик се замисли за момент. Този старец беше слуга, при това в най-добрия случай. Вероятно беше просто възрастен член на племето и всеки ден го пращаха да носи вода, за да изглежда, че все още е полезен, дори и на тези години. Сякаш нямаше нищо опасно в това да му каже няколко неща.

— Искам да им направя делово предложение.

— Делово предложение? — изкиска се Омар. — На бедуините? Защо ли един богат млад сахиб се нуждае от помощта на бродещите из пустинята?

— Отговорих на въпроса ти. Имаме ли сделка?

— Да, да, сахиб — премигна Омар с тъмните си очи. — Имаме.

Тарик остави Зорая да кацне над кладенеца и отиде до коня си, за да вземе обърнатия си лък. Преметна колчана на гръб, а после намести до него и лъка, като прокара тетивата пред гърдите си. Не беше толкова глупав, че да остави оръжие навън. Накрая дръпна силно въжето няколко пъти, за да се увери, че е здраво завързано, и стъпи на иззидания от камъни и хоросан ръб на кладенеца.

Отворът беше широк колкото човек, а стените се спускаха на още два мъжки ръста надолу, затова задачата да слезе и да хване дървената кофа, носеща се по повърхността на водата, не беше особено трудна. Тарик бързо се измъкна от дупката обратно в оранжевия сумрак на пустинния залез.

— Предлагам да вържеш въже за дръжката, така ще ти бъде по-лесно — каза той и подаде кофата на Омар.

— Мъдро хрумване! — изсмя се бедуинът.

Двамата започнаха да пълнят меховете с вода и да ги привързват към гърбовете на чакащите наблизо камили.

— И така — започна Тарик, — с кое племе на бедуините яздиш?

— Яздя със семейството на Ал Садик — усмихна се Омар.

— Чувал съм това име.

— Мнозина казват, че това е велико семейство от дълъг род на силни пустинни бродници.

— Кой е шейхът ви?

— Синът на Ал Садик. Родът дава шейхове вече шест поколения. Някои биха сметнали, че той е малко странен. Учил е известно време в Дамаск, но после се върна в пустинята.

— А какво е учил в Дамаск?

— Как да изработва мечове. Усъвършенства майсторството на желязото и стоманата, сахиб.

— Какво го е накарало да овладее този занаят?

Омар сви рамене.

— Той смята, че това знание му дава предимство пред враговете.

Тарик кимна замислено.

— Звучи ми като много интересен мъж.

— Вие също сте такъв, сахиб. Но съм крайно любопитен каква е работата ви с бедуините?

— Лична е — избегна отговора Тарик.

— Лична? — засмя се Омар. — Тогава значи се опитвате да свалите някой от членовете на семейството си или… да спечелите сърцето на жена.

— Какво?

— Каква друга лична работа би могъл да има един богат млад сахиб с бедуините? Кое от двете е? Нима баща ви е жалък деспот и отхвърля познанието? А вие сте героят, на когото хората ви желаят да служат?

Тарик изгледа Омар.

— Аха! Значи се опитвате да спечелите сърцето на красива млада жена.

Тарик се обърна към коня си.

— Тя трябва да е много хубава — размишляваше Омар. — За да накара един красив млад сахиб със сокол и прекрасен кон Ал Хамса да навлезе толкова навътре в Морето на пясъците.

— Няма нищо общо с това — промърмори Тарик.

— Значи не е хубава?

Тарик се обърна като вихрушка.

— Това няма нищо общо с красотата й.

— Значи наистина става дума за момиче! — гракна Омар.

Тарик му метна намръщен поглед, сграбчи юздите на жребеца си и се метна на седлото.

— Не се обиждай на Омар, сахиб. Не исках да те притеснявам. Просто съм любопитен по сърце, а любопитното ми сърце много харесва любовните истории. Моля те! Ако ме последваш, с радост ще те представя на шейха.

— А защо ще го правиш?

— Заради любопитното ми сърце — отвърна Омар с будеща смях усмивка, разкриваща тъмната цепнатина между разкривените му зъби.

Тарик се спря замислено. Старият слуга може и да го лъжеше, но това можеше да се окаже и най-добрият му шанс да се срещне с шейха на едно от най-почетните бедуински племена.

Рискът си заслужаваше.

— Ще те последвам до лагера ви — рече Тарик и за всеки случай понамести колчана на гърба си.

Омар кимна и изпъна рибата си.

— Със сигурност ще кажа на шейха колко ми помогна на кладенеца днес.

— Благодаря ти.

— Разбира се, сахиб. Аз съм нищо без честта си.

Омар поведе двете камили навътре в пустинята, а Тарик го следваше на известно разстояние от предпазливост. Омар яздеше по-дребна камила и поддържаше стабилно темпо, като от време на време поглеждаше през рамо и се усмихваше успокоително на Тарик.

Небето притъмня до синьо-черно и най-ярките звезди започнаха да премигват над главите им, обрамчени с бяло по краищата. След половин час езда сред морето от надигащи се дюни се появи куп палатки, оградени от пръстен факли.

Омар поведе камилите право към средата, като си подсвиркваше весело. Докато минаваше между шатрите, неколцина мъже се спряха и му кимнаха, а той им се кланяше с ръка на челото. Слезе от камилата пред голяма, покрита с кръпки шатра в центъра на лагера. Щом обутите му в сандали стъпала докоснаха земята, от сенките встрани се дочу трополене на малки крачета.

Мънички загорели ръчички започнаха да го дърпат за панталоните и да се борят за прегръдката му.

— Баба̀ Азис! Защо се забави толкова? — развикаха се нестройно няколко деца?

Тарик присви очи.

Чергилото на шатрата се отметна и на лунната светлина се появи възрастна жена с прекрасна плитка с цвят на тъмна мед.

— Омар-джан, къде се губиш? Внуците ти са гладни, а заради това дъщерите ти са ядосани.

Омар се усмихна отстъпчиво.

— Доведох гост. Можем ли да се сместим и да приемем още един човек?

Тя извърна очи към небето, а после погледна Тарик.

— А кой си ти, млади човече?

— Той е нашият безименен сахиб. А моето любопитно сърце жадува да чуе историята му. Вярвам, че е хубава история, Айша. За любов и многото битки, които човек трябва да води, за да я спечели — отвърна Омар с намигване.

Тя поклати глава.

— Е, покани го вътре.

Тарик не откъсваше поглед от Омар, а подозренията му внезапно намериха логично заключение. Той слезе от седлото.

— Ти не си слуга — каза Тарик.

Омар се обърна към него и познатата широка усмивка озари обветреното му лице, като разкри редките му зъби.

— Да съм казал, че съм?

Тарик не отклони поглед. Преструвката, че това е просто някакъв глупав старец, беше изчезнала под светлината на факлите, заменена от мъдрост и веселие.

И лукава интелигентност.

— Прости ми недоразумението — продължи Омар.

Тарик изсумтя невярващо.

— Няма никакво недоразумение. Аз видях точно това, което ти искаше да видя.

Омар се разсмя гръмогласно.

— А може би си видял тъкмо онова, което си искал да видиш.

Тарик отметна рибата си и пристъпи напред.

— Казвам се Тарик.

Рунтавите вежди на Омар се надигнаха с одобрение.

— А аз съм Омар ал Садик, шести шейх от моя род…

Той протегна набръчкана си длан и Тарик я пое.

— Добре дошъл в дома ми.

ОБЕЩАНИЕТО НА УТРЕШНИЯ ДЕН

Два дни след завръщането на халифа от Амарда Шахризад беше готова да приложи плана си.

Стига толкова.

Нямаше значение какво беше намекнал Муса ефенди за трагичното минало.

Нямаше значение, че този свят съвсем не беше толкова прост, колкото тя си беше помислила.

И нямаше абсолютно никакво значение, че сърцето й… не я слушаше.

Беше дошла в двореца с ясна цел.

Халифът на Хорасан трябваше да умре.

А тя знаеше точно как да го постигне.

Същата вечер Шахризад седеше срещу него в стаята си и ядеше грозде, докато той пиеше вино.

Печелеше време до настъпването на момента за удара.

— Много си тиха — отбеляза халифът.

— А ти изглеждаш много уморен.

— Пътуването от Амарда дотук не беше леко.

Тя се взря през масата в подобните му на тигър очи. Под тях ясно личаха сенки, а острите му черти изглеждаха още по-вдълбани заради ясните следи на изтощение.

— Не спя добре, откакто се върнах.

— Не би ли желал да отложа продължението на приказката за Аладин? Може би е по-добре да поспиш? — намекна Шахризад.

— Не. Не искам това. Никак.

Тя извърна очи, неспособна да издържи на пронизващия му поглед.

— Мога ли да те попитам нещо, сайиди?

— Можеш да правиш каквото поискаш. Аз ще се държа по същия начин.

— Защо отиде до Амарда?

Той смръщи вежди.

— Чух, че Джалал е направил така, че да се срещнеш с Муса Сарагоса. Без съмнение си научила интересни неща за детството ми, докато си разговаряла с него. Предполагам, че вече знаеш за майка ми.

— Той ми каза за нея, да.

— Между султана на партите и мен има мълчаливо споразумение. Приблизително на всеки шест месеца аз отивам да го видя и отправям завоалирани заплахи, перча се като паун в демонстрация на сила, чиято цел е да го разубеди от предположението, че аз не съм законният наследник на халифата на Хорасан.

— Моля? — сепна се Шахризад.

— В интерес на истината е логично — продължи той. — Той открито нарича майка ми курва. Всички се съмняват кой е баща ми. Това му дава възможност да набере подкрепа и да започне война срещу халифата. Само че му липсват сила и войска да я обяви. А аз възнамерявам да задържа нещата по същия начин.

— Той… той нарича майка ти курва?

— Това не бива да те шокира. Баща ми казваше същото в очите ми. Много пъти.

Шахризад си пое внимателно въздух.

— Баща ти съмняваше ли се дали си негов син?

Халифът вдигна чашата с вино към устните си и отпи продължително.

— Пак ти казвам, това не бива да те шокира.

Почти й се дощя да не беше чула последните му думи.

Що за детство без любов е било неговото?

— А това струва ли ти се нормално?

Той остави чашата на масата.

— Предполагам, че разбирането ми за света е изкривено.

— Искаш ли да те съжалявам, сайиди?

— Искаш ли да ме съжаляваш, Шахризад?

— Не. Не искам.

— Тогава и аз не искам.

Объркана, тя грабна чашата му от масата и допи каквото беше останало в нея.

Ъгълчето на устните му се надигна едва-едва. Виното я изгаряше. Тя прочисти гърло и остави бокала пред себе си.

— Между другото, реших как би могъл да започнеш да поправяш стореното. Ако все още искаш, разбира се.

Той се облегна върху възглавниците и я изчака. Шахризад си пое дълбоко дъх и се приготви да заложи капана.

— Нали си спомняш, че снощи ти разказах как Аладин видял принцесата да скита преоблечена по улиците на града?

Халифът кимна.

— Ти ми каза, че завиждаш на свободата на принцесата да опознае града си, без мантията на владетелка на плещите си. Искам и аз да го направя. С теб — завърши тя.

Той замръзна, а очите му изучаваха лицето й.

— Искаш да изляза в Рей без охраната си?

— Да.

— Само с теб?

— Да.

Той помълча.

— Кога?

— Утре през нощта.

— Защо?

Той не ми отказва категорично.

— Заради приключението — предизвика го тя.

Той отклони поглед.

Сякаш пресмяташе нещо.

— А и си ми задължен — притисна го Шахризад.

Моля те. Не ми отказвай този шанс.

— Съгласен съм. Задължен съм ти. Приемам.

Шахризад направо грейна срещу него.

Очите му се разшириха от изумление при слънчевата й усмивка.

И — за нейна изненада — той й се усмихна по същия начин.

Обикновено ъгловатото му и студено лице се промени и пред нея сякаш застана непознат човек. Непознат, но поразително впечатляващ.

Нещо стегна гърдите й, но… тя реши, че няма да му обръща внимание.

Каквото и да й струваше.

Двамата седяха в една малка уличка близо до входа на открития пазар, или сук, както му викаха в тази част на света. Здрачът беше оцветил небето над главите им във виолетово, а смесицата от подправки, пот и добитък изпълваше пролетния въздух с тежкия аромат на живота в цялото му изобилие.

Шахризад придърпа тъмносивия си плащ по-плътно около себе си. Беше откраднала кристала с отровена захар и го държеше в джоба си. Струваше й се, че ще избухне в пламъци само при мисълта за него.

Нетърпеливите светли като охра очи на халифа попиваха всичко около тях. Черната му рида беше привързана около челото му с тънка ивица от почти неразличима тъмна кожа.

— Идвал ли си до сука на Рей преди? — прошепна тя.

— Не.

— Стой до мен. Тук е почти като лабиринт. С всяка година пазарът става все по-голям, а пътеките между сергиите се вият както си щат.

— Тъкмо тук смятах да те изоставя и да се разходя, за да поразгледам сам — измърмори той.

— Нима се опитваш да се шегуваш, сайиди!

Той сбърчи вежди.

— Не бива да употребяваш това обръщение тук, Шахризад.

Забележката беше правдива. Особено като се имат предвид бунтовете срещу него по същите тези улици.

— Прав си… Халид.

Той издиша отсечено.

— А аз как да те наричам?

— Моля?

— Как те наричат приятелите ти?

Тя се поколеба.

Защо се опитвам да запазя за себе си един глупав прякор, който Рахим ми даде, когато бях на десет години?

— Шази.

По устните му пробяга намек за усмивка.

— Шази. Подхожда ти.

Тя извъртя очи с досада.

— Ела с мен.

Шахризад напусна безопасните сенки и се впусна към гъмжащата тълпа на най-оживения открит пазар в Рей. Халифът на Хорасан я следваше отблизо, докато минаваха под арката и навлизаха сред кипящата бъркотия от хора и стоки.

Отдясно стояха търговци, хвалещи настойчиво всякакви храни — захаросани смокини и най-различни сушени плодове, какви ли не ядки в намокрени дървени бъчви и купчини ярки подправки. Вляво бяха продавачите на плетени тъкани, боядисани платове и чилета прежда. Краищата им потрепваха лениво, а цветовете им се полюшваха като знаме в цветовете на дъгата. Много от търговците започваха да ги дърпат, да се опитват да ги накарат да опитат шамфъстъка или чудните сушени кайсии. Отначало Халид настръхваше при всеки опит някой да се доближи до него, но скоро възприе отпуснатата походка на редовен посетител, който просто се разхожда из сука в топлата пролетна вечер.

Изведнъж един млад мъж изскочи иззад една колона и уви Шахризад в светкавица от яркооранжева коприна.

— Толкова е прекрасно! — въздъхна той. — Трябва да го купите. Толкова ви отива.

— Не мисля така — поклати глава Шахризад и отблъсна ръцете му.

Той отново се доближи до нея.

— Виждал ли съм ви преди, млада господарке? Не бих забравил такава красота.

— Не, не си я виждал — каза Халид с нисък глас.

Младият мъж се ухили насреща му.

— Не говоря на теб. Разговарям с най-красивото момиче, което съм виждал от много време насам.

— Не. Разговаряш със съпругата ми. И след малко това ще бъде последният разговор в живота ти — изсъска халифът, а гласът му беше студен и режещ като острието на кама.

Шахризад изгледа младия мъж.

— А ако искаш да ми продадеш платовете си, не се опитвай да го правиш, като се държиш като развратно копеле — отсече тя и го блъсна силно в гърдите.

— Курвенска дъщеря — процеди мъжът.

Халид замръзна на място, а кокалчетата на юмруците му побеляха опасно.

Шахризад го сграбчи за ръката и го издърпа встрани. Виждаше как мускулчетата потрепваха по челюстта му.

— Знаеш ли, имаш доста избухлив нрав — отбеляза тя, след като се бяха отдалечили на известно разстояние.

Той не отвърна.

— Халид?

— Тези прояви на неуважение… нормални ли са?

Шахризад сви рамене.

— Не са обичайни. Но не са и неочаквани. Това е проклятието да си жена — пошегува се тя навъсено.

— Това е лудост. Той заслужава да го бичуват.

Казва владетелят, който убива по една съпруга всяка сутрин.

Двамата продължиха да се разхождат из пазара и Шахризад с изненада забеляза, че Халид вече вървеше плътно зад нея в сенките, а ръката му я подпираше от време на време през кръста. И без това бдителните му очи сега сякаш бяха станали още по-остри.

Тя въздъхна отчаяно.

Той забелязва всичко. Това ще бъде още по-трудно, отколкото си мислех.

Шахризад го поведе през лабиринт от тесни пасажи покрай търговци на масло, зехтини, вносен оцет, черги, фино изработени лампи, парфюми и друга козметика, докато излезе на оживена пътека, пълна с доставчици на храни и напитки. Тръгна към малко, претъпкано заведение с външни маси.

— Какво правим тук? — попита настоятелно и тихо Халид, щом тя го бутна да седне на стол до една свободна маса близо до улицата.

— Веднага се връщам — усмихна се тя на раздразнението му и се шмугна в тълпата.

След минути тя отново застана до масата, понесла две чаши и кана с вино. Халифът я изгледа с присвити очи.

— Това място е известно със сладкото си вино — обясни Шахризад.

Той скръсти ръце.

— Не ми вярваш? — усмихна се Шахризад многозначително. Тя наля вино в една от чашите, отпи от него и му я подаде.

— Откъде взе пари? — попита той, като пое чашата.

Тя завъртя очи.

— Откраднах ги. Откраднах ги от коварния султан на партите — каза тя и забеляза как той надигна чашата и се усмихна. — Харесва ли ти?

Халифът наклони глава преценяващо.

— Различно е — отсъди той, протегна се и напълни другата чаша за нея.

Двамата поседяха в уютно мълчание, като попиваха звуците и гледките на сука, пиеха вино и се забавляваха с шумните разговори на хората в различна степен на опиянение наоколо.

— Така — започна тя със съвсем обикновен тон — защо ти е трудно да спиш нощем?

Въпросът й сякаш го изненада.

Той я изгледа над ръба на чашата.

— Кошмари ли имаш? — налучка тя.

— Не — отвърна той, като си пое дъх внимателно.

— Какво сънува последно?

— Не си спомням.

Как така не си спомняш?

— Ти спомняш ли си последния си сън?

Шахризад присви устни и се замисли.

— Да.

— Кажи ми какво сънува.

— Малко е странно.

— Повечето сънища са странни.

— Бях посред поле с трева с… най-добрата ми приятелка. Въртяхме се. Аз я държах за ръцете. Отначало се въртяхме бавно. После все по-бързо и по-бързо. Толкова бързо, че сякаш полетяхме. Но не изглеждаше никак опасно. Сега ми е странно, че не ми изглеждаше опасно, но явно така става в сънищата. Спомням си, че я чувах как се смее. Тя има най-красивия смях. Като песен на чучулига в ясно утро — усмихна се Шахризад на себе си, унесена в спомена.

Халид помълча за момент.

— Твоят смях е красив. Като обещание на утрешния ден — каза той внимателно, сякаш нещо му беше хрумнало.

Сърцето на Шахризад заблъска в гърдите й, сякаш ревна за внимание.

Шива, кълна ти се, няма да обърна внимание на това изменчиво зверче.

Тя не погледна към халифа, отпи от чашата си и изпита гордост от тази проява на твърдост. Изведнъж цялото му тяло направо замръзна.

Един обут в сандал крак се стовари с трясък върху близък свободен стол.

— И това ако не е красивото момиче с бодливия език — рече неясно някой над главата й.

Тя вдигна глава и очите й се присвиха от отвращение.

— Явно това е твърде популярно заведение — каза Халид, а напрежението се изписа върху лицето му.

— Да, знаят го всички — от развратни копелета до почитаеми владетели — отвърна тя полугласно.

— Какво? — провлече дрезгаво младият мъж. Виното очевидно замъгляваше съзнанието му.

— Няма значение. Какво искаш? — попита Шахризад с нарастващо раздразнение.

Младият мъж я изгледа похотливо.

— Преди малко може и да бях малко прибързан. Но нека ти споделя едно мое скорошно наблюдение. Ей този тук — посочи той Халид с палец — е твърде намусен за момиче като теб. Смятам, че за теб е много по-подходящ мъж с чар. Такъв като мен.

При тези думи Халид понечи да стане. Шахризад бързо го бутна в гърдите и го спря, без да отделя ядно блесналия си поглед от замаяните очи на мъжа.

— Ти явно си забравил, при това, бих добавила, изключително бързо, че нарече майка ми курва. От къде на къде си мислиш, че бих предпочела теб пред който и да било друг мъж, бил той намусен или не?

Той се захили насреща й, а приятелите му зад гърба му започнаха да се смеят на дързостта й.

— Не го приемай навътре, красиво момиче. Ами ако ги кажа, че моята майка наистина беше курва? По-добре ли ще се чувстваш? Така или иначе жени от този тип винаги са ми харесвали много — намигна й той.

Смехът зад гърба му се усили.

Шахризад отново усети кипящата ярост под дланта си, докато натискаше Халид в стола и го удържаше на място единствено със силата на волята си.

— Не мога да кажа, че съм изненадана — кимна тя. — А що се отнася до мен… смятам, че няма да си взема и от тази стока, която ми предлагаш. Не се интересувам от… дребни краставички.

Халид извъртя глава към нея и я изгледа шокиран. Но ъгълчетата на устните му потрепваха.

За един болезнен миг тишината около тях стана направо болезнена.

После див хор от развеселени викове изпълни въздуха.

Приятелите на младия мъж се шляпаха по коленете й се тупаха един друг по гърбовете, докато се кикотеха за негова сметка. Лицето му смени няколко оттенъка на червеното, когато осъзна напълно колко злостна беше обидата й.

— Ти… — скочи той към Шахризад.

Халид сграбчи мъжа за предницата на камиса и го запрати право в групичката негови приятели.

— Халид! — извика Шахризад.

Щом младият мъж успя да се изправи на крака, Халид се наклони назад, замахна силно и стовари юмрука си с такава сила, че натрапникът се просна върху масата на няколко опасни на вид души, погълнати в игра на ашици с рекордно високи залози. Масата се разтърси от тежестта на рухналото върху нея тяло и монетите и кокалчетата се посипаха по земята.

Комарджиите скочиха на крака и изреваха от ярост, всичко около тях беше пълна бъркотия.

А ценната им игра беше напълно съсипана.

Всички очи се извърнаха към Халид.

— В името на Хера — простена Шахризад.

Той посегна към своя шамшир с тъжно примирение.

— Не, идиот такъв! — задъха се Шахризад. — Бягай!

Тя го сграбчи за ръката и хукна в обратната посока, а кръвта бушуваше из вените й.

— Махни се от пътя! — викна тя, като едва успяха да избегнат количката на търговец, а обутите й в сандали крака направо не докосваха земята. Тропотът на преследващите ги хора само им вля нови сили. Халид бягаше с широки крачки и я теглеше след себе си, докато летяха през тесните улички на пазара.

Той я дръпна в един малък страничен пасаж, но тя го спря.

— Въобще знаеш ли накъде тичаш? — попита го тя.

— Поне веднъж в живота си спри да говориш и слушай.

— Как смееш…

Той я прегърна с дясната си ръка, двамата се притиснаха в сенките на някаква ниша и той сложи пръст на устните й.

Шахризад чу как преследвачите им минаха край ъгъла, като все още викаха и се блъскаха пиянски. Щом шумът утихна, Халид дръпна пръста си.

Но вече беше твърде късно.

Защото Шахризад усещаше как сърцето му бие по-бързо.

Точно като нейното.

— Какво казваше? — попита той, като се беше притиснал толкова близо, че думите му бяха като дъх.

— Как… как смееш да ми говориш така? — прошепна тя.

Очите му проблеснаха с нещо като мимолетно веселие.

— Как се осмелявам да допусна, че ти забърка тази каша?

— Аз? Вината не беше моя! Ти си виновен!

— Аз да съм виновен?

— Ти и нравът ти, Халид!

— Не. Ти и устата ти, Шази.

— Не си прав, жалък глупак!

— Виждаш ли? Пак тази твоя уста — каза той и прокара палец по устните й. — Тази… прекрасна уста.

Сърцето й биеше предателски срещу неговото, тя повдигна глава и го погледна през притворените си клепки, а ръката му на тила й я придърпа невъзможно близо.

Не ме целувай, Халид. Моля те… недей.

— Тук са! Открих ги!

Халид я хвана за ръката и двамата се втурнаха отново по уличката.

— Не можем все да бягаме — каза той през рамо. — Накрая ще ни се наложи да спрем и да се бием.

— Знам — изпъшка тя.

Трябва ми оръжие. Трябва ми лък.

Тя започна да оглежда хората за колчан стрели и лък, опрян до стената на някоя сграда, но виждаше само как тук-там проблясва меч. В далечината забеляза як мъж, преметнал огромен прав лък през гърба си, но знаеше, че няма никакви шансове да му го отмъкне бързо. Още по-малко вероятно беше да успее да опъне толкова голям и мощен лък, за да стреля.

Нямаше смисъл да опитва.

Най-накрая забеляза момче, което си играеше с други деца в една задна уличка.

Държеше набързо направен лък, а от рамото му висеше колчан с точно три стрели.

Шахризад дръпна Халид за ръката и го повлече към уличката. Клекна пред момчето и отметна качулката си.

— Ще ми дадеш ли лъка и стрелите си? — попита го тя, останала без дъх.

— Какво? — изненада се детето.

— Ето, вземи — тя му протегна петте златни динара, които носеше в джоба на наметалото си. Истинско съкровище в очите на едно момче.

— Ти луда ли си, млада господарке? — изуми се то със зяпнала уста.

— Ще ми ги дадеш ли? — помоли го Шахризад.

Той й подаде оръжието и стрелите, без да каже и дума. Шахризад пусна монетите в мръсната му шепа и преметна колчана през рамо.

Халид наблюдаваше сделката с присвити очи и стиснати устни.

— Познаваш ли ги, господарке? — погледна момчето зад Шахризад.

Халид се обърна рязко, като бутна черната рида от челото си, и извади шамшира си с едно-единствено движение. Острието изстърга метално по ножницата.

— Махайте се оттук — нареди Шахризад на момчето и приятелите му.

То кимна и побягна, а другите подтичваха около него.

Шахризад и Халид бяха успели да вбесят седмина души. Трима от тях обаче бяха ранени, а другите изглеждаха по-скоро засегнати на чест, отколкото нещо друго. Е, ако не се броеше и загубата на пари.

А това явно значеше много за тях.

При вида на Халид и оголения му меч някои от мъжете извадиха своите различни оръжия.

Халид тръгна към тях, без да каже и дума.

— Господа! — спря го Шахризад. — Това изглежда малко… прибързано. Смятам, че цялата ситуация беше едно недоразумение. Моля, приемете искрените ми извинения за нашата намеса. В интерес на истината всичко е между мен и моя приятел и… господина със съмнителните обноски от по-рано.

— Моите обноски ли са съмнителни? Заядлива кучка такава! — пристъпи напред младият мъж.

— Стига толкова!

Халид вдигна шамшира под лунната светлина, а сребристото му острие проблясваше зловещо.

Готово да убива.

— Спри! — викна отчаяно Шахризад.

— Казах, стига толкова, Шази. Чух достатъчно — отсече Халид със стоманен тон. Щеше да сее смърт.

— Да. Остави го да прави каквото иска, Шази. Седем на един? Съотношението ми харесва — продължи идиотски младият мъж.

Нямаш никаква представа какво казваш. Вторият най-добър майстор на меча в Рей ще ви съсече един по един. Без никакво колебание.

В този миг глупавият младеж измъкна ръждивия си ятаган от ножницата.

Шахризад посегна бързо към колчана и с едно плавно движение постави стрела на тетивата, опъна лъка и стреля. Стрелата се понесе с перфектно въртеливо движение въпреки скромните възможности на лъка и оцапаните й с кал пера.

Улучи самонадеяния млад мъж в китката и я прониза.

Той изви от агонизиращата болка, пусна ятагана и той издрънча на земята.

Преди някой да успее да реагира, Шахризад беше сложила нова стрела. Опъна силно лъка, но усети как тетивата поддава.

О, боже.

Въпреки уплаха си тя мина напред и застана до Халид, като придържаше перата на стрелата до шията си.

— Ето тук всички бъркате горчиво. Съотношението никога не е било седем срещу един. И ви съветвам настоятелно и седмината да си плюете на петите и да се връщате по домовете си. Защото следващият, който извади оръжие, следващият, който направи и една крачка напред, ще получи стрела между очите. А мога да ви уверя, че приятелят ми е още по-малко склонен към милост.

Нещо помръдна вляво, Шахризад се обърна бързо и стисна лъка още по-здраво, но отново усети как тетивата изскърца предупредително до ухото й, сякаш се разплиташе.

— Не си и помисляйте да проверявате. За мен сте нищо.

Коленете й се тресяха, но гласът й беше студен като камък във вода.

— Не си струва — измърмори един от комарджиите. Той прибра оръжието си и излезе от уличката. Скоро другите го последваха, докато останаха само мъжът, започнал свадата, и тримата му приятели.

— Мисля, че това ви стига, господине — рече Шахризад, като продължаваше да държи лъка и стрелата.

Той стисна прободената си китка, а приятелите му започнаха да отстъпват. Лицето му излъчваше яростта и мъката на мъж, претърпял поражение във всяко едно отношение. По бузите му се стичаха сълзи от болка, а предмишницата му аленееше от кръвта.

Той стискаше зъби, за да не вика, но успя да процеди:

— Внимавай, сръдльо. Внимавай, преди тя да съсипе и теб.

Завъртя се и тръгна, като се давеше от болката в раните си.

Шахризад не отпусна лъка, докато уличката не се опразни.

Обърна се и видя, че Халид стои на място, смъкнал шамшира до тялото си.

Лицето му беше напълно безизразно.

— В онзи ден на двора не си пропуснала целта — започна той.

— Не. Не я пропуснах.

Той кимна.

И прибра меча в ножницата.

Направи го сега. Той е невъоръжен. Това е чудесна възможност. Дори по-добра от плана ти да го напиеш с вино и накрая да го отровиш.

— Шази.

Направи го. Получи справедливост за Шива, справедливост за всички момичета, умрели заради нищо, без причина или обяснение.

— Да?

Пусни стрелата.

Той пристъпи към нея. Погледът му се плъзна по тялото й, като я изгаряше там, където се спираше.

Сложи край на това. Сложи край и се върни при баба̀. При Ирса.

При Тарик.

Шахризад стисна все още натегнатия лък и пое дъх, като се приготви да стреля… Разнищената тетива не издържа и се скъса до едното ухо.

Как може да си такава безполезна страхливка.

— Ти си забележителна. Всеки ден си мисля как ще бъда изненадан колко забележителна си, но не е така. Не съм изненадан, защото такава е твоята същност. Да не знаеш граници. Да си необуздана във всичко, което правиш.

Всяка негова дума събаряше всяка бариера, рушеше всяка стена. Волята на Шахризад се бореше, пищеше безмълвно, но сърцето й се радваше на тази намеса като пойна птичка, посрещаща зората.

Както и смъртта намираше покой в отговора на молитва.

Тя стисна очи, като не изпускаше от ръцете си лъка със скъсаната тетива и стрелата.

Шива.

Отвори очи и видя, че той още стои пред нея.

— Не ми хареса, че ме нарече „приятел“ — каза той, а кехлибарените му очи просветваха.

Халифът положи длани върху бузите й и повдигна лицето й.

— Да не предпочиташ „повелителю мой“ или „сайиди“? — задави се тя отвратено.

Той сведе глава към нея, а челото му почти докосна нейното.

— Предпочитам Халид.

Шахризад преглътна.

— Момиче, какво правиш с мен? Като чума си — прошепна той.

— Ако съм чума, трябва да стоиш настрана, освен ако не искаш да те уморя — каза Шахризад. Лъкът и стрелата още бяха в ръцете й и тя го бутна.

— Не — поклати глава той и ръцете му се спуснаха към кръста й. — Умори ме. Унищожи ме.

Той сведе устни към нейните, а лъкът и стрелата паднаха на земята.

Нямаше връщане назад.

Тя се давеше в аромата на сандалово дърво и топлина. Времето сякаш спря и изчезна. Устните й бяха нейните, но изведнъж се превърнаха в неговите, вкусът му по езика й беше като затоплен от слънцето мед. Като студена вода, галеща изгорялото й от жажда гърло. Като обещанието на всички утрешни дни, събрано в една въздишка. Тя сплете пръсти в косата му, придърпа тялото му към своето. Той замръзна за миг, тя също се спря и двамата осъзнаха, че са изгубени. Завинаги.

Изгубени в тази целувка.

Целувката, която щеше да промени всичко.

ПРЕЗРЕНИ КЛЕТВИ

Тя искаше да пусне ръката му. Но не го направи. Докосването му изгаряше кожата й.

Срамът. Предателството.

Желанието.

Как можах да пропилея толкова идеална възможност? Защо се поколебах?

Знаеше, че не може да се обвинява, че тетивата се беше скъсала. Но въпреки това не можеше да смълчи укорите към самата себе си.

Шахризад се опита да се дръпне в мига, в който стъпиха във вътрешния двор на палата.

Халид просто я стисна по-силно.

Стражите ги посрещнаха строени, готови да приветстват халифа при завръщането му. Шахрбанът на Рей погледна сплетените им пръсти и изгледа Шахризад. В кафявите му очи се четеше болезнен упрек.

Тя му отвърна с открито неподчинение.

— Сайиди — поклони се той превзето на Халид.

— Генерал Ал Хури. Вече е късно. Не очаквам да ви видя чак до сутринта.

Шахрбанът се намръщи.

— Повелителят ми се намираше неизвестно къде. Затова не мога да стоя, без да предприема нищо, и да чакам зората.

Шахризад едва се сдържа да не се изсмее.

— Оценявам вашето усърдие — отвърна Халид.

Той изсумтя в отговор и отново отмести очи към Шахризад.

— Сигурен съм, че вечерта е била изтощителна, сайиди. С радост ще ескортирам владетелката до покоите й.

— Не е необходимо. Сам ще я отведа. След това бих искал да си поговоря с вас в преддверието.

Шахрбанът кимна.

— Ще ви очаквам да дойдете, сайиди.

Халид и Шахризад продължиха по притъмнелите коридори, заобиколени от охраната. И тук, в хладните и сякаш вещаещи нещо лошо коридори, тя видя как лицето му се изопва, а мислите и чувствата му се скриват някъде далеч-далеч. На място, където никой не беше допуснат.

Единственият знак, единственият намек, че тя е все още част от неговата реалност, беше ръката й, вплетена в неговата.

И въобще не я беше грижа за това.

Това не бива да има значение. Той не бива да има значение.

Тя отново се опита да измъкне ръката си, а той пак я стисна по-силно.

Раджпутът чакаше пред покоите й. Той кимна на Халид с безцеремонността на приятел, докато един от стражите задържаше вратите отворени.

Халид пусна ръката й в мига, в който вратата хлопна зад гърба им.

Шахризад се обърна несигурна към него.

— Защо генерал Ал Хури не ме харесва? — попита тя безизразно.

Халид я погледна в очите.

— Вижда заплаха.

— Защо вижда заплаха?

— Защото не те разбира.

— А нужно ли е да ме разбира? Защото и аз не го разбирам.

Халид си пое дъх през носа.

— Значи си готова да отговориш на въпросите ми?

Много добре. И аз имам въпроси.

— На какви въпроси?

— Ще отговоря на твоите, когато си готова да отговориш на моите.

— Халид…

Той се приведе и я целуна по челото.

— Лек сън, Шази.

Ръката му се плъзна по кръста й, сякаш търсеше разрешение.

Шахризад си пое забързано дъх.

Това е лудост. Той ме кара да се чувствам слаба. Кара ме да забравя.

Трябва да го отблъсна.

Но толкова много искаше да се притисне към него. Да се изгуби и да забрави за всичко освен за чувството да се мята в капана на желанията, който сама беше поставила.

— Благодаря ти за приключението — каза той.

— Няма защо.

Той й се усмихна примамливо. Като покана.

Но бремето на предателството висеше над нея, тежестта му спъваше всяко нейно действие. Посрамваше я, че дори си помисля за един миг в обятията му, и настояваше да не се поддава отново на желанията на изменчивото й сърце.

Как мога да го желая? След като той уби Шива? След като е убил толкова много млади момичета без никакво обяснение?

Какво ми става?

Тя го изгледа с явна предпазливост и той бързо я лиши от възможност за избор. Толкова бързо, колкото й я беше предложил.

— Лека нощ, Шахризад.

Тя издиша. Това беше най-лошото облекчение, което беше изпитвала някога.

Щях ли да стрелям, ако имах още един шанс? Имам ли сили да направя онова, което трябва да се направи?

Шахризад сви юмруци.

Може и да не съм способна да го убия без колебание, но трябва да направя необходимото.

Ще узная защо е избил всичките си булки.

И ще го накажа за това.

Той стоеше пред вратата й.

Разкъсан.

Напоследък това се превръщаше в познато състояние.

Той го ненавиждаше.

Халид не обърна внимание на многозначителната усмивка на раджпута и тръгна към собствените си покои. Както винаги, чувството за хумор на охранителя не беше нито на място, нито в точния момент.

Стъпките на Халид отекваха из коридорите от сенки и камък. Грубият гранит и прошареният със синьо ахат на двореца не бяха му дали спасение от писъците на призраците.

Рай за кошмарите…

До идването на Шахризад.

Страшно проклето момиче. Но и владетелка във всеки смисъл на думата.

Неговата владетелка.

Той остави войниците извън преддверието, което водеше към личните му покои.

Генерал Ал Хури го чакаше седнал пред абаносова маса с две бронзови лампи, излъчващи златисто сияние, и сребърен чайник, проблясващ на поставката си върху бавно горящата свещ.

Шахрбанът стана на крака при влизането на Халид в преддверието.

— Сайиди.

— Седнете, моля ви — махна Халид и се намести сред възглавниците точно отсреща. — Извинявам се за късния час, но трябва да обсъдя нещо важно с вас. Затова ще си спестя формалностите.

— Разбира се, сайиди.

— Нима, когато миналата седмица потеглих на път, не бях достатъчно ясен за настоящата заповед относно владетелката?

Тревожното изражение на шахрбана стана още пообъркано.

— Сайиди…

— Няма да има други опити за посегателство върху живота й.

— Но, сайиди…

— Не. Никакви задкулисни замисли повече. Никаква отровена захар. Нещо повече, ще приемам всякакви опити за нарушаване на тази заповед за директна заплаха за моя живот. Разбирате ли, генерале?

— Сайиди?

— Зададох ви въпрос, генерал Ал Хури.

Шахрбанът настръхна за миг.

— А аз не мога да отговоря.

— Чичо Ареф!

Нетипичното избухване на Халид отекна из стаята и сякаш надвисна с напрежението на толкова много неизказани неща.

— Тя ще бъде твоята гибел.

— Това е мое решение.

— И ще разрушиш всичко, направено до момента? Няма значение колко безсъзнателни са били действията ни, вече сме почти накрая. Моля те. На колене те моля. Помисли отново. Тя е просто едно момиче. Каква толкова означава за теб? Не можем да й имаме вяра, Халид-джан. Каза ли ти защо е дошла доброволно? Призна ли ти какво я е тласнало да го направи? Чие е това дете? Умолявам те. Не мога да го понеса. Не позволявай на това безсрамно младо момиче да се превърне в наша разруха.

Халид се вгледа в чичо си през масата.

— Взех решението си.

Шахрбанът се поколеба, а лицето му стана още пообъркано.

— Моля те. Ако я… обичаш? Кажи ми, че не обичаш това дете, Халид-джан.

— Не става дума за обич.

— Защо тогава? Не е задължително да взимаш лично участие в това. Просто отстъпи. Прекрати всякакви контакти с нея, както направи онази нощ, а аз ще се оправя на изгрев-слънце.

— Не. Опитах се, чичо Ареф. Онази сутрин… — Халид потръпна от спомена.

— Но все пак не я обичаш? — попита шахрбанът с присвити очи.

— Знаеш какво мисля по въпроса.

— Тогава какво искаш от това нагло младо момиче, Халид-джан?

— Нещо повече.

— А ако дъждовете спрат отново?

Халид помълча.

— Ще направя каквото е нужно за хората на Рей.

Шахрбанът въздъхна толкова тежко, сякаш камък тежеше на душата му.

— Няма да успееш да го издържиш. Дори и сега виждам, че започва да ти се отразява.

— Пак ти казвам. Това е мое решение.

— А враговете ти ще тържествуват, тъй като това ще те унищожи отвътре, а и отвън.

Халид се приведе напред и притисна чело в дланите си.

— Тогава ти вярвам, че ще се погрижиш те никога да не разберат — каза той с лице към пода, изразяващ безрезервно доверие в чичо си.

Шахрбанът кимна, опря се с ръце на мрамора и се изправи. Погледна изтощения си господар и тъгата отново се изписа по лицето му.

— Сайиди? Моля, прости ми този последен въпрос. Но трябва да знам… Струва ли си такъв риск?

Халид вдигна глава, а оранжевите пламъци на лампите се отразяваха в очите му.

— Честно? Не знам…

Раменете на шахрбана се отпуснаха.

— Но знам, че не си спомням кога за последен път толкова силно съм желал нещо — довърши той тихо.

Внимателната усмивка на Халид окончателно убеди шахрбана — първата истинска усмивка, която беше виждал по лицето на племенника си от години.

— Халид-джан. Ще защитавам владетелката. Докато мога.

— Благодаря ти.

— Сайиди — понечи да се поклони шахрбанът.

— Генерал Ал Хури?

— Да?

— Моля те, прати да повикат лечителя магьосник, като си тръгнеш.

— Да, сайиди.

— И ако бих могъл да попитам едно последно нещо…

— Разбира се.

— Постигна ли някакъв напредък в установяване къде се намира семейството на владетелката?

— Не, сайиди. Все още търсим.

Халид прекара пръсти през черната си коса, като я разроши.

— Продължавайте да търсите. Бъдете неуморни в усилията си.

— Да, сайиди — отвърна шахрбанът, като се поклони с ръка на челото и напусна преддверието.

Халид смъкна черната рида от раменете си и я пусна в скута си. Знаеше, че вероятно Шахризад беше отпратила семейството си или че те са побягнали сами, оставяйки зад гърба си куп въпроси без отговор. А и според него съвпадението между двете събития надали беше случайно. По-скоро беше свързано със сватбата му с Шахризад.

Ако успееше да намери семейството й, сигурно щеше да получи и отговорите, за които копнееше.

Но дали щеше да иска да научи отговорите, когато дойдеше времето?

Измъчваха го толкова много проблеми.

Можеше да я попита.

Да я попита къде беше отпратила семейството си. Какво криеше от него?

Защо настояваше да го измъчва.

Но мисълта, че тя може да го излъже — че тези очи с непредсказуеми изблици на цвят, светещи в синьо за миг и в зелено в следващия, очите, които озаряваха света му в златно с жизнения звук на смеха й, — мисълта, че тези очи биха се постарали да скрият истината, му причиняваше по-силна болка, отколкото можеше да признае дори пред себе си.

Защото той я беше излъгал само веднъж.

Халид смачка единия ъгъл на прашното наметало в юмрук и захвърли дрехата в ъгъла. Клепачите му тежаха, зрението му започваше да се замъглява. Колкото повече се втренчваше в предметите, толкова по-трудно беше да ги фокусира. Туптенето в челото му се засилваше.

Почукване на вратата на преддверието го отвлече от мислите му.

— Влез.

Една призрачна фигура, облечена изцяло в бяло, просече тъмнината и се появи в светлината на лампите. Дългата брада на мъжа стигаше до гърдите му.

— Сайиди.

Халид въздъхна.

— По-зле ли е? — попита лечителят, като огледа измъченото изражение на Халид.

— Същото е.

— Изглежда ми по-зле, сайиди.

— Значи е добре, че си тук — отвърна Халид, а в очите му проблесна предупреждение.

Лечителят издиша бавно.

— Казах ви. Не мога вечно да отблъсквам ефекта. Мога само да направя така, че да не ви убие. Но накрая лудостта ще ви погълне, сайиди. Не можете да се борите с нея.

— Разбирам.

— Сайиди. Умолявам ви. Трябва да продължите както преди, колкото и да ви е неприятно. Този вариант… няма да завърши добре.

— Съветът ти е чут. И оценен — каза Халид с равен тон.

Лечителят кимна.

Халид сведе глава. Лечителят постави длани съвсем близо до слепоочията му, като остави място колкото да се плъзне къс коприна, и затвори очи. Въздухът в преддверието замря. Пламъците на лампите се издигаха високи право нагоре. Когато лечителят отвори очи отново, те грееха под светлината на пълната луна. Между ръцете му се появи топла оранжевочервена топка и обхвана цялото чело на Халид. Кръгът пулсираше в жълто, после в бяло, въртеше се като спирала и накрая изчезна, сякаш присвитите длани на лечителя го всмукаха.

Щом магията изчезна там, откъдето се беше появила, лечителят отпусна ръце.

Халид повдигна глава. Туптенето беше отслабнало, макар че още го усещаше, но клепачите му вече не тежаха толкова.

— Благодаря ти.

— Скоро ще дойде време, когато няма да заслужавам тези думи, сайиди.

— Винаги ще ги заслужаваш, без значение какво ще се случи.

По лицето на лечителя пробяга чувство на безсилие.

— Това значи ли, че цял Хорасан ще види владетеля, който аз виждам, сайиди!

— Хората няма да бъдат толкова впечатлени. Защото аз нося вина, нали? И като последствие те трябваше да понесат немислимото.

Лечителят се поклони с ръка до челото си и тръгна към вратата.

Посегна към нея, но се спря и се обърна.

— Колко дълго трябва един човек да плаща за грешките си, сайиди?

— Докато всички дългове не бъдат опростени — отвърна без колебание Халид.

ЧЕСТТА НА ПРЕДАТЕЛСТВОТО

Когато Шахризад се събуди на следващата сутрин, слънчевата светлина вече струеше през отворените паравани към терасата. Свежи цитрусови цветове бяха подредени върху малка табуретка до леглото й.

При вида на белите цветчета тя веднага си помисли за Халид. Протегна ръце и се постара да не обръща внимание на пробождането на вината.

— Харесват ли ти? — попита Деспина. — Помислих си, че биха ти харесали.

Шахризад надигна глава от възглавницата.

— Какво?

— Странно е, но ти толкова обичаш цветя, че помолих да донесат малко и в стаята ти.

— О, благодаря ти.

— Не звучиш особено благодарна — изсумтя Деспина. — Звучиш разочарована.

Шахризад се претърколи, стана от леглото и се загърна в шамлата си.

Ненавиждам как забелязва всичко. Ненавиждам го почти толкова много, колкото мразя и нея самата, защото е винаги права.

Шахризад слезе от подиума, а Деспина отхлупи супника.

Шахризад чу как гъркинята се опита да потисне една рязка въздишка.

— Какво има? — попита тя и седна сред възглавниците до ниската масичка.

— Нищо — изписка Деспина.

Шахризад изгледа прислужницата си и сърцето й подскочи.

По челото на Деспина блестяха капчици пот, а обикновено безупречната й кожа с цвят на слонова кост изглеждаше нездраво жълтеникава, с почти зелен оттенък. Кораловочервените й устни бяха бледорозови. Напрежението се очертаваше във всяка бръчица по лицето й. Грациозните й пръсти трепереха край красиво спускащата се ленена рокля с цвят на цъфнал люляк.

Изглеждаше точно както в деня, когато някой беше отровил чая на Шахризад.

— Къде е слугинята, която опитва храната ми? — попита Шахризад, а гласът й потрепна в края на въпроса.

— Току-що си тръгна — изпъшка кратко Деспина, сякаш не желаеше да отговаря.

— Чудесно — кимна Шахризад. — Ще те попитам още веднъж, Деспина. Какво има?

Прислужницата поклати глава, като се отдръпваше от масата.

— Всичко е наред. Всичко, Шахризад.

Шахризад се надигна, блъсна ръба на подноса и той издрънча.

— Не ме карай да го правя!

— Какво да правиш?

— Защо изглеждаш уплашена?

— Не съм уплашена!

— Ела тук.

Деспина се поколеба, но пристъпи към масата. Щом застана до Шахризад, се разтрепери още по-силно, а стиснатите й устни заприличаха на розова линия.

Сърцето на Шахризад заблъска отново.

— Седни.

— Какво? — процеди през стиснати зъби Деспина.

— Седни, Деспина!

— Аз… Не.

— Не?

— Аз… не мога, Шахризад! — тръсна глава Деспина, скочи на крака и притисна ръка пред устата си.

— Как можа? — прошепна Шахризад.

— Какво? — задъха се Деспина.

— Престани да ме лъжеш! — викна тя, сграбчи Деспина за китката и я дръпна към себе си. — Защо?

Деспина погледна подноса с храната, без да отлепя опакото на дланта от устата си.

— Отговори ми! — кресна Шахризад. — Как можа да го направиш?

Деспина поклати глава и от челото й се посипаха капчици пот.

— Деспина!

Деспина изхълца задавено, сякаш й се гадеше, дръпна капака на супника и започна да повръща в него.

Шахризад стоеше шокирана, очите й се разшириха от изумление. Прислужницата й се свлече на пода в жалка купчина, все още стиснала сребърния капак в ръцете си.

Пристъпът на Деспина утихна до епизодични спазми и тя погледна към Шахризад през насълзените си мигли.

— Ти си… нещастна глезла, Шахризад ал Хайзуран — закашля се тя.

Шахризад беше толкова потресена, че отначало не успя да измисли подходящ отговор.

— Аз… ти… Деспина… ти да не… — избъбри накъсано Шахризад. Спря се и прочисти гърло. — Е, ти да не си…?

Деспина се надигна на колене, като избърса челото си с ръка и въздъхна пораженчески.

— В момента наистина те презирам.

— Не ме е грижа дали ме мразиш или не. Отговори ми на неуспешния опит за въпрос.

Деспина въздъхна с болка.

— Да.

Шахризад се тръшна върху възглавниците, като не можеше да повярва.

— В името на Хера.

Деспина се изсмя дрезгаво.

— Трябва да кажа, че гледката как се преструваш на приятел наистина ми сгрява душата. Особено като се има предвид, че си помисли, че се опитвам да те отровя.

— А какво друго очакваше да си помисля? Още повече след случая с чая миналата седмица. Предполагам, че и онзи ден ти е прилошало, нали?

Прислужницата въздъхна отново.

— Деспина — каза Шахризад, — кой е бащата?

— Не, няма да отговоря на този въпрос.

— Какво? Защо не?

— Защото споделяш леглото на халифа на Хорасан.

— Ох, паяжината от тайни става все по-гъста с всеки изминал ден! — изпуфтя Шахризад. — Значи той е бащата?

— Не!

— Тогава защо това, че споделям леглото му, трябва да има някакво значение?

Деспина приседна на пети.

— Защото не мога да ти имам вяра, че няма да му кажеш.

— Какво? Аз нищо не му казвам.

— И няма нужда. Започваш да го търсиш с очи в мига, в който излезеш от стаята.

— Не е така! — кресна Шахризад яростно.

— О, Зевсе, ушите ми — простена Деспина и стисна главата си с ръце. — Не викай. Умолявам те.

— Няма да кажа на Халид. Кълна се.

— Халид? — усмихна се Деспина само с ъгълчетата на устните си. — Знам, че упорито преследваш целите си, глезена съпруго на халифа, но този път не смятам, че е така. Ще останеш разочарована, когато опитите ти да ме убедиш останат безплодни…

Шахризад се намръщи.

— В крайна сметка аз не съм Повелителят на повелителите.

— Стига! — изчерви се Шахризад. — Кажи ми кой е.

— Съжалявам много, Шахризад, но няма да ти кажа. Просто не мога.

— Не можеш? — замисли се над думата Шахризад. — Значи е някоя важна особа.

— Престани да ровиш — прекъсна я Деспина с твърд глас.

— Чудя се дали… — започна Шахризад, като не обърна никакво внимание на предупредителния поглед на Деспина и потропа с пръсти по брадичката си. — Не може да е раджпутът или някой друг от стражите в двореца. Няма никаква причина някой смел като теб да прикрива това.

— Шахризад…

— Значи — продължи тя — трябва да е или шахрбанът на Рей, което е абсурдно, или…

Внезапно изражението й светна, сякаш беше проумяла нещо.

— Или Джалал!

Деспина избухна в смях.

— Капитанът на стражата? Дори аз не съм толкова смела. Какво те кара да смяташ, че…

— Всъщност тъкмо толкова смела си — рече Шахризад, бутна подноса с храната и облегна лакти на заобления ръб на ниската масичка. — А това обяснява и странното ти поведение, когато той е наоколо.

— Това е просто смехотворно — изсмя се отново Деспина, още по-звънко, а сините й очи светеха.

— Знам, че съм права — бавно се усмихна Шахризад.

Деспина я изгледа нацупено и мълчаливо.

— Не бива да се притесняваш — каза Шахризад и опря брадичка на дланта си. — Тайната ти е на сигурно място. Можеш да ми вярваш.

— Да вярвам на теб? — изплю Деспина. — По-скоро бих се доверила на някое кречетало.

— Това е… доста нечестно.

— Нима? И ти не ми вярваш.

— Естествено, че не ти вярвам. Ти сама призна, че си шпионин, а на два пъти едва не умрях, докато ти беше наоколо — изгледа я пронизващо Шахризад.

Деспина премигна.

— Не драматизирай толкова.

— Да драматизирам? Трябва ли да ти припомням за чая?

— Все още мислиш, че съм била аз!

— А кой тогава? — настоя Шахризад. — Ако искаш да ти вярвам, ми кажи кой стои зад това.

— Не беше халифът, ако за това ме питаш. Той… доста се разгневи, когато научи за инцидента.

— Шахрбанът ли е?

Деспина не отговори, но не успя и да потисне мимиката на потвърждение.

— Не съм изненадана — продължи Шахризад. — И аз това подозирах.

— Нима? Може би ти трябва да си шпионинът, а аз да бъда съпругата на халифа.

— Вероятно. Но смятам, че бременността ти от друг мъж може да се окаже известна пречка — опита да се пошегува Шахризад. — Джалал знае ли за бебето? Ако знае, трябва да се ожени за теб. Или да се окаже изправен срещу яростта ми. Изборът е негов.

— Той не знае. И нямам намерение да му казвам — рече Деспина, като се изправи и приглади гънките по роклята си. — Защото не смятам, че трябва да знае.

— Е, това е просто смешно.

Деспина отметна една руса къдрица зад ухото си.

— Може и така да е. Но засега смятам, че не е.

Шахризад гледаше в мъчителната тишина как прислужницата й почиства бъркотията, сякаш нищо не се беше случило. Сякаш само преди минути целият свят не се беше превърнал в хаос.

Деспина пърхаше наоколо пъргава и красива като канарче в позлатена клетка.

В плен.

— Трябва да си починеш — нареди Шахризад.

— Какво? — почти се препъна посред крачката си Деспина.

— Бременна си. Вече няма нужда да го криеш от мен. Седни. Почини си.

Очите на Деспина плувнаха за миг, сякаш забулени от кристали, но после пак блеснаха в синьо.

— Не ми е нужна почивка.

— Настоявам.

— Наистина не е…

— Почини си тази сутрин. Аз ще отида с раджпута да се упражнявам в стрелба в тренировъчния двор. Ела там, когато се почувстваш по-добре — каза Шахризад и започна да си приготвя чаша чай. — Малко чай няма ли да се отрази добре на стомаха ти?

— И аз мога да направя чая — прошепна Деспина.

— Е, аз мога също.

Деспина се спря и се загледа в дребната фигурка на момичето със смачкана от съня коса.

— Шахризад?

— Да?

— Ти съвсем не си такава, каквато човек би очаквал.

— Това комплимент ли трябва да бъде? — усмихна се Шахризад през рамо.

— Със сигурност е. Мисля, че точно това те запази жива.

— Значи съм много благодарна за това свое качество.

— И аз съм благодарна — усмихна се Деспина. — От цялото си сърце.

Стрелата се заби в стряхата в отсрещния край на двора със звучно тупване и зрителите отстрани избухнаха в буйни овации. Виковете на войниците прераснаха в хор от смях, който се издигна към изпълненото с облаци небе.

Небе, обагрено в усещането за предстоящ дъжд.

Шахризад се усмихна на Джалал.

Раменете му се разтресоха от беззвучно веселие. Той прокара свободната си ръка през къдравата си кафява коса и сви рамене към хората си.

— Няма как да оспориш това, капитан Ал Хури — обяви Шахризад.

— Наистина не мога, господарке — поклони се той, опрял пръсти в челото си. — Вашата стрела уцели мишената. Моята… не успя. Кажете цената.

Шахризад се замисли за момент. Въпросът й трябваше да бъде добър. Трябваше да си струва отхвърлянето на всякакви опити да прикрива колко добра е с лъка. Но също така трябваше да бъде формулиран умно. Джалал беше много добър в избягването на отговори и в измислянето на витиевати фрази.

— Защо ти е позволено да се обръщаш към халифа с малкото му име?

Джалал прехвърли дългия си тисов лък от ръка в ръка. Вечно внимателен и предпазлив. Вечно пресметлив.

— Халид ми е братовчед. Баща ми се ожени за сестрата на баща му.

Шахризад потисна реакцията си с мъка. Това беше най-важната информация, която беше получила за цялата сутрин.

Джалал се усмихна с опасен блясък в светлокафявите си очи.

— Избери следващата цел, Шахризад.

Тя огледа двора.

— Най-горния клон на дървото вдясно, зад билото на покрива.

Той поклати глава, оценявайки предизвикателството, измъкна стрела от колчана си и я постави на тетивата. Опъна я, а върховете на почти изправения дълъг лък едва потрепнаха.

Джалал беше отличен стрелец. Не толкова надарен като Тарик, но точен и с чисти движения. Той пусна стрелата. Тя се завъртя, понесе се над покрива и улучи най-горния клон, като накара цялото дърво да потрепери от силата на удара.

Мъжете се развикаха одобрително.

Шахризад постави стрела на тетивата на обърнатия лък. Затвори очи и я застопори. Опъна силно, като издишаше.

Отпусна тетивата в мига, в който отвори очи. Стрелата се извиси във въздуха, изсвистя през клоните…

И се заби току под посочената цел.

Шахризад се намръщи.

Войниците отново ревнаха триумфиращо. Джалал пак се поклони, но този път разперил ръце театрално покрай тялото си.

— О, я не злорадствай — смъмри го Шахризад. — Съвсем не ти прилича.

— Никога не съм злорадствал. Нито веднъж през живота ми.

— Доста ми е трудно да го повярвам.

— Злорадстването е за слабите мъже.

— Тогава престани да се усмихваш толкова глупашки.

Джалал се засмя и вдигна ръце към небето.

— Но, виж, Шахризад. Ще вали. А аз просто оглупявам, видя ли дъжд.

— Вземи наградата си, капитан Ал Хури — изръмжа Шахризад, като сви ръце пред гърдите си и остави обърнатия лък облегнат до краката си.

— Не ми се сърди толкова. Аз бях доста честен във въпросите си.

Тя извъртя очи.

— Всъщност — продължи той — това ще бъде първият ми наистина нечестен въпрос за деня.

Шахризад помръдна нервно и тялото й я издаде преди лицето.

Джалал пристъпи крачка напред, като балансираше дългия си лък върху раменете.

— Къде е семейството ти, господарке? — попита той тихо.

Те търсят семейството ми… Точно както и очаквах.

— В безопасност — усмихна се тя насреща му.

— Това не е отговор.

— В място от пясък и камък.

— И това не е отговор. Всичко е направено от пясък и камъни.

— Няма да ме принудиш да ти дам по-добър отговор, Джалал. Това са отговорите ми. Ако не ти харесват, можем да прекратим играта.

Очите му пробягаха по лицето й със странна смесица от проницателност и игрива забава. Но в този миг тя съзря в него повече от баща му, отколкото беше забелязвала преди. И тогава разбра.

Това не беше просто работа. Джалал ал Хури защитаваше семейството си. За него семейството винаги беше на първо място.

А тя не беше от неговото семейство.

— Не — каза той. — Няма да я прекратим. Но бих искал да задам друг въпрос вместо предишния. Тъй като отговорът ти беше доста незадоволителен, смятам, че единственото подходящо решение е да ми бъде разрешено да задам друг въпрос.

— Моля?

— Обещавам да ти дам същото право, ако и с теб се появи подобен случай.

— Джалал…

— Защо винаги затваряш очи, преди да се прицелиш?

— Защото… — поколеба се Шахризад. — Аз…

Къде е уловката?

— Научих се да стрелям на място, където слънцето подлъгваше ума. Не можеше да разчиташ на него, ако искаш да се прицелиш добре. Затова трябва да се упражняваш, докато станеш толкова добър, че да ти стига и светлината му колкото за едно мигване.

Джалал хвана тисовия си дълъг лък и с двете ръце. По опаленото от слънцето му лице се разля бавна усмивка.

Това изнерви Шахризад. И я караше да го провокира.

— Така е много по-добре — каза той високо. — Знаеш ли, Шахризад, не всичко трябва да става толкова трудно.

— Какво имаш предвид?

— Точно това, което казах. Следващия път просто отговори на въпроса.

— Ще видим. Избери следващата цел, Джалал.

— Да, господарке — рече той и се усмихна още по-широко. Огледа двора и посочи една тънка греда, в която беше забита бойна брадва табарзин.

— Победител е стрелецът, чиято стрела е най-близо до острието на брадвата.

Това определено беше най-трудният изстрел до момента. Дървената дръжка на табарзина беше доста тънка при острието, а и то се беше врязало в гредата под доста странен ъгъл и почти не се виждаше. Още по-лошо беше, че вятърът се беше засилил с надигащата се буря и това щеше да затрудни дори най-даровития стрелец.

Джалал щеше да стреля първи като победител от последния двубой. Той изчака поривите на вятъра да утихнат колкото се може повече, преди да опъне лъка и да стреля. Стрелата се завъртя и се понесе към табарзина, като се заби право в дървената ръкохватка.

Впечатляващо постижение.

Шахризад извади стрела от колчана на гърба си. Положи я на тетивата и я застопори здраво. Затвори очи и остави бриза да гали лицето й, като изчисляваше траекторията. Пръстите й стиснаха белите пера.

Тя отвори очи, погледна точно към късото парче дърво точно до блестящото острие на брадвата.

Пусна стрелата.

Тя литна по вятъра, профуча над пясъка… и се заби с глухо тупване в дръжката едва на косъм от стоманата.

Войниците се развикаха, като направо не вярваха на очите си.

Джалал започна да се смее.

— Боже мой. Може би и аз трябва да се опитам да не се прицелвам.

Шахризад изимитира поклона му с протегнати край тялото ръце.

Смехът на капитана на стражата се засили.

— Е, заслужихте си следващия въпрос, господарке. Постарайте се.

Да. Смятам да се постарая.

Време е да науча истината.

Тя закрачи напред.

— Каква е истинската причина, поради която предишните съпруги на Халид са били убити? — изсъска тя с призрачен шепот, който единствено Джалал успя да чуе.

Все едно го беше изкрещяла от покрива.

Веселието на Джалал изчезна, помрачено от внезапна сериозност, каквато тя никога не беше виждала по лицето му.

— Тази игра приключи.

Шахризад присви устни.

— Защо пък точно ти винаги ще решаваш какви са правилата?

— Играта свърши, Шахризад — каза той, като дръпна обърнатия лък от ръцете й.

— Поне ми дай правото да задам друг въпрос.

— Не.

— Ти ми обеща това право!

— Съжалявам, но не мога да спазя това обещание.

— Моля?

— Съжалявам — каза той, отиде до стойката с оръжията и остави дългия и обърнатия лък на местата им.

— Джалал! — догони го Шахризад. — Не можеш да…

Той кимна на раджпута, който тръгна към нея.

Побесняла, Шахризад дръпна един ятаган от близката стойка.

— Джалал ал Хури!

Той продължи да не й обръща внимание и Шахризад вдигна ятагана с две ръце. Раджпутът побърза да се приближи още повече.

— Как смееш да ми обръщаш гръб, конски задник такъв! — кресна тя.

При тези думи Джалал се извърна и за малко да залитне. Тя завъртя тежкото острие в непохватна дъга, за да го накара да разбере, че не се шегува.

Той я избегна и посегна по рефлекс към ятагана на хълбока си.

— Какво, по дяволите, правиш, Шахризад?

— Да не мислиш, че подобно отношение към мен ще ти се размине?

— Свали оръжието — нареди той с необичайно строг тон.

— Няма.

— Нямаш работа да размахваш така ятагана. Свали го.

— Няма!

Тя отново замахна наслуки и Джалал беше принуден да отбие удара. Раджпутът изсумтя високо, измъкна талвара си от ножницата и с едно движение избута Джалал встрани.

— Престани! — викна тя на раджпута. — Не ми трябва помощта ти.

Той я изгледа с очевидно пренебрежение.

— Ти да не би… Той надсмива ли ми се? — попита невярващо Шахризад.

— Така смятам — отвърна Джалал.

— Не мога да повярвам. Какво е толкова смешно?

— Предполагам, че едното е гледката как въртиш ятаган по такъв ужасен начин, а другото е увереността ти, че не ти трябва помощта му, докато го правиш.

Шахризад се обърна с лице към раджпута.

— Е, господине, ако наистина имате намерение да ми помагате, тогава, вместо да се смеете на несръчността ми, направете нещо по въпроса.

Раджпутът просто продължи да се подсмихва.

— Той няма да ти помогне, Шахризад — каза Джалал, като бързо възвърна самодоволното си изражение. — Бих сметнал дори, че тук няма много войници освен мен, които биха поели риска да застанат на една ръка разстояние от теб.

— И защо?

— Ами, всеки войник в Рей знае какво се случи с последния страж, който се осмели да посегне на владетелката. Така че, ако бях на твое място, щях да се откажа от опитите си да прилъжа раджпута да ти даде уроци по майсторство с меча. Макар че го помоли толкова мило — пошегува се сухо Джалал.

— Той… — намръщи се Шахризад. — Какво се е случило със стража?

Джалал сви рамене.

— Куп натрошени кости. Съпругът ти не е особено милостив мъж.

Чудесно. Още нещо, което си струва отбелязването.

— Затова свали, моля те, ятагана, господарке, и се върни в двореца — завърши Джалал твърдо.

— Не смей да ме пренебрегваш, Джалал ал… — започна ядно Шахризад, но думите затихнаха по устните й още преди да беше завършила.

Искаше й се да се обърне.

Защото инстинктивно знаеше, че той е там. Нямаше никакво логично обяснение, но усещаше присъствието му зад гърба си, както човек долавя неусетното редуване на сезоните. Промяната във вятъра. Това не беше задължително промяна за добро, тя не страдаше от такива заблуди. Все още не.

Но дори моментът, в който листата се отронват от клоните, има своята красота. Своя слава.

А тази промяна? От нея раменете й се напрегнаха, а стомахът й се сви.

Беше истинска… и плашеща.

— Моментът нямаше как да бъде по-подходящ — рече Джалал, като гледаше наляво.

Шахризад обаче не се обърна. Стискаше здраво ятагана с две ръце, а раджпутът се приближи още малко, талварът му проблясваше в безмълвно предупреждение.

— В името на Зевс, Шахризад! — писна Деспина. — Това ли правиш, когато те оставя сама? Започваш да се биеш с мечове с капитана на стражата?

Шахризад се озърна надясно.

Деспина стоеше до Халид, а по красивото й лице се четяха притеснение и ужас.

Изражението на Халид беше непроницаемо както винаги.

Студено.

Шахризад искаше да сложи край на всичко още тук и сега с един замах на ятагана. Искаше й да сграбчи Халид за раменете, да го разтърси и да изцеди поне някакво подобие на живот по замръзналото му лице.

Вместо това Шахризад продължи да играе ролята, която показваше на света и която сама си беше възложила.

— Е? — каза Деспина.

Халид стрелна прислужницата с поглед.

— Извинявам се, сайиди. Не исках да се обръщам толкова неофициално към владетелката — побърза да се поклони Деспина с ръка на челото.

— Не бива да се извиняваш, Деспина. Аз не се биех с Джалал. Ние просто обменяхме някои… уроци. Очевидно нямам талант да въртя меч. Дори моето величие има граници — пошегува се Шахризад.

— И слава на боговете — измърмори Деспина.

— Границите спъват всички ни, Шахризад — усмихна се Джалал, като не пропусна шанса да обърне всичко на смях. — Не го взимай присърце.

Тя сбърчи нос насреща му и пусна ятагана на земята.

— Какви граници? — попита тихо Халид.

Звукът на гласа му сякаш се плъзна по гърба й, като я накара да си представи студена вода и затоплен от слънцето мед. Тя стисна зъби.

— За начало не мога дори да държа ятагана правилно. А това явно е едно от основните изисквания, за да станеш добър майстор.

Халид я наблюдаваше, докато говори.

— Вдигни го — нареди той.

Шахризад го изгледа. Той мигна и чертите му омекнаха.

Тя вдигна ятагана с две ръце. Тогава за нейна изненада Халид отстъпи и извади своя шамшир.

— Опитай се да ме удариш — каза той.

— Сериозно ли?

Той чакаше с търпеливо мълчание.

Тя завъртя ятагана в непохватна дъга.

Халид я парира с лекота и я хвана за китката.

Шахризад се обърна отново към Халид и видя, че очите му светят от позната емоция.

Гордост.

Моментът беше толкова ужасно реален, че мисълта, че нещо би могло да го съсипе, сякаш остави тялото й без въздух.

Като копринена примка около шията й.

— Това беше просто ужасно — каза той, като я дръпна към себе си. — Отново.

— Можеш ли да ми предложиш някакви насоки? — настоя тя.

— Стъпи по-широко. Не залитай с цялото си тяло в движението. Нанеси удара само с горната част на тялото.

Тя приклекна в по-ниска стойка, смръщила чело от раздразнение. Замахна отново с ятагана, но той пак я блокира, хвана я за кръста и опря плоската страна на шамшира в гърлото й.

— Постарай се повече, Шази — прошепна той до ухото й. — Моята владетелка не знае граници. Тя е необуздана във всичко, което прави. Покажи им.

Сърцето й заби по-бързо от топлотата в думите и действията му. От близостта до него.

Тя се отдръпна и вдигна ятагана.

— Прави по-къси движения. По-бързо. По-леки — изкомандва Халид. — Не искам да виждам как ще удариш, преди да го направиш.

Шахризад замахна и Халид отби удара.

Раджпутът изсумтя и скръсти грамадните си ръце.

Шахризад нанесе още няколко удара към Халид и остана изумена, когато раджпутът пристъпи напред и я ритна по опорния крак, като го премести в нова позиция. Изгледа я и рязко вдигна брада.

Той… иска да държа главата си високо?

Халид стоеше и наблюдаваше.

— Така ли? — попита Шахризад раджпута.

Той се прокашля, сякаш прочистваше гърлото си, и се дръпна назад.

ДА НАНЕСЕШ ЧЕРНА РАНА

Шахризад взе шишенцето с ароматна розова вода и извади стъклената запушалка. Парфюмът миришеше тежко и сладко — като букет от стари цветове до казан с бавно топяща се захар. Опиващ и тайнствен.

Може би дори прекалено.

Не миришеше на нея.

Тя въздъхна и остави шишенцето.

След импровизирания урок по фехтовка Шахризад и Деспина се бяха върнали в стаята за вечеря. После прислужницата й се беше оттеглила в стаичката си до покоите на Шахризад, като по погрешка беше оставила малко козметика до огледалото в ъгъла. През последните няколко часа Шахризад мина на няколко пъти покрай него.

Мислеше.

До шишенцето имаше бурканче от полирана слонова кост. Шахризад отви капачето и видя, че беше пълно с ален кармин и пчелен восък. Тя топна пръст в лъскавата смес и я намаза по долната си устна. Лепнеше и усещането по кожата й беше странно, докато се опитваше да имитира привлекателното нацупване на прислужницата си, на което винаги се възхищаваше. Тя се вгледа в отражението си в огледалото.

Изглеждам смешно.

Шахризад изтри помадата и по дланта й останаха розови петна.

Какво правя?

Тя се обърна и тръгна към подиума, където беше леглото.

Нищо не беше както трябва.

Тя не беше дошла тук, за да се притеснява за външния си вид. Подобни детинщини бяха под нивото й. Беше влязла в палата с една-единствена цел — да открие слабостите на врага си и да го унищожи с тях.

Как можа да забрави за задачата си, да забрави за всичко само заради някаква целувка? Заради някакъв си момент в задна уличка край пазара.

Момент, който се въртеше из ума й обезпокоително често.

Шахризад си пое дъх и пристегна сребристите връзки на шамлата си. Не можеше — и нямаше — да се отклони от целта си.

Как въобще се случи това?

Защото той не е чудовището, за което го мислех.

Зад вида, който си придаваше, се криеше нещо много повече и тя трябваше да разбере какво се таи най-отдолу, там, където се коренеше всичко.

Защо генерал Ал Хури се опита да я отрови?

И защо Шива трябваше да умре?

Шахризад вече не вярваше в слуховете, които се носеха из улиците на Рей. Халид ибн ал Рашид не беше безумец от род на безумни убийци, настървен от безчувствена жестокост.

Той беше момче с тайни.

Тайни, които Шахризад трябваше да узнае. Вече не стигаше просто да седи до него и да следва стъпките му в танца на леда и камъка. Да го гледа как изчезва в далечината и се затваря в стая, в която не допуска никого.

Тя щеше да строши вратата. И да открадне всичките му тайни.

Шахризад отиде до купчината възглавници върху леглото си и се сви по средата.

Поне можеше да се преструва, че не го очаква.

Че заслужава нещо повече.

Наистина ли я беше грижа за него? Това признание значеше да осъзнае безжалостно най-голямата опасност…

Ако я беше грижа за него, значи той имаше истинска власт над нея. Владееше сърцето й.

Шахризад въздъхна, като намразваше слабото си сърце все повече и повече. Ако трябваше да се провали толкова ужасно в задачата си на пазара, то поне да не беше заради сърцето й. Къде беше решителната, обкована със стомана същност, която съвсем наскоро беше изградила в себе си?

Спомените я отнесоха в нощта, преди войниците да дойдат за Шива.

Бяха останали заедно само двете, притиснати една до друга в синия мрак край пламъка на свещ. Вместо да плачат за това, което никога нямаше да се случи, или да се жалят на звездите за онова, което ги очакваше, Шива беше настояла да се смеят за нещата, които все още имат. Бяха седнали в двора под сребристата луна и се кискаха на годините с весели моменти.

Ето какво беше направила Шахризад за Шива.

Какво Шива беше направила за Шахризад.

Същата сутрин, когато Шахризад си тръгваше, за да остави приятелката си да прекара последния си ден със семейството си, Шива й се усмихна, прегърна я и каза: „Един ден ще те видя отново, приятелко любима. И отново ще се усмихваме и ще се смеем.“

Каква сила.

И какво предателство.

Шахризад грабна една възглавница и заби юмруци в коприната.

Шива. Какво да правя? Аз… аз не намирам повече омраза. Помогни ми да я открия. Когато видя лицето му… когато чуя гласа му. Как съм способна да ти причиня нещо подобно? Как мога да те обичам толкова много, а…

Вратите се отвориха с протяжно скърцане. Шахризад бързо седна, като очакваше да види обичайните слуги с облеклото й за през нощта.

На прага стоеше Халид.

Сам.

— Заспала ли беше? — попита той.

— Не.

Той пристъпи в стаята и затвори вратата зад себе си.

— Уморена ли си?

— Не — поклати глава Шахризад, а пръстите й се впиха още по-силно в коприната.

Той остана до вратата.

Тя се надигна от възглавниците и поизпъна шамлата си. Тя се завъртя около нея, докато минаваше покрай воалите до леглото.

— Искаш ли да завърша приказката за Аладин?

— Не — рече Халид и застана пред нея.

Изглеждаше… изтощен.

— Не си ли спал? — попита го тя. — Трябва да спиш.

— Трябва.

Въздухът между тях сякаш се завихри от напрежението на неизречените думи.

— Халид…

— Днес валя.

— Да, за малко.

Той кимна, а кехлибарените му очи припламнаха при някаква мисъл.

— Толкова ли харесваш дъжда, че направо оглупяваш като Джалал? — премигна Шахризад.

— Не, просто съм глупак и нищо повече.

Защо? Кажи ми защо.

Тя вдигна бавно дясната си ръка към лицето му.

Той затвори очи.

Когато ги отвори отново, сложи ръце на врата й.

Как можеше едно момче с хиляди тайни, скрити зад стени от лед и камък, да я изгаря така само с докосването си?

Той прекара ръка през косата й, по рамото и я спусна по гърба й. Левият му палец докосваше вдлъбнатината в основата на гърлото й.

Аз… Аз няма да спра да се боря, Шива. Ще разбера истината и ще потърся справедливост за теб.

Тя изгледа Халид. Чакаше.

— Какво правиш? — прошепна.

— Упражнявам се в сдържаност.

— Защо?

— Защото на пазара не успях да се сдържа.

— Има ли значение?

— Да, има — отвърна тихо той. — Искаш ли го?

Шахризад помълча.

— И преди сме го правили.

— Не е същото. Няма да е същото.

Кръвта й сякаш пламна от тези думи и се понесе из тялото й.

Той притисна устни до ухото й и езикът му за секунда докосна кожата й.

— Искаш ли? — повтори той.

Шахризад се стегна и успя да си наложи да не се разтрепери.

— Защо си мислиш, че стоя тук, идиот такъв?

Тя обхвана брадичката му с ръце и притисна устните си до неговите.

Това, което започна като игрива целувка, скоро се превърна в нещо повече, сякаш като реакция на чувствените мисли, изпълнили пространството само преди броени мигове.

Пръстите на Шахризад се сплетоха в меката коса на Халид, докато устните му се извиваха върху нейните. Той я прегърна силно и я повдигна, като отлепи босите й крака от мрамора. Двамата паднаха върху възглавниците, воалът се скъса от връзките си, но те не обърнаха никакво внимание на ефирната материя.

Ръцете й отметнаха ръба на камиса от главата му. Мускулите на Халид се свиха от докосването й и въздухът в стаята стана още по-неподвижен, сякаш можеше да се пипне. Устните му се спуснаха по шията й, а дланите му се плъзнаха по стомаха й към колана на шамлата. Тя разбра, че той беше прав.

Това нямаше да е същото.

Защото това беше необуздана нужда, тяло от вода и душа от пепел.

Халид развърза шамлата й. Ако нещата продължаха, щеше да е абсурдно дори да се надява, че ще може да мисли. Трябваше да го попита сега, преди пламъците да я бяха погълнали.

— Ще ми кажеш ли нещо? — попита тя задъхано, като го стискаше за раменете.

— Каквото поискаш.

Сърцето й се сви, а вината сякаш го стисна.

— Защо всички трябваше да умрат?

Той замръзна в обятията й за един безкраен момент.

После Халид се надигна и се втренчи в Шахризад със замръзнало от ужас лице.

Видя борбата в очите й.

Тя видя страха в неговите.

Без да каже и дума, той стана от леглото и тръгна към вратата.

Хвана дръжката и се спря.

— Никога повече не ми причинявай това — рече той с нисък и рязък глас.

Изпълнен с неизразима болка.

После тръшна вратата зад себе си.

Шахризад усещаше липсата му дори физически. Част от нея почти се радваше — напомняне, че всичко това беше резултат от големите страдания, които беше причинил. Но друга част жадуваше да се втурне след него. Защото знаеше, че можеше да го победи, ако го направеше.

Шахризад зарови лице във възглавниците и се разхлипа.

Най-накрая беше открила истинска негова слабост.

Беше тя самата.

И ако я използвам, ще разбера защо Шива трябваше да умре.

Дори и това да ме убие.

Коридорите на Талекан бяха смълчани като гроб.

Тъмни като най-зловещите намерения.

Джахандар се качваше по стълбите, като стискаше здраво вързопа в лявата си ръка. Факлата в дясната се поклащаше при всяка предпазлива стъпка и хвърляше сенки по неравните каменни стени.

Сърцето му биеше силно. Той бутна вратата на стаята си, влезе и се облегна на нея, докато тя не се затвори с глухо отекващо тупване.

Когато се убеди, че никой не го беше чул, че е обикалял наоколо, въздъхна облекчено, остави вързопа върху масата си и залости вратата.

После бръкна под наметалото си и извади кама.

Беше оръжие със съвсем просто острие. Незначително на пръв поглед. С дървена дръжка с най-обикновена украса. Леко извита и изкована от тъмно желязо.

Наистина не се отличаваше с нещо особено.

Джахандар затвори очи и стисна камата.

Беше време. След повече от две седмици усилено изучаване и старателно превеждане моментът беше настъпил.

Тази нощ щеше да разбере дали книгата го беше избрала.

Тази вечер щеше да разбере дали е достоен за силата й.

Той отиде отново до вързопа на масата и разгърна ленения плат.

В средата се беше сгушило заспало зайче с мека кафеникава козина.

Първата му проверка.

Джахандар преглътна.

Той не искаше животинчето да страда. Изглеждаше му съвсем несправедливо да отнеме живота на такова безпомощно създание по толкова ужасен начин.

Но нямаше избор.

Трябваше да направи каквото беше необходимо. За децата си. За себе си.

Той вдигна камата в дясната си ръка и я прекара по лявата си длан с бързо движение. Появи се кървава резка. Той капна алената течност върху тъмното острие.

Щом кръвта му покри камата, металът започна да свети в нажежено синьо-бяло.

Джахандар присви очи.

Сега цикълът трябваше да бъде завършен.

Той си пое въздух през носа и безмълвно помоли спящия заек за прошка. После прокара светещото острие през гърлото му.

Джахандар гледаше как ярката кръв на дребното животинче плисна по камата и металът смени цвета си от яркосиньо в яростно червено.

Магията се надигна от острието във въздуха и изпълни стаята със зловеща рубинена светлина.

Накрая той опря острието в дланта си.

Силата се вля в отворената рана, необуздана и плашеща. Тя кипеше, бушуваше из тялото му, като го загря чак до костите. Очите му просветнаха веднъж и тъмното острие издрънча на пода.

Когато зрението му се проясни, му се струваше, че вижда всичко около себе си по-отчетливо от преди. Умората, която му тежеше само преди минута, беше останала само като далечен спомен. Той се изправи и сякаш стана по-висок. Дишаше по-дълбоко.

Чувстваше се непобедим.

Наведе се, вдигна камата от пода и изтри острието в ленения вързоп до безжизненото телце на заека.

Джахандар се спря и се замисли.

После махна с ръка над окървавения труп.

И той изчезна в блясък от студена светлина.

ЖЕСТОКА ИСТИНА

Тази нощ Шахризад не спа добре.

Сънищата й бяха изпълнени с видения на усмихнатото лице на Шива и със звука от затръшването на врати в черния мрак. В ушите й отекваха гласове, изпълнени с болка и предателство.

Щом отвори очи в светлината на утрото, тя се претърколи и зарови лице във възглавниците, като усещаше как горчивото изтощение я притиска между раменете.

Веселият смях на Деспина се носеше наоколо, ясен като звън на камбанка и също толкова дразнещ.

Шахризад изсумтя.

— Още ли искаш да спиш?

— Не — измърмори Шахризад във възглавницата. — Няма да помогне.

— Сигурна ли си? Защото, изглежда, си прекарала доста… несдържана нощ.

— Какво? — Шахризад надигна объркано глава от коприната.

Развеселеният поглед на Деспина не се отделяше от скъсания воал, събран на безразборна и забравена купчина край леглото.

По бузите на Шахризад изби червенина.

— Браво на теб — подразни я Деспина.

— Не е това, което изглежда.

— Сигурна ли си? Защото, ако камисът върху леглото ти принадлежи на друг мъж, току-що стана още по-интересна, отколкото беше.

— Достатъчно, Деспина — прекъсна я Шахризад, а в гласа й отекна предупреждение.

Деспина стоеше с ръце на кръста, повдигнала високо идеалните си вежди.

— Какво се е случило?

— Нищо.

— Съжалявам, но този отговор не се връзва със ситуацията.

Деспина хвана свободните гънки на роклята си с ръка, отиде до леглото и приседна на края му.

— Какво не е наред? Кажи ми.

Шахризад въздъхна с досада от проклетата упоритост на прислужницата си.

— Нищо не е наред.

— Не може ли да бъдеш по-точна? В крайна сметка тайните са безкрайно по-полезни, когато са споделени — каза Деспина с дразнещ тон.

— Това го кажи на Халид — изръмжа Шахризад. — Като негов предполагаем шпионин той току-виж те послушал.

Изражението на Деспина омекна разбиращо.

— Халифът на Хорасан не се е вслушвал в никого от много дълго време.

— Нито пък има вероятност да го направи. Не и след снощи.

Деспина изрита сандалите си и седна с кръстосани крака на леглото.

— На нас, жените, ни се е паднал тъжен жребий, не е ли така?

— Какво имаш предвид?

— Достатъчно силни сме да превземем света с голи ръце, но позволяваме на разни смешни момчета да ни правят на глупачки.

— Аз не съм глупачка.

— Не. Не си. Все още — усмихна се Деспина. — Но е неизбежно. Когато срещнеш човека, който те кара да се усмихваш, както никога не си се усмихвала преди, да плачеш, както никога преди не си плакала… тогава не можеш да направиш нищо, освен да се предадеш.

— Аз… — поколеба се Шахризад и задъвка долната си устна.

— Можеш да говориш свободно, Шахризад. Нищо от казаното от теб няма да излезе извън тези стени.

Шахризад продължи да мълчи.

Деспина се приближи към нея.

— Спомням си, че когато бях малко момиче в Тива, веднъж попитах майка ми какво е рай. Тя ми отвърна: „Сърце, в което обитава любовта.“ Разбира се, настоях да науча какво е и ад. Тя ме погледна право в очите и отвърна: „Сърце, лишено от любов“ — разказваше Деспина, като гледаше Шахризад изучаващо.

Шахризад й върна погледа, като си играеше със сребристите връзки на шамлата си.

— Майка ти явно е много мъдра.

— Беше.

Шахризад подбра следващите си думи много внимателно.

— Мога ли да попитам какво се е случило с нея?

— Влюби се в погрешния човек. Той й обеща целия свят, а после я напусна, като не й остави нищо, освен дете в утробата.

— Наистина съжалявам, Деспина.

— А аз не. Тя почина млада, но умря щастлива, а такъв човек не е способен да направи една жена щастлива. Богатите мъже не знаят как да се жертват заради любовта, защото никога не им се е налагало — отбеляза язвително Деспина.

— Това ли било? — попита меко Шахризад. — Притесняваш се, че Джалал ще направи същото.

— Не знам. Той е непоколебимо лоялен към семейството си, но все още не съм го виждала да проявява такава лоялност и към многото млади жени, загубили ума и сърцата си по него — каза Деспина, като ъгълчетата на сините й очи се присвиха. — Винаги съм вярвала, че човек е това, което прави, а не каквото казват за него. Но Джалал ал Хури прави много малко, за да опровергае думите на другите.

— Явно подобно поведение е семейна черта.

— Да. Така изглежда.

— Аз не… — започна Шахризад, но се спря, преди да погледне умолително прислужницата си. — Деспина, знаеш ли? Ако знаеш, кажи ми, моля те. Защо Халид е избивал всичките си предишни съпруги?

Деспина сведе поглед към захвърления на пода край леглото тънък като паяжина воал.

— Не знам.

— Тогава какво знаеш? Моля те, кажи ми.

— Живея в двореца от шест години и винаги съм смятала, че Халид ибн ал Рашид е доста сдържан, но и странно почтен. До събитията от последните няколко месеца никога не съм имала повод да се съмнявам в характера му.

— Но как можеш да продължаваш да служиш на владетел, който избива млади жени без никакво обяснение?

— Аз бях доведена тук като робиня. Не мога да си позволя лукса да избирам на кого да служа — отвърна сухо Деспина. — Халифът на Хорасан може и да е чудовище, но за мен винаги е бил владетел с проблеми, но с добри намерения.

— С добри намерения? — изплю Шахризад. — Кажи го на семействата на момичетата, които е избил. Кажи го на онези, които са ги обичали.

Деспина потрепна и Шахризад отмести поглед, като се надигна от леглото, за да прикрие болката си.

— Шахризад…

— Остави ме на мира.

— Ако въобще те е грижа за него… — започна настоятелно Деспина, като я хвана за ръката.

— Не. Не ме е грижа.

— Престани да лъжеш, глезло нещастна.

Шахризад изтръгна ръката си, изгледа Деспина и се обърна във вихрушка от блестящ брокат.

— О, не си познала — настоя Деспина. — А щом тайните са толкова важни за теб, ще ти издам една.

Шахризад се спря посред крачка.

— Ти си в безопасност, Шахризад ал Хайзуран. Нищо няма да ти се случи. Защото знам от най-високо място, че всеки опит да ти бъде навредено ще бъде разглеждан като посегателство срещу живота на нашия владетел.

Стомахът на Шахризад се сви.

— Разбираш ли, галенице на халифа? — продължи Деспина.

Шахризад погледна прислужницата си през рамо и замълча неотстъпчиво.

— Ох, що за мъка е това… ти си толкова важна за него, колкото е и животът му.

ЛЮЛЯК И БУШУВАЩА ПЯСЪЧНА БУРЯ

Джалал бутна доклада си през масата и потропа с пръсти по потъмнялото дърво.

— Присъствието ти не се ли налага на друго място, капитан Ал Хури? — попита Халид, без да вдига глава от работата си.

— Не. Не и в момента.

Джалал продължи да потропва с дясната си ръка по гравирания махагон, като се взираше настойчиво в лицето на Халид.

— Изглежда, че…

— Искам да ми се довериш, Халид.

Халифът стрелна Джалал с поглед, но остана напълно безизразен.

— И какво доведе до това внезапно желание за близост?

— Вчера валя. Сигурно много ти се е струпало на главата.

Халид изгледа Джалал с демонстративно спокойствие.

— Обикновено на главата ми винаги се трупа много.

— Ами дъждът?

Халид остави свитъка, който държеше.

— Дъждът е просто един елемент от бурята. Като цяло е намек за предстоящите събития.

— Както винаги си перфектно олицетворение на студенина.

— Както винаги си перфектно олицетворение на нищо.

Джалал се усмихна бавно.

— А що се отнася до Шахризад…

— Не обсъждам Шахризад с теб — тигровите очи проблеснаха зад маската на хладното самообладание.

— Снощи сигурно те е разтърсила, при това жестоко. Браво на вас, господарке.

— Джалал, това е достатъчно.

— Не бъди неоправдано раздразнителен, братовчеде. Вчера валя. Вече няма нужда да се чувстваш виновен като капак на всичко останало. Хората в Рей не страдат ненужно заради теб. Или заради Шахризад.

— Достатъчно!

При това всички белези на самодоволство се отцедиха от лицето на Джалал, а по челото му се очертаха бръчки от смайване.

— Виждаш ли? Ще ми се да ми се доверяваше. Явно е, че имаш проблеми. Може би дори те е страх. Не живей в страх, Халид-джан, защото това не е живот.

— Не ме е страх. Уморен съм, а ти си арогантен. Има доста голяма разлика — отвърна Халид и отново се приведе към купчината свитъци пред себе си. — Изглежда, че бунтовете на градския площад са престанали напълно. Вярно ли е?

— Разбира се, че престанаха. Вече не екзекутираме дъщерите на хората без обяснение — измърмори безцеремонно Джалал.

Халид не отговори. Капитанът вдигна поглед и видя, че халифът се е вторачил в него, а лявата му ръка беше толкова силно стисната в юмрук, че кокалчетата на пръстите бяха побелели.

— Нужно ли е винаги да си такова нагло копеле? — процеди Халид със смъртоносен шепот.

— Бъди справедлив. Такъв съм само когато това служи на целта ми. Е, случвало се е да се извинявам, когато ситуацията го изисква.

— Съмнявам се, че си схванал идеята.

— Не само ти страдаш от всичко това. Да, ти понасяш основната тежест, но не си сам. И се товариш далеч повече от нужното. Нека ти помогна. С радост ще поема част от бремето ти. Това се опитвам да ти кажа.

Халид отмести свитъците настрана и отиде до прозореца вдясно. Мраморната рамка очертаваше обедното небе. В градината долу цъфтяха люляци и бризът, който полъхваше и шумолеше с разпилените по масата листове, носеше свежия им ясен аромат.

Укоряваше го.

Той стисна очи, но образът на лъскави черни плитки върху ярките копринени възглавници и полупритворените лешникови очи отново изникна в ума му. Халид затвори капаците на прозореца, но ароматът на бледовиолетовите цветове остана в стаята и го дразнеше.

Джалал забеляза гнева му.

— Значи сега изпитваш антипатия към слънчева светлина и цветя, така ли?

— Само към това конкретно цвете.

— И какво ти е направило то?

Халид замълча решително и очите на Джалал се разшириха, когато разбра.

— Кажи на градинарите да махнат храста — предложи Джалал след малко, като се облегна на възглавниците.

— Не.

Джалал се усмихна на себе си, сплете пръсти пред себе си и се загледа в мозайката по тавана.

— Халид?

— Още ли си тук?

— Чакам да ми се довериш.

Халид се извърна рязко към Джалал и издиша ядно.

— Мога да чакам цял ден. Както весело отбеляза, бунтовете в града престанаха… засега — рече Джалал и кръстоса крака.

— Чудесно. Тогава аз ще си тръгна — тръсна глава Халид, отиде до вратата и бутна двете й крила.

Джалал го следваше по петите като сянка със съмнителни намерения. Започна да си подсвирква, оглеждайки сводестия таван, покрит със син ахат. Мускулите по челюстите на Халид изпъкнаха.

— Ние сме една кръв, сайиди. Аз съм също толкова упорит като теб. За теб ще е добре да ми се довериш, защото рано или късно няма да устоиш на желанието да се отървеш от постоянните ми глупости.

Двамата изминаха още няколко крачки по полирания коридор.

— Салим… иска да посети Рей на връщане към Амарда след две седмици — погледна към Джалал Халид.

Джалал се сепна и спря.

— Този… мръсник? — изруга той. — Защо?

— Би трябвало да е очевидно.

— За теб. Ще си направиш ли труда да поясниш?

— Заради Шахризад.

Джалал замълча и избухна в смях, в който ясно се долавяше презрение.

— Разбира се. Мръсникът султан на партите иска да се срещне с новата владетелка на Хорасан.

— И без съмнение ще доведе и Ясмин.

— Марг-бахр Салим Али ел Шариф — прокле Джалал госта и прокара пръст пред гърлото си като предупреждение. — Какво ще правиш?

— Баща ти смята, че трябва да отпратя Шахризад, докато Салим е тук.

Джалал изсумтя.

— Не си ли съгласен? — попита Халид.

— Не съм. Никак при това.

— Защо? — спря се Халид.

— Защото, ако този негодник иска види бъдещето на Хорасан — започна Джалал, като се обърна с лице към халифа, — не мога да се сетя за нищо по-добро от гледката на теб и Шахризад ал Хайзуран. Силата, която тя ти влива. Абсолютната правота.

— Изглеждаш ми доста убеден — каза Халид, като огледа пламналото лице на Джалал.

— Убеден съм. Както трябва да бъдеш и ти, сайиди. Повярвай ми. И повярвай в това.

— В абсолютната правота? — попита Халид саркастично.

— Да. В нея и в себе си.

— Двама доста ненадеждни души, Джалал.

— Не съм съгласен. Шахризад е забележително надеждно момиче. Да, непредвидима и рязка, но последователна и непоколебима в убежденията си. Вярно е, че ти си труден и безперспективен, но винаги си бил такъв — усмихна се Джалал.

— Значи искаш да хвърля Шази на вълците?

— Шази? — усмихна се още по-широко капитанът. — Честно казано, жал ми е за вълците.

— Поне веднъж бъди сериозен.

— Сериозен съм. Дори бих отишъл още по-далеч. Да поканиш всичките си васали в Рей. Всички, до последния емир. Нека видят, че ти не си като баща си. Че не си такъв, какъвто те очернят слуховете напоследък. Че си повелител, достоен за тяхната вярност… а до теб стои обещаваща владетелка, изпълнена с огън.

Ъгълчетата на устата на Халид трепнаха в лека усмивка.

— Боже! Ти да не би да се усмихваш, Халид-джан? — подразни го Джалал с невярващ тон.

— Може би.

Двамата млади мъже продължиха да вървят из плетеницата от коридори, докато стигнаха до главния, където към тях се присъедини и обичайната свита от охраната на Халид. Излязоха в откритата галерия и Халид спря изведнъж, а изражението му стана видимо по-мрачно.

Шахризад излизаше през редицата от двойни врати към градината. Деспина вървеше до нея, а раджпутът ги следваше плътно.

Когато видя Халид, тя се спря и се завъртя на пети в чехлите си, за да се обърне към него.

Тя го запленяваше, както винаги го беше правила, с уязвимата си красота и непретенциозната си грация. Косата падаше по гърба й в потрепващи вълни от абанос, а острата й брадичка беше вирната гордо и високо под леещите се над нея слънчеви лъчи. Златото в наметалото й обгръщаше наситеното смарагдовозелено на коприната под него. Халид видя познатата смес от резервираност и непокорство, втъкана в безбройните цветове на очите й.

Но този път имаше и нещо друго. Някаква нова емоция, която той не можеше да разпознае.

Тя смръщи нос срещу извисяващия се като грамада раджпут и силата в този дребен жест привлече Халид към нея като към сладко вино и звук на ясен смях.

Тя се приближи и спомените за изминалата нощ отново изпълниха съзнанието му.

Усещането да я държи в ръцете си. Уханието на люляк в косите й.

Колко безсмислено беше всичко друго, освен допира на неговите устни и нейните.

Как волята му… се пропука.

— Ще ми кажеш ли нещо?

— Каквото поискаш.

Тя отваря уста да заговори, а странно несигурен вид забулва красивите й черти…

Халид профуча край нея, без дори да я погледне.

Джалал го последва безмълвно. Щом се отдалечиха достатъчно, за да не могат да ги чуят, той хвана братовчед си за рамото.

— Какво правиш?

Халид блъсна ръката му.

— Халид!

Халифът се обърна и продължи да крачи по коридора, навъсен като небе преди буря.

— Ти глупак ли си? — продължи Джалал. — Не видя ли лицето й? Ти я нарани!

Халид се извъртя и сграбчи предницата на камиса на Джалал.

— Веднъж вече ти казах, капитан Ал Хури — няма да обсъждам Шахризад с теб.

— Това да върви по дяволите, сайиди. Ако продължиш по този път, няма да има какво да обсъждаме. Не си ли научи урока, братовчеде?

Джалал се приведе към Халид, а очите му светеха със студена ярост.

— Ава не ти ли беше достатъчна? — прошепна той с жесток тон.

При тези думи Халид го блъсна в гърдите и го удари с юмрук в челюстта. Охраната се втурна към халифа, а Джалал падна на мраморния под. Той избърса окървавената си долна устна и се усмихна подигравателно на Халид.

— Махай ми се от очите, Джалал — изръмжа Халид, като кипеше и едва се сдържаше.

— Какъв престарял мъдрец по толкова начини. И какво малко хлапе по толкова много други.

— Нищо не знаеш за мен.

— Знам съвсем малко и пак знам повече, отколкото ти, Халид-джан. Знам, че любовта е крехка. А да обичаш някого като теб е почти невъзможно. Все едно да удържиш нещо разбито да не се разпадне сред бушуваща пясъчна буря. Ако искаш тя да те обича, я запази от бурята…

Джалал се изправи на крака и изпъна знака на охранител на владетеля на рамото си.

— И се постарай тази буря да не си ти.

МЕХРДАД СИНЬОБРАДИЯ

Тази нощ Шахризад вървеше напред-назад край леглото, сякаш искаше да издълбае пътека в хладния бял камък под краката й. Всяка стъпка беше война между гнева и възмущението, между болката и сприхавостта.

Между нестихващата обида, че беше отхвърлена толкова безцеремонно, и неподправената ярост, че това е толкова важно за нея.

Как се осмелява да се държи така с мен?

Тя преметна коса през едното си рамо, а крачките й станаха още по-широки. Дори не си беше дала труда да смени дрехите си от деня. Мантията й беше захвърлена на пода в купчина намачкан дамаск, смарагдовозелените шалвари и прилепналото горнище не й бяха толкова удобни, колкото дрехите й за нощта и шамлата й, но в момента не можеше да се занимава с това. Шахризад дръпна рязко лентата със зелени скъпоценни камъни от челото си и я запрати към другия край на стаята. Рязкото движение изскубна няколко оплетени в кристалите кичурчета и тя изруга от болка, като проклинаше собствената си глупост, и се строполи върху мрамора, нещастна и побесняла.

Защо се отнася така с мен? Не беше нужно да ме наранява.

Аз… не исках да го нараня.

Беше крила тези мисли от Деспина през целия ден. Беше стаила тревогите си от целия свят. Но сега, сама в тъжната сивота на спалнята си, вече не можеше да крие тези неща от себе си. Зад безпокойството, че я беше отблъснал с такова презрение и толкова студено пред погледите на всички, се криеше горчивата истина, че го беше направил, защото се чувстваше предаден. Защото се чувстваше наранен от действията й предишната нощ.

А тя не знаеше как да поправи това и да си върне благоразположението му.

Днес се беше опитала. Шахризад беше искала да се извини. Беше искала да му каже, че не се е опитвала да се възползва от ситуацията. Сега й изглеждаше дори по-лошо, отколкото й се беше сторило.

Той сигурно си е помислил, че тя се опитва да го контролира.

Шахризад се изсмя горчиво на себе си и опря чело в зелената коприна на коляното си.

Контрол?

Самата мисъл беше налудничава. Как е възможно той да не разбира дори толкова? А сега я наказва заради това. Като ядосано момче, на което не му дават да си играе с играчките.

Как се осмелява?

Пред Деспина. Пред Джалал. Той я беше злепоставил.

Беше се отнесъл към нея, все едно тя е нищо.

Все едно си е заслужила копринено въженце с изгрева на слънцето.

Нещо стегна гърлото й при този спомен.

Шива.

— Как смееш! — проплака тя в мрака.

Но тази игра можеше да се играе и от двама. Тя също можеше да му се гневи като малко дете, на което не му дават сладко. И може би тогава няма да бъде толкова нещастна и самотна, както се чувстваше през целия ден. Толкова съкрушена.

Толкова загубила ума си по него, каквато и беше.

Шахризад се отблъсна от пода, стана и намести тънката златна верижка около кръста й. От средата й висяха смарагди и диаманти, които си подхождаха с огърлицата на шията й и дебелите гривни на лявата й китка. Тя разтърси коса и отиде до ниската масичка в ъгъла.

Шахризад вдигна капака на подноса и започна да яде ориз със зеленчуци и пиле с шафран. Между хапките си взимаше свежи зелени подправки, гребваше си кисело мляко, пиеше чай и гризеше кексчета с шамфъстък, подсладени с мед. Всичко беше изстинало и тя дъвчеше по-скоро по навик, а не защото й беше толкова вкусно, — но знаеше, че по-късно ще съжалява, ако си легне не само ядосана, но и гладна.

Вратата на стаята й се отвори тъкмо докато се хранеше апатично.

Шахризад спря да яде, но не се обърна. Вместо това продължи да си взима от ястията и си наля още една чаша хладък чай, а ръката й дори не трепна в престорено безразличие.

Отново усети присъствието му зад нея. Същото разместване на въздуха, сякаш подухна вятър.

Същото вбесяващо величие.

Шахризад се нахвърли върху парче плосък хляб с ярост.

— Шахризад?

Тя не му обърна внимание, въпреки че сърцето й внезапно заби силно.

Халид отиде до другата страна на масата и седна на възглавниците с безшумна елегантност.

Шахризад отново не отдели поглед от подноса. Късаше парчето хляб на мънички късчета и ги трупаше на купчинка пред себе си.

— Шази.

— Недей.

Той остана неподвижен, като изчакваше тя да поясни.

— Не се преструвай пред мен.

— Аз не се преструвам — каза Халид тихо.

Тя хвърли останалия хляб върху подноса и го погледна язвително. Около очите му се виждаха дълбоки бръчки от умора. Челюстите му бяха твърдо стиснати, а стойката вдървена.

Не изглежда сякаш съжалява, че ме е наранил.

Нещо я прободе сякаш с нож в гърдите, точно зад сърцето.

Но ще съжали.

— Шахризад…

— Веднъж се оплака, че героите в историите ми отдават толкова голямо значение на любовта.

Халид отвърна мълчаливо на пронизващия й поглед.

— Защо? — продължи тя. — Защо изпитваш неприязън към това чувство?

Погледът му пробяга по лицето й, преди да отговори.

— Не е неприязън. Просто наблюдение. Тази дума се използва прекалено често, а това не ми допада. Затова я използвам за неща, а не за хора.

— Моля?

Халид въздъхна внимателно.

— Хората се влюбват и разлюбват толкова често, колкото и слънцето изгрява и залязва. По-скоро са като момче, което един ден харесва зеления цвят, но на другия решава, че всъщност предпочита синьото.

Шахризад се засмя, а звукът й подейства като сол в раната.

— Значи смяташ да прекараш живота си, без никога да обикнеш някого? Само нещата ли са важни?

— Не. Търся нещо повече.

— Повече от любов?

— Да.

— Не е ли арогантно да си мислиш, че заслужаваш нещо повече, Халид ибн ал Рашид?

— А толкова арогантно ли е да искаш нещо, което не се променя като вятъра? Което не започва да се рони при първите признаци на беда?

— Ти искаш нещо, което не съществува. Някаква измислица на въображението ти.

— Не. Искам някой, който вижда под повърхността. Някой, който допълва баланса. Равен на мен.

— И как ще разбереш, че си открил този загадъчен някой? — попита Шахризад.

— Предполагам, че тя ще е като въздуха. Като това да знаеш как да дишаш — каза той и я изгледа с неподвижен поглед като ястреб. Гърлото на Шахризад пресъхна.

— Поезия — прошепна тя. — А не реалност.

— Майка ми казваше, че ако един човек не умее да цени поезията, значи няма душа.

— В това отношение съм склонна да се съглася.

— Тя говореше за баща ми — уточни той сухо. — Ако някога наистина е имало бездушен човек, то това беше той. Казвали са ми, че много приличам на него.

Шахризад се загледа в мъничката планина от хляб пред себе си.

Няма да те съжалявам. Ти не заслужаваш съжалението ми.

Тя си наложи да не се поддаде на надигащата се вълна от емоция и отново погледна нагоре, решила какви ще бъдат следващите й действия.

— Аз…

— Днес те нараних — каза той меко. Гласът му беше успокояващ, сякаш вода се лееше по обгоряла стомана.

— Това няма значение — отвърна Шахризад с пламнали бузи.

— За мен има.

Шахризад въздъхна насмешливо.

— Тогава не биваше да го правиш.

— Да.

Шахризад се взря в острите очертания на профила му, сякаш изрязани върху стъкло. Дори и сега красивото му лице не показваше и намек, че болката й му влияе по какъвто и да било начин.

Момчето от лед и камък.

Което захвърли сърцето й върху каменист бряг и си тръгна, без дори да го погледне.

Няма да го оставя да спечели. Заради Шива.

Заради мен.

Ще узная истината. Дори ако трябва да го унищожа, за да я изтръгна.

— Свърши ли да говориш? — попита тя едва чуто.

— Да — отвърна той след кратко мълчание.

— Искам да ти разкажа приказка.

— Нова ли?

Тя кимна.

— Желаеш ли да я чуеш?

Халид въздъхна внимателно и се облегна на лакът върху възглавниците.

Шахризад отпи още глътка от кардамоновия чай и се подпря на ярката коприна отстрани.

— Имало едно време младо момиче, наречено Тала. Тя била дъщеря на богат мъж, който загубил всичко в поредица от лоши сделки, последвани от трагичната смърт на многообичната му съпруга. Потънал в мъката си, бащата на Тала намерил утеха в музиката и изкуството и често можел да бъде намерен да убива протяжните часове с четка в едната ръка и с любимия си сантур в другата.

Шахризад се пресегна и отметна една черна къдрица от лицето си.

— Отначало Тала се опитвала да разбере нуждата му да се отвлече от скръбта от загубите си, но ставало все по-трудно да не обръща внимание на това какво коства на семейството подобно поведение. Какво коства и на Тала. Тя обичала много баща си и вярвала в добротата му с цялото си същество, но знаела, че той не може да им осигури нормално съществуване. Че не може да му се довери, че ще се погрижи Тала и малкият й брат да живеят добре.

Халид сбърчи чело, поразен от тъжното изражение на Шахризад.

— И така Тала започнала да си търси съпруг. Знаела, че не можела да се надява да си намери отлична партия, като се има предвид какви нещастия били сполетели семейството й, но скоро дочула за един богат търговец, който искал да се жени. Бил доста по-възрастен от нея, с няколко брака зад гърба си, но никой не знаел какво се било случило с другите му съпруги. Заради това младите жени се притеснявали и не желаели да се обвържат с него. Освен това той имал много дълга брада, тъмна като индиго. Толкова черна, че под ярката слънчева светлина блестяла в обезпокоителен оттенък на синьото. Това му било спечелило доста злощастен прякор. Всички го знаели като Мехрдад Синьобрадия.

Шахризад седна по-изправена, махна огърлицата си с изумруди и я сложи до сребърния чайник. Халид я наблюдаваше мълчаливо.

— Въпреки че имала това наум, Тала се захванала да уреди брака си с Мехрдад. Тя била на шестнадесет и доста красива. Интелигентна и жизнена. Мехрдад бил много доволен, макар че тя нямала почти никаква зестра освен самата себе си. Единственото й изискване било той да се грижи за семейството й. Той се съгласил без никакво колебание и двамата се оженили с подходяща церемония. Тя напуснала дома си и се преместила в неговото забележително и оградено със стени имение в другия край на града. Отначало всичко изглеждало нормално, може би дори идеално. Мехрдад я уважавал и бил много подходящ съпруг и сякаш бил много доволен от Тала. Дал й пълен достъп до множеството стаи в дома му и я обсипал с подаръци, като нови дрехи, бижута и произведения на изкуството — красиви неща, за които Тала само си била мечтала да види, а какво остава да ги притежава.

Шахризад прикова очи в Халид и стисна ръце във фината коприна на шалварите си.

— След време Мехрдад започнал да крои планове за продължително пътуване по работа. Дал й връзката с ключовете от имението и я помолил да се грижи за него, докато него го нямало. Поверил й всекидневните задачи и й дал пълен достъп до всичко, което притежавал, до абсолютно всичко, с изключение на едно-единствено нещо. Отделил най-малкия ключ от цялата връзка и й го показал. Обяснил, че това е ключът от затворена стая в мазето и й забранил да влиза там по каквато и да било причина. Накарал я да се закълне под страх от смъртно наказание, че ще се подчини на разпоредбите му. Тала обещала, че няма дори да се доближава до тази стая, и след като дал да се разбере колко сериозно е положението, Мехрдад й връчил ключовете и потеглил на път, като обещал да се върне след един месец.

Шахризад допи чая на дъното на гравираната стъклена чаша. Утайката беше прекалено сладка, смесена с остатъка от захарта. Всичко сякаш се завъртя в устата й — парченцата горчив кардамон и кристалчетата на смелостта.

Тя остави малката чашка, а ръката й трепна от нерви.

— За известно време Тала се наслаждавала на възможността да държи юздите и да управлява толкова прекрасен дом. Слугите се отнасяли към нея с почтителност, тя изящно поднасяла чудесни ястия на гостите и членовете на семейството под звездното небе. Всяка от стаите на дома на съпруга й я запленявала. От пътуванията си той бил насъбрал най-прекрасни и чудни предмети, които отнасяли въображението й в нови светове. Но с всеки изминал ден онази стая в мазето… онази стая в мазето започвала да я чопли, мислела само за нея. Не излизала от ума й. Зовяла я.

Халид се попремести напред, а изражението му се стегна.

— Един ден Тала отишла до стаята, макар и да знаела, че не бива да го прави. Кълняла се, че чула глас, глас извиращ зад вратата. Тя се опитала да не му обръща внимание, но той я повикал отново: „Тала!“ Сърцето й забило силно. Посегнала в паника към връзката с ключовете, но си спомнила за нарежданията на Мехрдад и побягнала нагоре по стълбите. Същата вечер не могла да заспи. На следващия ден Тала се върнала в мазето и отново дочула същия умоляващ глас от стаята. „Тала! — плачел той. — Моля те!“ Този път тя била сигурна извън всякакво съмнение, че това е гласът на младо момиче. Не можела да стои просто така. Понечила да откачи връзката ключове от кръста си, но тя паднала на каменния под в краката й. Най-накрая успяла да намери правилния ключ, но пръстите й треперели толкова зле, че едва успяла да го пъхне в ключалката.

Шахризад преглътна, гърлото й сякаш изгаряше. Халид я наблюдаваше отблизо, а всяко мускулче по лицето му беше обтегнато от изострените му усещания.

Съпругът ти не е особено милостив мъж.

Сърцето й кънтеше чак в ушите, но Шахризад продължи, без да трепне.

Няма да се отнасяш към мен така. Няма да захвърляш сърцето ми на някакъв пуст бряг.

И да си тръгваш.

Резетата на ключалката се превъртели с изщракване, от което Тала направо подскочила… Тя пристъпила напред в мрака. Първото нещо, което й направило впечатление, била миризмата — на желязо и стар метал, сякаш от ръждясала сабя. Мазето било топло и влажно. После се подхлъзнала на нещо и я ударила воня на гнилост и разложена плът.

— Шахризад — изрече Халид предупредително с нисък глас.

Тя не обърна внимание и продължи безразсъдно:

— Когато очите на Тала свикнали с мрака, тя погледнала надолу и видяла, че кракът й е потънал в кръв. Около нея висели… трупове. Телата на млади жени. Това били предишните съпруги на…

— Шахризад!

Сърцето й биеше толкова силно, че усещаше пулса си в ушите. Халид скочи на крака, а по лицето му се смесваха страдание и ярост. Той се надвеси над нея, а гърдите му се издуха. После се обърна към вратата.

Не!

Шахризад се втурна след него, като се мъчеше да не изостава от бързите му крачки. Той посегна към дръжките, а тя се хвърли към него и обви ръце около кръста му.

— Моля те! — проплака Шахризад.

Той не отвърна.

Тя притисна лице в гърба му, а сълзите й рукнаха неканени и неловки.

— Дай ми ключа! — задъха се тя. — Нека видя какво има зад вратата. Ти не си Мехрдад. Покажи ми.

Той се опита да отблъсне ръцете й, но тя само го стисна още по-силно и отказа да го пусне.

— Дай ми ключа, Халид-джан — рече тя с пресеклив глас.

Тя усети как тялото му се стяга при това умалително и гальовно обръщение, използвано само към най-близките хора.

След един безкраен миг на изтощена тишина Халид въздъхна и раменете му се отпуснаха в знак на поражение.

Шахризад сплете пръсти върху гърдите му.

— Снощи ти ме нарани, Шахризад — каза тихо той.

— Знам.

— При това много.

Тя кимна с лице в лена на камиса му.

— Но не каза нищо за това — продължи той.

— Исках. Стремях се. Но ти ме посрещна с такава омраза.

— Има огромна разлика между това да искаш да направиш нещо и това да го направиш.

Тя кимна отново.

Той въздъхна и се обърна в прегръдката й, за да я погледне.

— Права си. Мразех те.

Той посегна с длани към лицето й и изтри сълзите.

— Съжалявам, че те нараних — каза Шахризад с блеснали от влагата очи.

Халид плъзна ръка по тила й и подпря брадичка на главата й.

— Аз също, джоонам — прошепна той. — Толкова много съжалявам.

ЖРЕБИЯТ Е ХВЪРЛЕН

Джахандар стоеше в сянката на мраморния вестибюл в Талекан, втъкнал палци в набръчкания си колан тика. Гледаше как лъскавата козина на изящния ахалтекински кон на Рахим ал Дин Уалад блести под слънцето, как ездачът скача от него и кима на неколцина работници, понесли съдове със зърно към кухнята. Те му отвърнаха с усмивки и размениха по няколко любезни фрази с младия благородник, преди да продължат със задачите си.

Щом Рахим се обърна и тръгна към него, Джахандар се измъкна иззад колоната от полиран камък и застана на пътя му.

— Рахим-джан! — поздрави Джахандар и се изкашля, за да прочисти гърлото си.

Рахим отстъпи изненадан крачка назад.

— Джахандар ефенди. Радвам се да ви видя.

— Наистина ли? — помъчи се да се усмихне Джахандар. — Благодаря ти, че не казваш това, което наистина мислиш за мен.

Рахим си наложи търпелива полуусмивка.

— Сигурно никак не ви е лесно.

— Не е. Но вече се справям много по-добре.

— Радвам се да го чуя — кимна Рахим. — Сигурен съм, че Ирса също ще бъде щастлива.

Джахандар отново се прокашля и отмести поглед.

В очите на Рахим се появи внезапна хладна преценка.

— Откакто пристигнахте от Рей, Ирса прекарва повечето дни в далечния край на двора до шадравана, като рисува или чете книга. Сигурно е онази, която вие й дадохте.

— Разбира се. Книгата за чая — отвърна Джахандар разсеяно.

Рахим сведе глава в кратък жест на вежливост. Понечи да продължи към вестибюла, но Джахандар вдигна ръце, за да го спре.

— Защо дланите ви са изгорени? — попита разтревожен Рахим, втренчен в покритите с мехури пръсти на Джахандар.

Той поклати глава и махна, сякаш тревогата на Рахим беше съвсем обикновена, макар и досадна дреболия.

— Съборих една лампа, докато превеждах някакъв текст. Не се притеснявай, Рахим-джан. Вече си приготвих мехлем в стаята ми.

— Моля ви, бъдете внимателен, Джахандар ефенди — намръщи се Рахим. — Шази ще ми бъде бясна, ако нещо ви се случи, докато сте тук, в Талекан. А ако Шахризад е нещастна, Тарик също ще се разгневи. А да се разправям с двама беладжии като тях е сред нещата, които са доста надолу в списъка ми с приятно прекарване на времето. Някъде около скорпионите и плаващите пясъци.

Джахандар въздъхна жалостиво и пристъпи от крак на крак.

— Сигурно ме смяташ за доста жалък баща, нали?

— Вие обичате децата си. Това е очевидно. Но не мога да кажа какво означава да си добър баща.

— Винаги си бил толкова добър, Рахим-джан. Толкова прекрасен приятел на Тарик и на моята Шахризад — каза Джахандар, като изгледа Рахим с необичайна настойчивост.

— Благодаря ви — отвърна Рахим, но лицето му се стегна от неудобство.

Неловка тишина се настани между двамата мъже.

Джахандар знаеше, че е време да действа. Трябваше да направи още една проверка, онази, от която винаги се беше ужасявал още от момче. Затова потисна онази част от него, която го подтикваше като с остен да се скрие в безопасността на сенките. Тези последни останали следи, които се обаждаха от краищата на съзнанието му… те напомняха, че не е боец.

Просто един старец с книга.

Челюстите на Джахандар се стегнаха под къдравата му брада.

— Знам, че нямам почти никакво право да моля някого за нещо, Рахим ал Дин Уалад. Но като баща нямам избор.

Рахим чакаше със затаен дъх.

— Знам, че Тарик е напуснал Талекан заради Шахризад — продължи Джахандар. — Аз няма как да разбера какви са плановете му, но не мога просто да си седя в мрачната стая, докато други се грижат за спасението на детето ми. Още от самото начало не постъпих както трябва да постъпи един баща. Не я спрях. Но, повярвай ми, ще направя това, което трябва да се направи сега. Аз не мога да се бия като вас. Не съм безстрашен и силен. Не съм като Тарик. Но аз съм бащата на Шахризад и бих направил всичко заради нея. Моля, не ме пренебрегвайте. Моля да ми позволите да бъда част от плановете ви. Намерете и за мен място в тях.

Рахим слушаше Джахандар, без да го прекъсва.

— Съжалявам, но аз не мога да взема такова решение, Джахандар ефенди.

— Аз… разбирам.

— Но ще ви заведа да се видите с Тарик, когато дойде времето.

Джахандар кимна, а една любопитна и войнствена светлина озари погледа му.

— Благодаря ти. Благодаря ти, Рахим-джан.

Този път Рахим се усмихна наистина и сложи ръка на рамото на Джахандар. После се поклони и вдигна пръсти към челото си.

Джахандар остана под арката на вестибюла, доволен от успеха си. Беше преминал и тази проверка.

Той сведе поглед към дланите си. Новите мехури покриваха белезите от старите и го смъдяха и при най-лекото докосване. Заредени с обещание за болката, която щеше да последва. Кожата му беше твърда и се лющеше под ноктите му, а и вече не можеше да жертва ръкавите на останалите си дрехи в това начинание.

Беше време.

Джахандар се загледа през двора към входа за кухните.

Този път някакъв заек нямаше да свърши работа. Не и този път.

Трябваше му нещо повече.

Винаги щеше да му трябва нещо повече.

СОКОЛЪТ И ТИГЪРЪТ

Шахризад се облягаше на мраморните перила на балкона, надвесен над езерцата долу. Обедното слънце се отразяваше от блестящите им повърхности, които потрепваха от повеите на ветреца.

Но това далеч не беше интересно на Шахризад.

Пристигащите гости бяха далеч по-вълнуваща гледка.

Това беше истинска абсурдна менажерия.

Един нервен на вид млад мъж влезе в двора, следван от група прислужници, всеки от които чакаше да свали определена част от облеклото му. Първият взе кожената манкала. Вторият друго. После ридата му. После ботушите, които бързо бяха заменени с чифт чисти сандали. Всеки от слугите прибираше дрехите в методичен ред, преди младият мъж да се отдалечи и на крачка от коня си.

Друг мъж с размерите на трима души, взети заедно, се полюшваше на гърба на слон с извити бивни, а сивият му хобот се влачеше по неравната настилка от гранитни павета. Мъжът имаше намазани с масло мустаци, чиито краища се поклащаха и при най-лекото движение, а на всеки от пръстите си носеше огромни пръстени с различни скъпоценни камъни, светещи невъздържано под слънчевите лъчи.

Шахризад облегна брадичка на дланта си и потисна кикота.

Друг благородник изгалопира през входа върху гърба на създание, каквото Шахризад никога не беше виждала преди. Като строеж на тялото и ръст напомняше на кон, но кожата му беше нашарена с черни и бели ивици. Животното тропна с копита и изпръхтя, като мяташе шия напред-назад. Щом го видя, Шахризад ахна и повика Деспина при себе си.

Гъркинята застана до Шахризад и поклати недоволно глава.

— Наистина не бива да стоиш тук.

— Защо? — махна пренебрежително Шахризад. — Мястото е абсолютно безопасно. Всички оръжия се предават при портите на двореца.

— Иска ми се да те накарам да разбереш. Ти не си момиче, което прави лекомислени лудории и гледа нещо забавно. Ти си тяхна владетелка.

— Те са дошли тук заради онзи проклет султан на партите, а не заради мен — отвърна Шахризад и се надвеси още повече през парапета. — Деспина, виждаш ли онзи идиот върху камилата? Онзи с пиринчените звънчета, заврял пръст в носа си?

Деспина се навъси още повече.

Шахризад отново не обърна внимание на загрижените бръчки, очертали се по челото на слугинята й.

Направи го, защото се нуждаеше от поне един безгрижен момент. Толкова силно го желаеше, че можеше да се държи глупаво и поне за миг да не й се налага да се съобразява с реалността, че живее в палат от полиран мрамор, на врата й проблясват скъпоценни камъни, а в краката й проблясва езерце.

Че живее в брак с нарастваща опасност…

Със съпруг, който не искаше да я докосне. Нито пък да я доближи, да не говорим да сподели тайните си.

Шахризад стисна зъби.

От онази нощ преди две седмици, когато беше разказала историята за Тала и Мехрдад, Халид идваше всяка нощ да вечеря с нея и да чуе нова приказка. Слушаше обаче от разстояние, водеше сдържани разговори и споделяше сбити, но смислени коментари за наблюденията си от деня.

После си тръгваше и тя не го виждаше до следващата нощ.

„Съпругът ти не е особено милостив мъж.“

Шахризад стисна каменния парапет с ръце, докато кръвта не се отцеди от побелелите върхове на пръстите й.

— Кои са всички тези глупаци така или иначе? — опита се тя да се усмихне на Деспина.

Гъркинята нацупи елегантно устни.

— Повечето от тях са васали на халифа. Всеки емир на Хорасан е получил покана да дойде.

Нещо стисна гърлото на Шахризад и тя едва успя да си поеме дъх. Пусна парапета и се обърна към прислужницата си.

— Какво каза? — прошепна тя.

Деспина наклони глава настрани.

— Казах ти вече. А ти никога не ме слушаш. Събирането не е само заради султана на партите. Халифът иска да те представи като своя владетелка. Поканил е всички благородници от земите си, за да станат свидетели на представлението. Да се срещнат с теб.

Стомахът на Шахризад се сви на възел от паника.

Тарик не би дошъл. Той е благородник, но не е емир. Все още не.

Той не би се осмелил да дойде.

Деспина продължаваше да говори, но думите й достигаха до ушите на Шахризад като приглушена глъч.

Внезапно един познат пронизителен крясък отекна от небето над нея.

Шахризад сви ръце в юмруци и се извърна обратно към парапета, като се молеше това да не…

Не.

Копитата на един тъмно алест жребец Ал Хамса чаткаха по гранитните павета, а на седлото седеше първата й любов.

Тарик Имран ал Зияд.

— Леле, леле, леле — въздъхна Деспина.

Тарик щеше да привлече внимание, дори и да не беше дръпнал юздите на коня, за да свирне остро към небето. Дори обсипан с прах и мръсен, той пак изглеждаше впечатляващо. С широките си рамене, кожата с цвета на пустинята и очите от сребро и пепел той беше от онези млади мъже, зад които хората се извръщаха, макар и да не го забелязваше. Бледата сянка на наболата брада по челюстта му само подчертаваше чертите, сякаш изсечени от камък от ръката на майстор скулптор.

Зорая се спусна от облаците и кацна на протегнатата му манкала, а Тарик погледна нагоре.

И видя Шахризад.

Погледът му беше като докосване.

Сърцето на Шахризад заблъска в гърдите й, а в нея се надигна страх, който започна да я завладява. Но това беше нищо в сравнение с паниката, която я сграбчи и изпищя беззвучно при сцената, която се разиграваше пред нея.

Халид влезе в двора на гърба на черен арабски жребец…

На един хвърлей камък от първата й любов.

Шахризад беше изчезнала от балкона.

И това беше добре дошло.

Защото, колкото и на Тарик да му се искаше да се опие от вида й, сега не беше време да се разсейва, дори и от нещо толкова хубаво като нея.

Целта му беше пристигнала.

Халид ибн ал Рашид.

Убиецът на Шива. Съпругът на Шахризад.

Тарик сграбчи юздите със свободната си ръка.

Чудовището мина покрай Тарик, яхнало великолепен черен арабски кон. Тъмната му рида се вееше зад него. В гърдите на Тарик заклокочи кипяща ярост. Когато халифът спря в средата на двора и бутна назад качулката на наметалото си, гневът на Тарик се вля в юмруците му.

Представи си как замахва, как удря звяра в студеното му величие, докато от него не оставаше нищо, само кръв и парченца кости.

От дясната страна на халифа стоеше млад мъж с арогантна усмивка, къдрава кафява коса и броня с емблемата на охраната на халифа. Вляво пък се виждаше по-възрастен мъж с извезан на плаща златен грифон, който показваше статута му на шахрбан на Рей.

Щом шумът в двора позатихна, халифът заговори:

— Добре дошли в Рей.

Гласът му беше впечатляващо непретенциозен.

— Надявам се, че сте пътували в безопасност и без сериозни неприятности. За мен е чест да ви приема по такъв повод и съм ви благодарен, че въплъщавате — през всичките дни в миналото, в настоящето и в бъдещето — величието на Хорасан пред онези, които биха искали да го видят.

От ъглите на двора се надигнаха учтиви овации.

— Още веднъж ви приветствам с добре дошли в моя дом. Пламенно се надявам, че когато го напуснете, ще сте загрижени за него, колкото съм загрижен и аз. Това е градът на моето детство — рече халифът и помълча за момент. — И градът на моята владетелка.

При тези думи хорът от одобрителни викове стана по-силен, но в него се прокраднаха и високите нотки на любопитството. Арогантният младеж вдясно от чудовището се подсмихна самодоволно и одобрително, докато шахрбанът въздъхна с привидно примирение.

Тарик трябваше да впрегне цялата си воля, за да отмести поглед и да не привлича нежелано внимание. Омразата му беше твърде явна. Излъчваше се от него в убийствени вълни.

Смъртта беше твърде леко наказание за това изчадие.

Той се осмеляваше да се перчи с Шахризад, сякаш беше награда, която той е спечелил.

Зорая плесна с криле, както беше кацнала на манкалата, усетила яростта му. Тарик вдигна ръка, за да я успокои, докато гледаше как чудовището излиза от двора, а облечената му в златно свита трополи по петите му.

Тарик не остана впечатлен от демонстрацията.

Рахим беше далеч по-добър ездач. Халифът на Хорасан беше в най-добрия случай над средното ниво като ездачески умения. И въпреки цялото си сурово, мрачно и строго изражение, въпреки прошепнатите слухове за майсторство с меча и студена жестокост той не изглеждаше като човек, от когото да се страхуваш наистина. Изглеждаше отегчен от живота. Сякаш му беше досадно и искаше да дремне.

Тарик се подсмихна на себе си, а омразата му се преплете с нещо ново — с отвращение.

Чудовище? Надали. Просто едно момче владетел.

При това мъртвец.

ДВА КРЪСТОСАНИ МЕЧА

Още секунда от това мъчение и Шахризад щеше да изпищи.

Стоеше тук, мотаеше се из стаята си, докато някъде в двореца едно безразсъдно момче със сокол и халиф със сприхав нрав бяха въоръжени с мечове…

— Не мърдай! — изкомандва Деспина. Тя хвана брадичката й с лявата си ръка и още веднъж вдигна тънката четчица с три косъма към клепачите на Шахризад.

Шахризад стисна зъби.

— Ти си пълен кошмар — изръмжа тя. Когато приключи с грима, се дръпна малко назад, огледа произведението си и кимна удовлетворено.

— Вече мога ли тръгвам? — попита Шахризад и духна една лъскава черна къдрица от лицето си.

— Такава си лигла. Поне няма ли да ми направиш удоволствието да се престориш поне малко, че оценяваш всичките ми усилия? — поклати глава Деспина, дръпна Шахризад за китката и я повлече към огледалото в далечния ъгъл на стаята.

— Деспина, ще закъснея за…

— Просто се погледни, Шахризад ал Хайзуран.

Тя се взря в отражението си в полираното сребро, а лешниковите й очи изведнъж станаха двойно по-големи от изумление.

Нищо във вида й не изглеждаше нормално.

Деспина беше преобърнала традицията. Беше облякла Шахризад в шалвари от блестяща черна коприна с подходящо прилепнало горнище, но беше решила да пропусне обичайната мантия със злато или сребро. Тази вечер Шахризад носеше наметало без ръкави в същото небесносиньо като очите на Деспина. То си пасваше с проблясващите сапфири, които се поклащаха от ушите й. Вместо да сложи лента със скъпоценни камъни на челото на Шахризад, Деспина беше вплела тънки нанизи с мъниста от обсидиан из цялата й коса. Те улавяха разпилените лъчи светлина и всяка къдрица проблясваше като въплътена сянка.

Като последен щрих Деспина беше очертала широки, черни като въглен ивици над клепачите на Шахризад. Беше изтеглила краищата им далеч зад ъгълчетата и беше създала илюзията за очи на котка.

Общият ефект беше… приковаващ вниманието, най-меко казано.

— Без… огърлица? — заекна Шахризад.

— Не. Ти не харесваш огърлици. Или поне много добре се преструваш, че не ги харесваш.

— Ръцете ми са голи.

— Да.

Шахризад прокара пръсти по лъскаво синята материя на плаща си. На лявата й китка потракваха няколко гривни с черни диаманти.

— Тази вечер всички трябва да гледат теб. Направи така, че да те запомнят. Направи така, че никога да не те забравят. Ти си съпругата на халифа на Хорасан и говориш със самия повелител — каза Деспина, като сложи ръце на раменете на Шахризад и се усмихна на отраженията им в огледалото. — И най-важното: ти внушаваш страхопочитание и сама по себе си.

Шахризад се усмихна, но внезапно я налегна униние.

За пръв път грешиш, при това за няколко неща.

Тя се пресегна и стисна ръката на Деспина.

— Благодаря ти. Съжалявам, че по-рано бях толкова разсеяна на балкона. Не разбирах… колко важно е това събиране, поне до този момент. Това не е извинение, че се държа толкова проклето цял следобед, но…

Деспина се засмя и това подейства като мехлем на изопнатите нерви на Шахризад.

— Свикнала съм. Тази вечер просто се дръж самоуверено и всичко ще бъде простено.

Шахризад кимна и отиде до вратата на покоите си. Раджпутът я чакаше на прага, за да я охранява по сводестите мраморни коридори. Когато я погледна, черните му като безлунна нощ очи се присвиха за момент и на Шахризад й се стори, че някъде в дълбините й проблесна нещо като приятелско отношение. После той я насочи по лабиринта от коридори.

Двамата минаха зад последния ъгъл и Шахризад се спря посред крачка.

Халид стоеше пред масивни позлатени двойни врати, три пъти по-високи от него. От двете страни ги охраняваха издялани от камък създания с тяло на бик, криле на орел и човешки глави.

При звука на крачките им той се обърна и Шахризад едва успя да си поеме дъх.

Ленът на изцяло белия му камис беше толкова фино изтъкан, че отразяваше слабото сияние на факлите по коридора. Пламъците им оживяваха изсечените му черти. Ефесът на сабята му стоеше малко по-ниско от кървавочервения пояс тика, увит около хълбоците му. Мантията му беше наситенокафява, подсилваше кехлибара в очите му и ги караше да изглеждат още по-остри, още по-живи. Още по-измамни.

И тези очи бяха само за нея. От момента, в който се обърна и я видя.

Шахризад се приближи и забави крачка, а страхът й се отцеди и се превърна в странно спокойствие.

Тя се опита да се усмихне.

Той протегна ръка.

Щом я пое, тя забеляза дебела лента от тъмно злато на средния пръст на дясната му ръка. Върху нея бяха гравирани два кръстосани меча. Шахризад прокара палец по изображението.

— Това е знакът ми — обясни Халид. — Два…

— Шамшири близнаци.

— Да.

Тя вдигна поглед, притеснена, че той ще се зачуди откъде тя знае.

Но той остана невъзмутим.

— Генералът каза ли ти, че аз гледах турнира? — попита тя с равен тон.

— Разбира се — отвърна той и ъгълчетата на устните му потрепнаха.

— Разбира се — издиша шумно Шахризад.

Той сплете пръсти с нейните.

— Изглеждаш прекрасно.

— Ти също.

— Готова ли си?

— А ти?

Халид се усмихна на думите й. Вдигна ръката й до устните си и я целуна.

— Благодаря ти, Шази. Благодаря ти, че си до мен.

Тя кимна, не можеше да намери думи.

Халид направи крачка напред и раджпутът бутна огромната врата, за да я отвори. Топлината на ръката на Халид изведе Шахризад на горната площадка на огромно двойно стълбище, оформено като разперени ръце. Тя се поколеба за миг, като си помисли, че трябва да се разделят, но Халид я стисна за дланта и тръгна по стълбището, а Шахризад вървеше до него. Тя погледна бързо през рамо и зърна синята дамаска зад себе си, носеща се леко като вълни по морето от издялан мрамор.

Когато се спряха в основата на стълбището, Шахризад застина от изумление за втори път през вечерта.

Залата за аудиенции в двореца на халифа на Рей беше без съмнение най-голямото помещение, което беше виждала през живота си. Подът беше огромен с редуващи се камъни в черно и бяло, подредени диагонално и простиращи се докъдето й стигаше погледът. Изящни барелефи, изобразяващи бикове с човешки глави, впускащи се в битка, и крилати жени с дълги плитки, носещи се из въздуха, красяха стените, които се издигаха високо нагоре. Толкова високо, че Шахризад трябваше да вдигне глава, за да види върховете на гравираните колони, носещи масивната тежест на покрива. До основата на всяка от колоните имаше двуглави лъвове, а в зейналата им в рев паст стърчаха железни факли.

В средата на това необятно пространство се издигаше подиум с три страни, а по него бяха наредени ниски маси. Прекрасни тъкани и множество възглавници изпълваха подиума с ярки цветове и мекота. По коприната и украсената с фигури дамаска бяха разпилени свежи розови листенца и изсушен жасмин, като изпълваха въздуха със сладко опиващо ухание, което мамеше всеки, който минеше наблизо.

Гостите се разхождаха наоколо и очакваха пристигането им.

Тарик.

Страхът отново я сграбчи.

Усещаше, че Халид я гледа. Той стисна ръката й, като с този прост жест й предложи внимателната си подкрепа.

Шахризад го погледна с трепереща усмивка.

— Ако нашите изтъкнати гости благоволят… — отекна звучен глас над тях.

Всички глави в залата се извърнаха към тях.

— Халифът на Хорасан Халид ибн ал Рашид… и неговата съпруга, владетелката на Хорасан, Шахризад ал Хайзуран.

Всички погледи се насочиха към тях, гостите се сбутаха и започнаха да се надигат на пръсти, за да видят по-добре. С периферното си зрение тя видя как две сребристи очи се взряха в лицето й, плъзнаха се по великолепната й фигура… и се върнаха отново към ръката й, все още преплетена в стабилната и топла хватка на Халид.

После сребристите очи изчезнаха в тълпата.

Зад тях остана само паниката.

Моля те. Не тук. Не прави нищо. Не казвай нищо.

За миг тя си спомни сблъсъка на пазара преди няколко седмици.

Пияните мъже с най-различните им оръжия…

И загърнатия в плаща си халиф със смъртоносния си шамшир.

Ако заплашиш Халид, той ще те убие, Тарик. Ще те убие, без дори да се замисли.

Халид се покачи на подиума и зае мястото си в централната редица маси. Шахризад пусна ръката му и седна от дясната му страна, а истинска буря от мисли замъгляваше ума й.

Не мога да потърся Тарик. Нищо не мога да направя. Само ще стане още по-зле.

Какво ли може да е планирал?

— Това място свободно ли е? — усмихна се Джалал на Шахризад.

Тя вдигна глава и примигна.

— Зависи. За теб ли е?

Той седна до нея.

— Не ти дадох раз…

— Добър вечер, сайиди — поздрави Джалал високо.

Шахризад смръщи нос насреща му.

— Не прави така, господарке. Направо си съсипваш лицето — подразни я той.

— Добър вечер, Джалал. А аз не съм съгласен — отвърна Халид полугласно.

Джалал се засмя сърдечно.

— Извинявам се тогава. Ако ми позволите да отбележа със задоволство, сайиди — вярвам, че в момента всеки мъж тук променя разбиранията си за красотата.

Деспина беше права. Той е ненадминат във флирта.

— Престани — изчерви се Шахризад, като гледаше арогантната осанка на Джалал.

— Виж, това… не съсипва нищо — каза Джалал.

— Най-после сме съгласни в нещо — рече Халид на Джалал, но очите му не се откъсваха от Шахризад.

Джалал се облегна на възглавниците с доволна усмивка и скръсти ръце на корема си.

— Ако нашите изтъкнати гости благоволят… — разнесе се отново гласът на говорителя.

Всички глави отново се обърнаха към двойното стълбище.

— Султанът на партите, Салим Али ел Шариф.

Джалал се надигна на крака, като ругаеше през зъби, а Шахризад се опря с ръце на подиума, за да го последва.

Но Халид незабавно протегна ръка и я спря.

Шахризад го погледна в очите, той поклати глава съвсем леко, а ъгълчетата на очите му се присвиха. Палецът му се плъзна по обратната страна на предмишницата й и възелът в стомаха й се затегна. После халифът я пусна, а чертите му отново станаха безизразни.

Морето от лица пред тях се раздели и Шахризад видя за пръв път човека, пожелал да властва над Халид с обвинения, че не е законен наследник. Чичото, отнесъл се към майката на Халид с такова презрение.

Султанът, който би направил всичко, за да получи шанс да се сдобие с халифата.

Салим Али ел Шариф беше привлекателен мъж със силна челюст, приятно сивееща коса и педантично оформени мустаци. Беше слаб, наглед в добро здраве, с измамно топли тъмнокафяви очи. Черната му като въглен мантия беше с богато избродирана яка и ръб, а ятаганът на хълбока му беше с ефес от масивно злато и изумруд с големината на детски юмрук, вграден в основата на ръкохватката.

Той закрачи към подиума с увереността на човек без никакви грижи и седна на празното място до Халид.

След пристигането на Халид останалите гости започнаха да се настаняват край масите. Шахризад най-после посмя да огледа набързо залата и с мъка видя, че Тарик е доста близо, където със сигурност би могъл да ги чуе. Погледите им се срещнаха и красивото му лице се отпусна с опасна фамилиарност, сякаш потъна в спомена за откраднатите прегръдки, и Шахризад веднага отклони очи.

Спри! Моля те, Тарик, не го прави. Ако Халид види, че ме гледаш… не разбираш.

Той забелязва всичко.

А ти рискуваш живота си.

— Халид-джан! — започна султанът на партите с фалшиво приятен глас, като показа белите си като на вълк зъби. — Няма ли да ме представиш на новата си жена?

Докато Салим говореше, шахрбанът седна до него, защитен от обичайната си броня от благоразумие.

Пронизващият поглед на Халид се насочи към Салим. После халифът се усмихна бавно с толкова явна неискреност, че от нея се понесе студ като от леден вихър по планински връх.

— Разбира се, чичо Салим. За мен ще е привилегия да ви представя един на друг — рече Халид и се обърна на другата страна. — Шахризад, това е чичо ми от страна на първия брак на баща ми, Салим Али ел Шариф. Чичо Салим, това е съпругата ми Шахризад.

Салим й се усмихна толкова приятелски, че Шахризад се почувства обезоръжена. Той грееше насреща й, излъчвайки обаяние.

— За мен е удоволствие да ви срещна, господарю мой — усмихна се учтиво Шахризад, сведе глава и докосна чело с пръсти.

— В името на всичко свято, Халид-джан, тя е като видение — каза Салим. Той гледаше нея, но говореше на Халид, сякаш Шахризад беше просто гоблен, висящ от стената на племенника му. Това я обиди.

— Но видение с очи и уши, господарю — отвърна Шахризад, като продължи да се усмихва.

Халид продължи да гледа напред, но ледът, сковал чертите му, започна да се топи при отговора й.

Очите на Салим се разшириха и за миг нещо просветна в дълбините от престорена топлота. Той се засмя, а звукът беше очарователен като гласа му. Също толкова пресилен.

— Поразителна и сладкодумна. Каква интересна комбинация! Виждам, че ще ми е нужно много време да те опозная, господарке Шахризад.

— Доста време — съгласи се Шахризад. — Очаквам го с нетърпение, господарю.

Усмивката му потрепна само за миг, но тя нямаше как да сбърка издайническия тик — дразнеше го.

— Аз също — отвърна той. Всяка дума беше като острие на копие, потопено в подсладена вода.

— Ако нашите изтъкнати гости благоволят — провикна се отново говорителят, — вечерята е сервирана.

Две редици слуги се спуснаха по двойното стълбище, понесли подноси над главите си, а от тях се виеше пара. Те крачеха в пълен синхрон, стигнаха до подиума и поставиха чинии с храна пред всеки гост — уханен ориз с пресен копър и разполовени зърна бакла, агнешко, сварено в сос от куркума и карамелизиран лук, шишчета с пилешко, печени домати, пресни зеленчуци, поръсени с прясна мента и магданоз, маслини, мариновани в рафинирано масло, хляб лаваш с кръгли пити козе сирене и безброй видове сладко…

Шахризад никога не беше виждала толкова много храна.

Въздухът се изпълни с аромат на подправки и с глъч. Шахризад започна с хляб лаваш и леко тръпчиво сладко от дюли, което бързо й беше станало любимо, откакто дойде в двореца. Докато ядеше, си позволи още веднъж да хвърли бърз поглед из залата. Тарик разговаряше с някакъв по-възрастен благородник от лявата му страна. Когато усети, че Шахризад го гледа, Тарик се обърна и тя отново се принуди да отвърне очи.

Халид си наля чаша вино и се отпусна върху възглавниците, като не докосна храната си.

— Нима нямаш апетит, племеннико? — повдигна учудено вежди Салим. — Сигурно е изчезнал мистериозно. Това би могло да се случи, когато някой има… проблеми.

Халид не обърна внимание на опита на Салим да го подлъже и вместо това отпи още глътка вино.

— Или пък… може би се притесняваш, че храната ти ще се нахвърли срещу теб в отговор на някакви необясними прегрешения? — засмя се Салим на собствената си шега, като намигна на Шахризад.

Омразен човек.

Шахризад се пресегна и си измъкна една маслина от подноса на Халид. Метна я в устата си и я изяде, без да откъсва поглед от Салим.

— Храната му ми изглежда съвсем наред, господарю. Не съм сигурна за какви необясними прегрешения говорите, но гозбите са си в порядък — отвърна Шахризад, като също му намигна. — Бихте ли желали да опитам и вашата храна, чичо?

При тези думи Джалал избухна в лаещ смях и дори шахрбанът се принуди да сведе прошарената си брадичка.

По устните на Халид също пробяга намек за усмивка.

Сред това се чу как някой стовари ненужно силно чашата си на масата.

Моля те, Тарик. Не прави сцени. Не прави нищо.

Салим се усмихна на Шахризад.

— Наистина си сладкодумна, господарке Шахризад. Бих попитал къде си я открил, Халид-джан, но…

Дясната ръка на Халид се сви в юмрук, а Шахризад потисна желанието си да забие вилица в окото на Салим.

— Защо сте любопитен къде ме е открил, господарю? И вие ли си търсите жена? — попита безгрижно Шахризад.

Кафявите очи на Салим проблеснаха.

— Вероятно трябва да потърся. Имате ли роднини, господарке? Може би сестра?

Той знае, че имам сестра. Нима той заплашва семейството ми?

Шахризад наклони глава на една страна, като задуши пламъчето на тревогата.

— Имам сестра, господарю.

Салим се подпря с лакът на масата и се загледа в Шахризад развеселено, но и някак хищно.

Цялото внимание на Халид беше насочено към султана на партите, а един жилав мускул играеше по предмишницата му. Ръката му помръдна към Шахризад.

Разговорите около тях бяха стихнали, хората усещаха трупащото се във въздуха напрежение.

— Не съм достатъчно опасен за твоя вкус, така ли, Шахризад? — попита Салим с хладен и замислен тон. — Може би съм бил твърде милостив с жените в миналото ми? Може съм имал твърде голямо желание да ги оставя да живеят?

Няколко души наоколо си поеха рязко дъх и звукът се понесе из залата като слух, предаващ се по площада. Джалал издиша стаено и изруга приглушено, с което си спечели предупредителен поглед от баща си.

Шахризад преглътна яростта си и се усмихна ясно като слънцето.

— Не, чичо Салим. Вие сте просто твърде стар.

Залата остана притихнала като гробница.

И тогава огромният мъж с покритите с пръстени ръце започна да се смее, а намазаните му мустаци се разтресоха. Последва го благородникът, пристигнал с коня на черно-бели ивици. Скоро към смеха се присъединиха и други, докато цялото помещение гръмна във взрив от веселие.

Грубият смях на Салим се издигна над останалите. Само онези най-близко до него забелязаха отровния поглед, който хвърли на младата съпруга на халифа на Хорасан. Само онези, които го познаваха добре, разбраха, че е вбесен до краен предел от последните събития.

А само онези, които наблюдаваха много внимателно, видяха как халифът на Хорасан се облегна на възглавниците и започна да си играе с гривните по ръката на жена си.

Момчето със сребристите очи беше един от тях.

ТАНЦ НА БАЛКОН

Вечерята вече беше към края си и в ъгъла край подиума се събраха музиканти. Мъж с дълга брада прокара лъка по струните на своя каманче и започна да проверява дали е добре настроен, като от време на време затягаше ключовете от слонова кост, докато млада жена просвири флейтата си ней. Възрастен мъж опря основата на своя томбак на хълбока си и удари по опънатата кожа на инструмента. Ритъмът беше бавен, но ставаше все по-бърз, докато накрая установи темпото. Към него се присъедини приличният на цимбал сантур, а накрая и четиримата музиканти потънаха в изпълнението си. Сякаш живееха за ритъма.

Тогава от другата страна на подиума се появи младо момиче.

Около масите се надигна приглушено мърморене, прекъснато от невярващи въздишки.

Джалал изсумтя. Халид отмести поглед.

Това беше най-красивото момиче, което Шахризад някога беше виждала.

Носеше прилепнало горнище от огненочервена коприна, което оставяше много малка част от формите й на въображението, и в подходяща свободна пола със сложна бродерия по ръба. Косата й падаше чак под кръста в махагонови къдрици, а под светлината на факлите сякаш припламваха и кестеняви кичури. Лицето й можеше да накара и художник да коленичи от възхита — високи скули, безупречна кожа, извити като дъги вежди, а над неприлично големите й очи пърхаха черни мигли.

Разбира се, момичето започна да танцува.

Тя се движеше като змия, виеше се по черно-белите камъни в унисон с все по-силната музика. Извивките на тялото й сякаш бяха вдъхновени от самата луна. Ръцете и хълбоците й умоляваха… опиваха. Тя се поклащаше и се олюляваше сякаш не беше от този свят.

Съвсем не беше честно.

Момичето се придвижи хипнотично към средата на масите, Шахризад осъзна какво ще последва и се стегна.

Тя… танцува за Халид.

Беше съвсем явно. Момичето не отделяше поглед от халифа на Хорасан, а в черните й зеници личеше забранена лъст. С всяка бавна извивка гъстата й коса се увиваше около раменете, а скъпоценните камъни по стомаха й блестяха диво и невъздържано.

Когато тя се усмихна на Халид, сякаш двамата споделяха цял живот, изпълнен с тайни, през ума на Шахризад пробягаха няколко грозни сцени. Повече от тях включваха махагонови къдрици, оскубани от главата на момичето.

Как може да се държа толкова детински? Тя просто танцува.

Няма значение. Нищо от това няма значение.

Шахризад си пое дълбоко въздух и се загледа встрани. Когато Джалал се засмя, тя се обърна към него, а шията й пламна.

Наглото момиче завърши танца си на един хвърлей от подиума, като застана с вдигнати ръце, а водопадът от къдрици се стичаше изкусително по едното й рамо.

Чудесно. Сега си върви.

Вместо това момичето тръгна елегантно към тях, а слабите й хълбоци се поклащаха дори и без музика. Спря точно пред Шахризад.

И се усмихна.

— Здравей, Халид — каза тя с глас като копринен грях.

Халид издиша внимателно, преди да вдигне тигровите си очи към нея.

— Здравей, Ясмин.

Раздразнена не беше точната дума.

Измъчена? Не, и това не беше съвсем така.

Побесняла?

Шахризад поклати глава и се усмихна на бъбрещия благородник пред нея, като се стремеше да избистри главата си и да се концентрира върху разговора.

Ясмин ел Шариф. Дъщерята на този омразен човек.

Щом Шахризад узна кое е красивото момиче — Джалал побърза да й каже, — се усмихваше търпеливо, докато ги представят официално една на друга. Изтърпя с усмивка и болезнено очевидното и продължило откакто се помнят познанство между Халид и явилата се като от друг свят принцеса на партите. След това Шахризад се надигна от масата с каменно лице и започна да поздравява лично всички присъстващи благородници.

Без Халид.

Беше твърдо решила известно време да се оправи без халифа на Хорасан да стои до нея.

Без така наречения повелител на повелителите и многото му тайни.

Така и направи. Но сега й се струваше, че… пропада.

Той трябваше да ми каже за Ясмин. Изглеждах като глупачка.

— Здравей, Шахризад. Мога ли да те наричам така?

— Моля? — сепна се тя, разтърсена от транса си.

Ясмин й се усмихна с толкова идеален жест, че на Шахризад й се дощя да размаже сажди по зъбите й.

— Разбира се — отвърна тя, като вътрешно проклинаше дребнавостта си.

Благородникът, чието име тя вече беше забравила, грейна срещу Ясмин, а очите му едва не изскочиха.

— Ще имате ли нещо против, ако ви отнема съпругата на халифа за момент? — помоли тя вежливо и премигна толкова изящно, че Шахризад дори не можеше и да се надява някога да овладее това умение.

Ясмин хвана Шахризад за ръката и я дръпна в сенките зад една огромна каменна колона.

— Изглеждаше като човек, който има нужда да бъде спасен.

— Благодаря — кимна Шахризад, като скри подозрителността си зад топла усмивка.

Ясмин огледа Шахризад изучаващо под светлината на факлите в устата на ревящия двуглав лъв наблизо.

— Ти си смущаващо хубава — обяви тя.

— Какво? — учуди се Шахризад на този коментар и повдигна вежди.

— Не очаквах да си толкова красива.

— Е, аз пък не те очаквах въобще — продължи да се усмихва Шахризад.

Ясмин се изсмя лековато и се облегна на полирания мрамор, прибрала ръце зад гърба си.

— Честен отговор. Сега всичко ми изглежда смислено. Той обожава честността.

— Прощавай, но ми е малко трудно да следя мисълта ти. Трябва да си по-точна.

— Сега разбирам защо е избрал теб — поясни Ясмин, а очите под дългите й мигли не се отделяха от Шахризад.

Тя да не се опитва да се шегува?

— Сигурна съм, че знаеш, че не той ме е избрал.

— Грешиш. Избрал те е. А той не взима лесно такива решения — рече Ясмин, като се отблъсна от колоната и пристъпи към Шахризад. — Особено когато можеше да избере момиче, което не иска нищо повече от това просто да го обича.

Първичните инстинкти на Шахризад я подтикнаха да отвърне язвително на Ясмин заради обидата, но реши да не спори с красивото момиче за едно непостоянно момче.

Особено за момче, което пазеше тайните си по-строго, отколкото доверието си.

— Оценявам, че ме спаси от един доста досаден разговор, но мисля, че е време да се върна при гостите си — извини се Шахризад и понечи да се обърне.

— Обичаш ли го?

Въпросът накара Шахризад да се закове на място.

— Смятам, че това не е твоя работа.

— Не съм съгласна. Виждаш ли, аз обичам Халид още откакто бяхме деца. Той заслужава да бъде обичан от човек, който го разбира — продължи настойчиво Ясмин и спря, за да си поеме дъх. — Дори и това да не съм аз.

Шахризад очакваше Ясмин да каже всичко друго, но не и това. Беше очаквала момичето да я заплашва или да я въвлече в дребнави заяждания, но подобно признание доказваше, че тя не е просто разглезена принцеса, на която бяха отказали онова, което сърцето й желае.

Тя всъщност е загрижена за него.

Дори и при положение че той я беше посрещнал със същата ледена студенина, както посрещна и баща й.

Странно чувство на съжаление започна да измества раздразнението на Шахризад.

— Ти разбираш Халид? — разсмя се Шахризад в опит да прикрие нарастващото си безпокойство. — Просвети ме, моля те, ако е така. Ще съм ти много благодарна.

Ясмин се усмихна с почти превзето съчувствие.

— Това вече зависи. Зависи колко искаш да помогнеш на врага си, Шахризад.

— Уви, най-големият ти пропуск за вечерта е, че аз не виждам враг в тази зала, принцесо на партите — измъкна се Шахризад и сведе чело в отсечен поклон. — А сега, ако ме извиниш…

— А какво виждаш тогава? — продължи Ясмин, като препречи пътя на Шахризад, а в тъмните й очи проблясваше веселие.

— Виждам един красив манипулатор, който умело оплита думите.

Ясмин кимна, а полуусмивката й се стопи в мързелива гримаса.

— Сигурно е все едно да стоиш пред огледало.

Бърза е. И безстрашна.

— Какво щастие — усмихна се в отговор Шахризад. — Всички трябва да имаме голям късмет, за да имаме отражение като твоето.

Ясмин се засмя, като за пръв път това звучеше искрено.

— Що за срамота, Шахризад ал Хайзуран. Част от мен си мисли, че бих могла да те харесам, ако двете се срещнем под различно небе и по друго време.

— Изненадващо, но съм склонна да се съглася, Ясмин ел Шариф.

Шахризад се поклони дълбоко и докосна чело с пръсти в изящен жест. После се обърна на пети да заобиколи колоната…

И направо се блъсна в широките гърди на някакъв мъж.

Тя се препъна и едва не падна на пода, но една стабилна ръка я улови и й спести унижението.

Шахризад вдигна глава, за да види спасителя си, и се озова срещу познати очи с цвета на сребро и пепел, които я гледаха неотклонно и светеха.

Нямаше такава любов.

Тарик. Не. Не можеш…

Тя се опита да освободи ръката си, но той притисна нещо в дланта й.

Късче пергамент.

Шахризад го стисна в шепа и се дръпна.

— Благодаря — каза тя.

— За вас винаги, господарке — усмихна се той учтиво.

Притеснена, че другите биха могли да видят странната сцена, Шахризад отстъпи и приглади тъканта на наметалото си, като стисна парченцето пергамент под палеца си.

— Мисля, че не сме се срещали — каза тя небрежно, макар че сърцето й направо щеше да изскочи от гърдите от притеснение.

Той поклати глава и се включи в театъра.

— Аз съм Тарик Имран ал Зияд от Талекан, господарке — представи се той, като се поклони и докосна чело.

Раджпутът изникна от сенките зад Тарик, като се мръщеше на внушителната височина на младия благородник.

— За пръв път ли сте в Рей? — продължи тя, твърдо решена да изглежда спокойна.

— Не, господарке. Преди време имах роднини в града.

— Имали сте?

Тарик се усмихна с непринуден чар, макар че очите му продължаваха да издават дълбочината на чувствата му.

— Да. Но се надявам, че това скоро ще се промени — каза той и снижи глас. — Когато се оженя.

Намекът зад думите му беше ясен. Тя усети топлината в очите му и за момент си позволи да го погледне истински. Да се взре в перфектните черти на безразсъдното момче, в което се влюби, и да си спомни…

Слабичкото момиче, чиито очи следяха всяко негово движение.

И високото момче, което я следваше с всичките си сетива.

— Шахризад.

При звука на гласа на Халид Тарик направи крачка напред, сякаш да я защити. Лешниковите очи на Шахризад проблеснаха предупредително, като потисна внезапен остър пристъп на страх.

Халид ще види всичко. Защото Тарик не може да крие такива неща.

Халид отиде до нея, като едва погледна Тарик.

— Шахризад — повтори той.

— Да?

— Търсих те — каза Халид с равен тон.

Шахризад се обърна към него, като дори не си направи труда да прикрие гнева си.

— Хиляди извинения, сайиди. Говорех с Ясмин и съм забравила кое е наистина важно.

Това не беше извинение, а внимателно прицелен удар.

Халид го понесе, без да трепне, а кехлибарените му очи останаха студени.

— Разбирам.

Така ли?

Шахризад удържа на погледа му, а в главата й цареше пълна бъркотия от мисли и емоции.

Но сега не беше нито времето, нито мястото да ги споделя.

В крайна сметка Халид имаше своите тайни.

Той не заслужаваше да знае нейните.

Баба̀ и Ирса.

Тарик.

Тя трябваше да опази хората, които обичаше, в безопасност. В безопасност от това момче с жестоко минало и несъстоятелно бъдеще.

В безопасност от влиянието, което той имаше над сърцето й.

— Срещал ли си вече Тарик Имран ал Зияд, сайиди? — попита тя Халид, твърдо решена да удържи контрола върху ситуацията.

Халид премигна. Накрая се обърна, за да признае присъствието на Тарик.

Цялата стойка на Тарик се стегна, а устните му се превърнаха в тънка права линия.

О, боже. Моля те, можеш да се справиш и по-добре.

После Тарик се отпусна и се усмихна на Халид.

— Сайиди — поклони се ниско той с ръка на челото. — Аз съм Тарик Имран ал Зияд, син на Насир ал Зияд, емир на Талекан.

Халид отвърна с отчетливо кимване.

— Надявам се, че престоят ви в града ще ви достави удоволствие.

Тарик се усмихна още по-широко.

— С такова гостоприемство, сайиди, съм сигурен, че ще е точно така.

Той луд ли е?

Шахризад крачеше в сенките на балкона си, а сърцето й биеше в унисон със стъпките.

Късчето пергамент в шепата й беше омекнало от потта й. По кожата й беше избило малко мастило и всичко се беше превърнало в мацаница в черно и виолетово. Тя отново разгърна съсипания пергамент, за да прочете посланието, изписано по него със смелия почерк на Тарик:

На твоя балкон. Когато луната е в най-високата си точка за нощта. Ако трябва, ще чакам до зори. Не ме карай да го доказвам.

Поне беше проявил достатъчно разум да не се подпише.

Напълно луд!

Тя смачка пергамента в юмрука си за пети път.

Той рискуваше всичко с глупавата си упоритост. С арогантността си. Със…

— Шази? — някаква сянка се материализира в мрака по ръба на балкона.

— Ела тук — просъска тя.

Тарик се плъзна по-близо, като се привеждаше ковкото се може по-ниско. Шахризад го сграбчи за качулката на ридата му и го издърпа в най-тъмната сянка до стената.

— Ти съвсем ли си изгуби ума? — процеди тя. — Осъзнаваш ли колко е опасно…

Тарик привлече Шахризад в прегръдката си.

— Боже, колко ми липсваше.

Шахризад се опита да каже нещо отново, но той притисна лицето й до себе си, като се смееше на опитите й да протестира.

— Просто престани. Нека те подържа поне за малко.

— Ти си луд, Тарик Имран ал Зияд. Напълно луд — прошепна тя, като го стискаше за раменете. — Как въобще успя да се сдобиеш с покана?

Той сви рамене.

— Взех тази, която беше изпратена до баща ми в Талекан. Ако трябва да съм по-точен, Рахим я взе.

— Идиот такъв! Да дойдеш тук беше отвъд всякаква глупост, но…

— Може и да е глупаво, но съм тук да довърша онова, което ти започна — каза Тарик и прокара пръсти през косата й. — Кажи ми как планираш да убиеш момчето халиф.

Шахризад потъна в странно мълчание.

— Аз… — понечи да се измъкне тя от отговора.

— Още не си ли намислила нещо?

Шахризад се отблъсна от гърдите му, като не искаше да даде гласен израз на несигурността си.

— Добре. Какво научи досега? — продължи той.

Тя се намръщи и се вгледа от сенките към каменния парапет около тях.

— Шахризад. Ти си тук от седмици. Какво си научила? Какви са навиците на момчето халиф? Какви са слабостите му?

Кажи му какво знаеш.

— Аз… не знам. Много е труден за разбиране.

Защо не мога да му кажа?

— Труден? Той е с характера на стара камила. Също толкова нацупен и също толкова безполезен.

Необичайна болка преряза Шахризад при тази оценка.

— Какво имаш предвид?

— Едва си докосна храната, чопли придирчиво из нея, потъна в мрачно мълчание и остави съпругата му да води битките вместо него.

— Какво? Не. Разбрал си ситуацията погрешно.

— Моля те, кажи ми, че не го защитаваш. През цялата вечер той едва забеляза присъствието ти, освен да се перчи с теб пред всички, сякаш си някаква награда, която е спечелил… а после и онзи дразнещ момент, когато си играеше с бижутата ти. Бих могъл да мина и без това.

— Не го защитавам. Просто казвам, че е… сложно.

Дори и в плътния мрак Шахризад видя как гъстите вежди на Тарик се свъсиха към основата на носа му.

— Сложно? Нищо сложно няма. Мен ако питаш, ми трябва само безпрепятствен достъп до оръжие и чиста позиция за изстрел.

Не!

Шахризад чу някакъв звук от стаята си.

Сърцето й замря. Тя притисна длан до устните на Тарик и го бутна в сенките. После закрачи към стаята и въздъхна от облекчение, когато не видя никой вътре.

Когато Шахризад се върна, Тарик се облягаше на стената.

— Очакваш ли някого? — попита той хладно.

— Трябва да си вървиш.

— Защо? — този път в тона му се долови предупредителна нотка.

— Тарик, моля те.

Очите му се присвиха до сребристи цепки.

— Той ще дойде ли да те види тази вечер?

— Трябва да си вървиш. Веднага — настоя Шахризад и го дръпна за китката, но той не се помръдна от стената.

— Хубаво. Нека дойде. Това ще реши проблема веднъж завинаги.

— Да не би да искаш да умреш? — проплака тя от отчаяние.

Тарик се изсмя с безумна арогантност.

— Момчето халиф ли ще ме убие? Тази стара камила?

— Ти си глупак! Той ще те разкъса!

— Сигурна ли си? Не смяташ ли, че ще отиде при майка си и ще ревне, та тя да го направи вместо него?

Шахризад едва си пое въздух. Преди да успее да се спре, вече беше подхванала яростна шепнеща тирада.

— Ти не знаеш нищо за него и твоето невежество ще бъде и твой провал. Изчезвай от тук, Тарик, защото, ако Халид влезе през вратата, ще те накълца на парцали, преди да си успял да си отвориш устата, а това ще ме съсипе. Неизразимо много. И вечност няма да ми стигне да се възстановя. Ако ме обичаш, не ме принуждавай да ставам свидетел на подобно нещо.

Думите се лееха от устата й, а Шахризад стискаше ридата на Тарик. Лицето й излъчваше огромно притеснение.

Първият шок на Тарик се стопи при вида на болката й.

— Шази… съжалявам.

— Не съжалявай… просто си върви.

Тарик се отдели бавно от стената. После се обърна рязко, сграбчи Шахризад за кръста, притисна я до камъните и прокара длани по ръцете й.

— Обичам те, Шахризад ал Хайзуран. Няма нещо, което не бих направил за теб. Няма нещо, което не бих обмислил, за да си в безопасност. И светът трябва да се страхува от мен, ако застане между нас.

— Аз… и аз те обичам, Тарик.

Той се усмихна. После без предупреждение притисна устните си в нейните. Шахризад буквално зяпна от изненада, а Тарик я целуна още по-дълбоко и повдигна брадичката й, като я галеше нежно с палец.

Шахризад отвърна, без да мисли. Устните й се впиха в неговите, както толкова пъти преди. Но защо сега това й се струваше нередно? Къде беше онази тръпка, която я оставяше без дъх и сякаш я караше да лети? Къде остана страстта, която замъгляваше съзнанието й?

Къде беше усещането за пропадане?

Тук е. Знам, че е тук. Мога да го върна.

Трябва да го върна.

ОБЯСНЕНИЯ И РАЗБИРАНЕ

Един ден, прекаран в лов заради спорта, би трябвало да е наистина интересен.

Тарик крачеше по поредния безкраен коридор, придружаван от охранител. Докато вървеше, оглеждаше великолепието на двореца в Рей. Стените и сводестите тавани бяха полирани до блясък, а всеки портал беше украсен по средата със златно слънце, колони и арки от син ахат.

Беше красиво, в това нямаше никакво съмнение. Макар и малко студено и натрапчиво.

Скоро Тарик се присъедини към група благородници, които щяха да участват в днешния ловен излет. В интерес на истината той беше доволен, че това ще го разсее и ще му даде възможност да прекара известно време в компанията на целта му. Снощната среща с Шахризад го беше притеснила много.

За нея не беше типично да е толкова предпазлива и отдръпната. Не й беше присъщо и да е толкова загрижена за безопасността. Обикновено тя първа се впускаше в приключенията и нехаеше за последствията.

Когато бяха по-малки, Шахризад беше пожелала да се научи да се катери по дървета. Това й омръзна много бързо и беше настояла да се изкачат по стените на Талекан. Той и Рахим я умоляваха да престане с тези глупости, но това само я насърчи повече. Един следобед я наблюдаваше как се катери, а черната й коса се вееше разбъркана. Забеляза как късче хоросан се отронва край крака й в облаче бял прах. В същия миг осъзна, че тухлата се клати и може да поддаде. Той закрещя да я предупреди, но вече беше твърде късно. Чу как Шива изпищя зад него, когато Шахризад падна. Сърцето му направо изскочи от гърдите, когато видя дребното й телце да полита към пясъка. Тарик стигна до нея първи, притисна я до себе си и я молеше да заговори. Пак той започна да ругае невъздържано, когато тя му се изсмя и каза, че нищо й няма, само малко я боли главата.

Това беше денят, в който за пръв път й каза, че я обича.

Тарик вдиша бавно през носа си.

Освен това за Шахризад не беше нормално да се колебае. За каквото и да било.

А снощи се беше поколебала.

Когато на балкона той й каза, че я обича, тя не отвърна веднага, а се спря. После, когато я целуна, нещо също не беше наред. Усещаше как тя размисля. Усещаше я как се пита нещо. Усещаше как тя иска… нещо друго.

Или някой друг.

Това го подлудяваше.

— Мисля, че не сме се срещали. Аз съм капитан Ал Хури.

До него стоеше арогантното момче с къдравата коса и вечното самодоволно изражение.

— Тарик Имран ал Зияд — отвърна той с вежлива усмивка.

— Да. Знам.

— Нима репутацията ми ме е изпреварила?

— Ако бях на твое място, не бих се надявал да е така — подсмихна се насмешливо момчето. — Ти пристигна със свой сокол, нали така? Каква случайност, като се има предвид днешния лов.

— По всички въпроси ли си толкова осведомен?

— Такива са рисковете на заниманията ми. Като говорим за такива неща, бях изненадан да науча, че си пристигнал с поканата на баща си. Очаквах да се срещна с него.

Тарик скръсти ръце, за да прикрие внезапното си неудобство.

— Той беше болен и ме помоли да дойда в Рей вместо него.

— Жалко. Моля те, предай му пожеланията ми за бързо оздравяване.

Погледът на капитан Ал Хури се отклони към един сводест вход в ъгъла и изражението му стана сериозно, макар и да запази намек за веселие.

Момчето халиф беше дошло. Този път Тарик се постара да огледа сабята на левия му хълбок. Острието със сигурност беше необичайно — по-дълго и по-тънко от ятагана с рязко заострен връх.

— Нарича се шамшир — обясни капитан Ал Хури, като наблюдаваше Тарик с неприкрито любопитство.

— Не съм запознат с това конкретно оръжие.

— Необичайно е — кимна капитанът. — Но и Халид е такъв.

— Халид?

— Той ми е братовчед.

— Разбирам — отвърна Тарик и стисна устни.

— Не се притеснявай — изсмя се капитан Ал Хури. — Имаме много малко общо, с изключение на кръвта.

— Какво трябва да означава това?

— Означава, че аз няма да потроша всичките ти кости заради една погрешна стъпка — каза капитанът, като продължаваше да се усмихва, но тонът му беше на границата на заплахата. Тарик реши да не му обръща внимание.

— Това звучи неоправдано жестоко — рече той.

Но пък съвсем на място.

Капитан Ал Хури се усмихна отново, този път още по-широко.

— Нали ти казах. Халид е необикновен.

Тарик се обърна към момчето халиф, а по загарялото му чело му се врязаха няколко бръчки.

— Изглежда много тих.

— Тих е. Но един мъдър човек, много по-мъдър от мен, веднъж каза, че най-умните мъже са най-тихите…

Тарик изчака, като едва успяваше да прикрие нарастващото си презрение.

— Защото чуват всичко — допълни капитан Ал Хури, като се приведе към него.

— Интересна идея — замисли се Тарик. — Кой я е казал?

Капитан Ал Хури се усмихна с хладно самодоволство.

— Халид — отвърна той и отиде при момчето халиф.

Щом пристигна и султанът на партите, групата мъже тръгна по коридорите към открита галерия, десет пъти по-голяма от онази в Талекан. В единия й край имаше поредица от сводести двойни врати, водещи към тучна градина с дървета.

Докато мъжете вървяха, се натъкнаха на Шахризад. Тя тъкмо минаваше през една от вратите, придружена от красива прислужница и от същия опасен на вид бодигард от снощи.

При вида й сърцето на Тарик сякаш замря в гърдите му.

С всеки изминал миг тя ставаше все по-красива, сякаш животът в палат от студен полиран камък й допадаше. Днес облеклото й в сребристо и розово правеше черната й коса и мургавата й кожа още по-поразителни от обикновено. Той харесваше дрехите й много повече от показните й одежди от миналата вечер, макар че тя беше поразила всеки мъж в залата със сините си сапфири и черната коприна.

Но тя винаги поразяваше Тарик.

Мъжете се спряха да поздравят съпругата на халифа, а копелето от Партия дори пристъпи напред, за да го направи лично.

Тарик се пребори с импулса да действа и да избухне.

За щастие капитан Ал Хури побърза да отиде до Шахризад и антипатията на Тарик към него сякаш понамаля.

В този миг момчето халиф спря братовчед си с едно махване с ръка.

Побеснял, Тарик се втренчи в целта си.

По лицето на момчето халиф се мярна намек за емоция.

Гордост?

Султанът на партите се плъзна към Шахризад, като излъчваше чар като опустошителна болест.

— Добро утро, господарке! Надявам се, че сте прекарали наистина приятна вечер.

Шахризад се поклони.

— Така беше, господарю. А вие?

— О, много приятна вечер — кимна той. — Дъщеря ми каза, че си е поговорила много хубаво с вас и беше доволна, че сте се запознали.

— И аз се радвах на разговора с Ясмин, господарю. Беше… много просветляващ.

— Да, тя използва същата дума, господарке.

— Според мен това е напълно уместно, като се има предвид за какво говорихме.

— Сладкодумна като усойница — засмя се султанът. — Кажете ми, господарке, пропускате ли и една възможност да се впуснете в атака?

Шахризад се усмихна, едновременно изящно и хапливо.

— Опасявам се, че това няма да е много мъдро от моя страна, господарю. Особено в бърлога на змии.

Султанът поклати глава, твърде развеселен, за да е искрен.

— Трябва да ни посетите в Партия, тъй като нашите змии имат по-малко възможности да се нахвърлят. Ясмин и аз настояваме. Следващия път, когато Халид идва в Амарда, вие трябва да се присъедините към него, за да ви върнем гостоприемството.

— За мен ще е чест, господарю — отвърна Шахризад, като сведе глава и докосна чело с пръсти.

Султанът се обърна към момчето халиф с обезпокоителен блясък в очите.

— Наистина тя е цяло съкровище, племеннико. Внимавай и я пази — каза той уж загрижено, но само глупак би пропуснал стаената във всяка от думите заплаха.

Но слабото момче халиф не каза нищо и не направи нищо, макар че Тарик искаше да скочи срещу копелето от Партия с юмруци и с брадва.

Тихите мъже били най-мъдрите?

Тарик кипеше отвътре и скръсти ръце пред гърдите си.

Момчето халиф отиде до Шахризад. Спря на една ръка пред нея и отново не отрони и звук. Гледаше я замислено и мълчаливо със странните си оранжево златисти очи. След миг се усмихна, а Шахризад кимна веднъж, почти недоловимо.

Празнината в гърдите на Тарик стана още по-дълбока.

Между Шахризад и момчето халиф имаше разбиране, което не изискваше думи.

Момчето халиф се поклони ниско на съпругата си, сложил ръка на челото си. Изправи се, сложи ръка на сърцето си и се отдалечи. Групата го последва и мъжете изказваха уважението си към Шахризад, като минаваха край нея. Когато Тарик се спря пред нея, тя отклони поглед, бузите й порозовяха, а ръцете й стиснаха в юмруци диплите на сребристото наметало.

В този момент Тарик си припомни думите на чичо си от първата нощ, в която той и Рахим пристигнаха в Рей, покрити с прах и изтощени от тежкото двудневно пътуване.

Из града гъмжат какви ли не слухове. Примерно, че халифът е влюбен в новата си булка.

Тарик ускори крачка и групата се събра в предната част на градина с много тераси, пълна с цъфнали дървета и най-различни пъстри пойни птици.

Момчето халиф хвърляше чести погледи пред рамо към двореца, докато се спускаха от тераса на тераса.

Накрая капитан Ал Хури не се сдържа.

— Сайиди, явно сте забравили нещо много ценно в голямото преддверие — каза той с необикновено напрегнат глас.

Момчето халиф изгледа братовчед си с присвити очи.

— Може би трябва да отидете да видите какво става и да се присъедините към нас по-късно за лова — продължи той, а отвратителната му усмивка стана дори още по-широка.

Момчето халиф отново погледна през рамо. После се обърна с безупречна елегантност и мина през хората, като мърмореше извинения.

Тарик знаеше без никакво съмнение, че той отива при Шахризад. Останалите благородници мислеха същото. Халифът едва се скри от погледа им и избухна шумен разговор. По-невъздържаните започнаха да се обзалагат колко време ще мине, преди Хорасан да се сдобие с нов наследник на престола.

Султанът на партите ги слушаше внимателно, но в очите му се четеше пренебрежение.

Тарик се усмихна, макар че го заливаха вълни на ярост и мъка. След малко обаче вече не можеше да се сдържа и се обърна на пети.

— Къде отиваш? — попита капитан Ал Хури.

— Забравих си манкалата в стаята — измисли бързо оправдание Тарик.

— Смятам, че ще ти намерим подходяща.

Тарик поклати глава с извинителна усмивка.

— Зорая е доста темпераментна птица и е създание с твърди навици. Кажете ми къде да ви намеря, а охраната ще ми покаже пътя.

Погледът на капитан Ал Хури се впи в лицето на Тарик.

— Конете ще бъдат оседлани и ще чакат през конюшните на двореца.

Тарик кимна и тръгна към един от стражите встрани.

— Тарик Имран ал Зияд?

— Да, капитан Ал Хури.

— Нима тази манкала е толкова важна?

Тарик се усмихна, а сребристите му очи просветнаха.

— Важна е, ако възнамерявам да спечеля.

Шахризад се спря пред калиграфския надпис, като изучаваше сложните извивки и деликатната украса във всеки от щрихите на четката на художника. Многоцветните мастила се извиваха по пергамента и вдъхваха живот на думите по страницата.

Над нея бледа светлина се процеждаше през купола на голямото преддверие през прозорци около слънце от сребро и злато. Позлатените му лъчи се простираха през целия купол до девет корниза, като образуваха ореол от рафтове, които свързваха колони от кафяв мрамор от пода до тавана.

— Това съвсем не може да се разчете — оплака се Деспина, като надничаше иззад рамото на Шахризад.

— Мисля, че е още една любовна поема — усмихна се Шахризад.

— Какъв е смисълът да се научиш да пишеш толкова красиво, ако никой не може да разбере думите ти?

— Това е израз на чувство. Предполагам, че поемата е накарала художника да се чувства така.

— Значи тази поема го е направила неграмотен?

Шахризад се разсмя и лиричният звук се понесе към купола, като отекна от корнизите чак до камъка в краката им.

— Смееш се много високо, сякаш си единственият човек на света — коментира Деспина.

Шахризад сбърчи нос.

— Това е интересно. Сестра ми казва нещо много подобно.

— Предполагам, че за теб няма особено значение какво казват другите.

— Защо? Да не предпочиташ да спра да се смея? — подразни я тя.

— Не — намеси се Халид, като влезе в голямото преддверие. — Аз не бих предпочел.

— Сайиди — поклони се Деспина.

Той й кимна.

— Не мога да говоря от името на Деспина. Но наистина се смееш твърде високо. И се надявам никога да не спреш да го правиш.

Деспина сведе брадичка към гърдите си, усмихна се и побърза да излезе от преддверието, без да каже и дума.

Шахризад се вгледа в Халид, като се бореше с надигащите се в нея чувства. Гърлото й се сви, а гневът й заплашваше да изригне в буря от думи, които той не заслужаваше да чуе.

Защото той не заслужаваше да знае най-съкровените й мисли. Най-истинските й желания.

Колко много я беше грижа за него. И колко малко значение трябваше да има това.

Дано тайните ти дадат утеха, Халид ибн ал Рашид.

Защото аз няма да го направя.

Шахризад надигна брадичка и се обърна да си върви.

Халид я хвана за лакътя, когато минаваше край него.

— Снощи почуках на вратата ти — започна той.

Сърцето й внезапно замря.

— Бях уморена — отвърна тя, без да го гледа.

— И ми беше ядосана — каза той меко.

Шахризад се обърна през рамо.

Той я огледа.

— Не. Побесняла.

— Пусни ме.

Халид дръпна ръката си.

— Разбирам защо. Бях небрежен и пропуснах да ти кажа за Ясмин. Извинявам се. Няма да се случи отново.

— Пропуснал си? — изсмя се Шахризад саркастично и се извърна към него. — Пропуснал?

— Аз…

— Знаеш ли колко глупашки изглеждах? Колко глупаво се почувствах?

Халид въздъхна.

— Тя искаше да те нарани и това, че виждам, че е успяла, ме притеснява.

— Била успяла? Ти нещастен безчувствен задник! Мислиш, че съм ядосана заради това, което тя направи? Защото танцува за теб? В името на всичко свято, Халид, как може да си едновременно толкова интелигентен и толкова непростимо глупав?

Той трепна от думите й.

— Шахризад…

— Това няма нищо общо с нея. Ти ме нарани, Халид ибн ал Рашид. Тайните ти — залостените врати, за които аз никога няма да получа ключ — ме нараняват — извика тя. — Ти ме нараняваш отново и отново й просто си тръгваш.

Болката й отекна из преддверието като смеха й, отекна от корнизите високо горе и в мрамора в краката им.

Халид изчака ехото да затихне и затвори очи с гримаса. Когато ги отвори, посегна към Шахризад.

Тя се дръпна.

Няма да плача. Не и заради теб.

Халид не й обърна внимание, сграбчи китките й с ръце и вдигна дланите й до лицето си.

— Ако искаш, ме удари, Шази. Прави каквото искаш. Но не ми нанасяй същата рана. Не си тръгвай.

Той сложи ръцете й от двете страни на челюстта си и плъзна пръсти по предмишниците й, като чакаше решението й.

Шахризад стоеше застинала, а между дланите й имаше маска от лед и камък.

Когато тя не направи нищо, Халид отмести един кичур коса от лицето й с докосване, което успокояваше, но и изгаряше.

— Съжалявам, джоонам. За тайните. За залостените врати. За всичко. Обещавам един ден да ти кажа. Но все още не. Повярвай ми, някои от тайните са на по-безопасно място, когато са зад ключалка — каза тихо той.

Джоонам. И преди я беше наричал така. „За мен си всичко.“

Както и в нощта, когато тя му беше разказала приказката за Тала и Мехрдад. Защо това обръщение звучеше толкова истинско?

— Аз… — започна тя и прехапа долната си устна в опит да спре треперенето. Да прекъсне потока от думи, който искаше да се излее.

Жадуваше да признае копнежа на непостоянното си сърце.

— Прости ми, хиляди пъти ми прости, че те нараних — каза той, като се приведе и я целуна меко по челото.

Загубила съм си ума по него. Вече не мога да не обръщам внимание.

Шахризад затвори очи, предаде се и плъзна ръце по гърдите му. После се пресегна и прегърна сандаловото дърво и слънцето. Халид уви ръце около нея и двамата стояха под купола на голямото преддверие, а неразгадаемите писмена на любовните поеми бяха тихите им свидетели.

Празнината в гърдите му не представляваше нищо.

С радост би я изпитал отново, ако това означаваше никога повече да не вижда онази сцена.

Когато Тарик навлезе във вестибюла, водещ към голямото преддверие, си помисли, че е объркал мястото. Беше толкова тихо. Шахризад не можеше да бъде тук.

Но когато свърна зад ъгъла, видя причината за тази тишина.

Гледката го закова на място като кама, разсичаща въздуха.

Момчето халиф държеше Шахризад в прегръдката си. Целуваше я нежно по челото.

А Шахризад се отпускаше в обятията му.

Тарик гледаше как пръстите й обхванаха гърба на момчето халиф и се опря в тялото му, като притисна буза към гърдите му, както уморен пътешественик се опира в ствола на дърво.

Най-лошото от всичко, онова, което сякаш отне дъха от тялото на Тарик, беше уязвимият израз на мир по лицето й.

Сякаш това, което правеше, беше правилно. Сякаш не искаше нищо повече.

Шахризад беше влюбена в убиеца на Шива.

Стражът зад него умишлено тропна малко по-силно, за да вдигне шум. Очевидно не го беше грижа дали ще научи какви са последствията от тайното наблюдаване на халифа на Хорасан.

От далечните сенки вдясно от Тарик се показа огромният охранител на Шахризад, като държеше сребристо острие и гледаше със зловещо обещание.

Но нещото, което наистина накара Тарик да замре, беше реакцията на момчето халиф.

Нали уж беше като стара камила.

При първия звук на неочаквана опасност той дръпна Шахризад зад себе си. Застана пред нея като щит, заел заплашителна поза, подсилена от металическото стържене на шамшира му. Стискаше го стабилно в дясната си ръка, насочил върха му към пода.

В позиция за атака.

Обикновено безизразното лице на момчето халиф се беше опънало и стегнало, а по челюстта му пробягваха вълничките на едва удържана ярост. Очите му горяха като разтопена скала, вбесени и решителни.

Шахризад сграбчи момчето халиф за рамото.

— Халид! — проплака тя. — Какво правиш?

Той не трепна.

Сега Тарик разбра молбата на Шахризад от миналата нощ.

Това не беше отегчен и лишен от страст владетел, който оставя съпругата си да води неговите битки.

Определено беше нещо повече.

Нещо, за което на Тарик му трябваше време да помисли.

И време… да изтръгне сърцето му.

Тарик се усмихна и прокара пръсти през косата си.

— Срещата за лова не е ли тук? — попита той.

Халид изгледа сина на Насир ал Зияд с нарастващо раздразнение.

Обяснението на момчето за нахълтването му в голямото преддверие беше абсурдно. Тази глупост почти му струва живота.

При нормални обстоятелства Халид не би реагирал по този начин, но Салим Али ел Шариф беше в Рей. Тъкмо тази сутрин стоеше в откритата галерия на двореца на Халид и отправяше завоалирани заплахи към Шахризад. Халид очакваше нещо подобно, но това не означаваше, че го понесе лесно.

Никак не беше мъдро да пренебрегнеш каквато и да било заплаха от султана на партите, колкото и непоследователна да беше.

Халид не знаеше кое беше това глупаво момче или накъде клонят пристрастията му. Вчера подобни неща не изискваха незабавното им установяване. Вчера момчето беше просто дребно неудобство. Единствената причина, по която въобще привлече вниманието на Халид, беше начинът, по който гледаше Шахризад днес. Това не беше погледът, с който повечето мъже оценяваха една красива жена. Повечето мъже ценяха красотата, като слагаха ударението върху формата.

Повечето от гостите на Халид осъзнаваха това поведение. Онези, които не постъпваха така, изпъкваха, но това бяха хора с явна репутация — с осъдителен морал и лъстиви очи, които не пропускаха случай да се нахвърлят върху всяка жена, която попадне пред очите им.

Тарик Имран ал Зияд не гледаше Шахризад с очите на мъж, който ценеше формата.

Това, което Шахризад казваше, беше важно за момчето. Както бяха важни и мислите й зад думите.

Халид мина покрай сина на Насир ал Зияд по стълбите надолу към следващата тераса с градини, докато вървяха към конюшните. Охраната му се движеше близо зад него.

— Моля да ми позволите да ви се извиня, сайиди — рече момчето, докато наместваше манкалата си със сънлива усмивка.

Халид продължи да върви, като изгледа косо момчето.

— Поне вече със сигурност знам разликата между преддверието и алеята към конюшните, сайиди.

— По-добре щеше да бъде, ако я беше знаел още днес сутринта — рече Халид.

Момчето се засмя. Звукът беше богат и пълен с тонове. Весел смях, който насърчаваше и други да се присъединят към него.

— Благодаря ви, че не ме накълцахте на парцали, сайиди.

— Благодари на владетелката. Ако бях сам, нещата можеше да се развият и по друг начин.

Сигурната крачка на момчето се забави.

— Мога ли да ви поздравя, сайиди. Вие и владетелката… изглеждате много подходящи един за друг.

Още по-голяма глупост. Халид се спря и се обърна към момчето.

Тарик беше няколко пръста по-висок от него и с широки рамене. Халид трябваше да гледа този глупак от долу на горе.

— Шахризад не е лесен характер, а аз съм чудовище. Предполагам, че това е основата за една добра връзка.

Светлите очи на момчето проблеснаха при думите на Халид.

— Ти се засегна — каза халифът, като го гледаше изучаващо. — Кое те обиди?

— Всичко… всичко, сайиди.

Момчето беше надарен лъжец. Дребната неприятност вече се беше превърнала в голяма грижа.

Момчето се опита да разчупи неловката тишина с още една чаровна усмивка, Халид му обърна гръб и продължи надолу по пътеката.

— Женен ли си, Тарик Имран ал Зияд?

— Не, сайиди. Но планирам да го направя скоро.

— Значи си сгоден.

— Да, сайиди. За момиче, което обичам от много години.

Момчето явно казваше истината.

— Точно затова ви поздравих преди малко. Голям дар е намериш любов, която устоява на всичко — такава, която дава, но и отнема — рече момчето с необикновено убеждение.

Това беше първата интересна реплика, с която момчето се беше включило в разговора. И тя не се хареса на Халид.

След известно време доближиха конюшните и Джалал излезе да ги поздрави. Когато видя глупавото момче, чак наклони глава от объркване. После кимна приветствено и момчето се усмихна в отговор.

— Още веднъж се извинявам за случилото се преди малко, сайиди. Моля да благодарите на владетелката от мое име. Оказва се, че й дължа живота си — каза момчето и се отдалечи бавно към конюшните, а бялата му рида се вееше след него.

— Какво се е случило? — изстреля Джалал, щом Тарик се отдалечи достатъчно, че да не може да ги чува.

Халид не отговори.

— Всичко наред ли е с теб и Шази? — настоя Джалал.

Халид продължи да гледа след сина на Пасир ал Зияд.

— Халид?

— Разбери всичко за Тарик Имран ал Зияд. За семейството му. За връзките им. Всичко.

Джалал се разсмя.

— Какво е толкова забавно? — попита Халид.

— Кръвта вода не става. Това момче ми е като трън в очите цяла сутрин.

ЛЕТЯЩО КИЛИМЧЕ И НАДИГАЩА СЕ ВЪЛНА

Шахризад стоеше в малкия дрешник, където бяха всичките й дрехи. Гледаше как Деспина ги отделя една след друга, коя от коя по-разноцветни.

— В името на Зевс, защо просто не избереш някоя — изсумтя Шахризад и отметна водопада от черна коса на една страна.

— Имай търпение. Търся нещо конкретно.

— Тогава кажи конкретно какво е. И аз мога да помогна.

Деспина се изправи на крака и протегна ръце над главата си. Размачка лявото си рамо и потръпна.

Шахризад сбърчи загрижено чело.

— Как си?

— Добре съм. Просто снощи спах доста зле.

— Не за това те питам.

Деспина се разсмя звънко и махна с ръка.

— Има още много месеци, преди това да се превърне в проблем, Шахризад.

— Каза ли вече на Джалал?

— Не.

— Кога ще му кажеш?

— Когато събера кураж или когато вече няма да имам избор — което от двете се случи първо. И повече няма да обсъждам този въпрос — отсече Деспина, отиде в отдалечения ъгъл на стаята, приведе се и започна да рови из още копринени дрехи.

Шахризад се намръщи към прислужницата си, като се зачуди дали Деспина въобще успяваше да си почине както трябва през нощта с толкова много тревоги, които създаваха тих хаос.

Защо не иска да му каже?

Деспина се изправи и се обърна, очевидно раздразнена от нещо.

— Дрехата е може би в моята стая за закърпване. Ела с мен.

Двете момичета оставиха куповете коприна и отидоха в спалнята на Шахризад. Спряха се пред една врата от полирано дърво до входа. Деспина я бутна и тръгнаха по тесен коридор, който ги изведе до друга стая, затворена с врата със сребърна дръжка.

Шахризад никога не беше идвала в стаята на Деспина преди, въпреки че беше толкова близо до нейната. Стаята беше малка и спретната. В единия край бяха наредени възглавници, а в другия седеше ниска масичка. Гардеробът в ъгъла беше изработен от същото дърво с цвят на мед като масичката, а из цялото помещение се носеше леко цветно ухание на жасмин.

Деспина отиде до гардероба, отвори едното крило и започна да търси.

Погледът на Шахризад пробяга покрай някакъв дървен сандък и тя забеляза нещо окачено на стената, увито във вързоп, завързан с конопено въженце.

Това беше килимчето, подарено й от Муса Сарагоса.

— Това защо е тук? — кимна Шахризад към вързопа.

Деспина се озърна през рамо и въздъхна.

— Все щях да те питам дали мога да го изхвърля.

— То е подарък!

— Това е старо и протрито килимче и сигурно ще събере разни вредители. Не искам нещо такова сред облеклата ти.

Шахризад завъртя очи от досада.

— Дай ми го.

Деспина сви рамене и й подаде вързопа.

— Не мога да разбера защо някой ще дари съпругата на халифа на Хорасан с малко, опърпано килимче.

Шахризад пое вързопа с две ръце, като си спомни деня, в който Муса ефенди беше дошъл в двореца.

„Това е много специално килимче. Ако се загубиш, то ще ти помогне да намериш пътя“.

— Не мисля, че е просто парцал.

— А какво е тогава?

— Може да е карта или нещо такова — замисли се Шахризад.

— Ако е карта, значи е стара, вече не е вярна и следователно е безполезна.

Шахризад се обърна, излезе от стаята на Деспина и мина по тесния коридор до своите покои. Тя коленичи на пода и остави вързопа пред себе си. После започна да дърпа възела на конопеното въженце по средата. Когато опитите й не дадоха никакъв резултат, тя се сети защо любопитството й не получи отговор още при получаването на подаръка.

— Този възел е сякаш от ада — изсумтя Шахризад, докато Деспина надничаше през рамото й.

— Дай да опитам — предложи прислужницата й, приклекна край нея и започна да дърпа краищата на въженцето. Не успя да се справи с възела, затова вдигна вързопа и огледа въженцето. После извади една сребърна игла от сплетената си високо коса. По рамото й плисна водопад от златисто-орехови къдрици, а Деспина започна да ръчка с иглата във възела.

— Ти няма да ме победиш, адско възелче такова — прошепна тя, като присвиваше сините си очи срещу въжето.

Секунди по-късно възелът поддаде и двете момичета се развикаха тържествуващо.

Шахризад разви килимчето и го опъна на пода.

Наистина беше много износено и протрито, както и изглеждаше. Цветът му беше ръждив, с тъмносиня ивица по края, а в средата като медальон се виждаше черно-бяла спирала. Почти всички пискюлчета се бяха изпокъсали. Малкото останали бяха мръсни и пожълтели от старост, но все още се държаха с някаква незнайна надежда. В два от ъглите имаше дупки, които приличаха на белези от изгаряне.

Шахризад прокара длани по килимчето и усети странно трептене в гърдите си. Веднага се дръпна разтревожена.

— Какво има? — попита Деспина.

Усещането изчезна.

Шахризад огледа ръцете си и потри връхчетата на пръстите си с палец.

— Всичко е наред.

Двете момичета се изправиха, за да огледат килимчето.

— Ами… доста е грозно — рече Деспина.

Шахризад се засмя.

— Мога ли да го изхвърля, моля? — настоя Деспина.

— Помислих си, че може да е карта. Муса ефенди ми каза, че ще ми помогне да открия пътя — отвърна Шахризад и сбърчи чело.

— Имаш предвид мага от Огнения храм?

— Такъв ли е Муса ефенди?

Деспина сви устни и се загледа настрани.

— А, това не биваше да ми го казваш — усмихна се самодоволно Шахризад. — Така ли?

Деспина я загледа мълчаливо.

— Интересно — продължи Шахризад. — Макар че не съм изненадана. Джалал ми прилича на разговорлив тип. Чудя се какво ли казва в моменти на…

— Шахризад!

Шахризад се засмя и избегна заплашителното замахване на Деспина. Босите й пети докоснаха килимчето и странното чувство се появи отново. Силно притеснена, тя коленичи пред килимчето и сложи длан върху него.

Около сърцето си усети топло боцкане, сякаш кръвта се раздвижваше в изтръпнал крак. Топлината скоро се разпростря към раменете й и по ръката. Тя прокара пръсти към ръба на килимчето…

То се сви в ръката й сякаш беше живо Шахризад ахна шокирана, залитна настрани и се сви на кълбо.

— Какво стана? — Стресна се Деспина, като коленичи край нея.

— Килимчето… то мръдна!

— Какво?

Шахризад се надигна на колене, а сърцето й биеше учестено.

— Гледай! — каза тя и отново сложи ръка върху старата тъкан. Задържа я, докато боцкащото усещане изпълни дланта й… а едно от крайчетата на килимчето се издигна от земята.

Деспина изпищя някаква ругатня и отскочи назад.

— Какво му има?

— Откъде да знам? — викна Шахризад.

— Направи го… я го направи пак.

Шахризад повтори действията си и друго ъгълче на килимчето се отдели от пода с лекотата на надигащ се облак.

Деспина я изгледа внимателно и дори предпазливо.

— Някога преди правила ли си нещо такова?

— Не! Това е от килимчето, не съм аз.

Деспина коленичи и сложи длани върху износената тъкан с цвят на ръжда. Изчака малко, но нищо не се случи.

— Не е просто от килимчето, Шахризад. И ти го правиш.

Шахризад захапа бузата си отвътре.

Значи не знаеш. Тя все още спи в кръвта ти.

Деспина изпуфтя раздразнено и притисна ръката на Шахризад върху килимчето. Когато краищата му затрептяха и се надигнаха от пода, Шахризад се опита да се измъкне, но Деспина не я пусна.

Скоро цялото килимче се издигна във въздуха на височината на раменете им — безтегловно, сякаш изтъкано от мечти. Момичетата дръпнаха ръцете си и то се зарея към мраморния под с грацията на падащо листенце от цвят.

— Леле — прошепна със страхопочитание Деспина, — това определено е хубав малък номер.

* * *

Тарик скочи от коня си в пустинята пред голямата, покрита с кръпки шатра на Омар ал Садик. Хвана юздите на жребеца си и го поведе към близкото корито с вода. Конят започна да пие, а огледалната повърхност се накъдри в концентрични кръгове около муцуната му. Тарик прокара длан по шията на великолепното животно.

Пътуването на връщане не беше никак леко.

Въпреки уверенията й, че е в безопасност, му беше почти невъзможно да напусне Рей и да остави Шахризад. Беше се съгласил неохотно с желанието й, но го направи с натежало и огорчено сърце. През последните пет дни Тарик беше яздил през надигнати от вятъра облаци от пясък и под палещото слънце, като водеше непрекъсната война с мислите си.

Как беше станало така?

Всичко му изглеждаше безсмислено. Момичето, което той познаваше, не беше способно на такова непостоянство. Момичето, което обичаше, беше твърде умно, твърде находчиво… твърде лоялно, за да бъде спечелено от едно чудовище. Особено от такова, убило най-добрата й приятелка.

Тази буря от мисли се вихреше из ума му и Тарик откри, че се връща отново и отново към най-очевидното нещо — всичко беше напълно безсмислено.

И затова се налагаше да бъде обяснено.

Тарик си спомни историите, които беше чувал за пленници, които губели волята си и се подчинявали доброволно на похитителите си. За затворници, които обиквали веригите. Преди никога не беше вярвал в подобна възможност, но това беше единственото смислено обяснение на поведението на Шахризад.

Тя не беше на себе си. Този дворец и този свят… онова чудовище беше отнело момичето, което Тарик обичаше, и я беше накарал да забрави всичко мило и свидно за нея.

Трябваше да я измъкне оттам. Скоро.

Пронизителният крясък на Зорая го откъсна от мислите му. Тарик й свирна и тя кацна на протегнатата манкала, нетърпелива да получи вечерната си порция храна. Беше потънал в грижи, но успя да се усмихне на сокола, като му подаде ивица изсушено месо.

— Нашият безименен сахиб се завърна! — обади се познат дрезгав глас зад него. — Макар че, ако слуховете са верни, той вече не е безименен.

Тарик се обърна и видя почернялото от слънцето лице на Омар ал Садик.

— Слухове?

Омар се усмихна широко и пролуката между зъбите му зейна.

— Така се получава при слуховете. Често пъти последни узнаваме кои са хората, дошли при нас.

Тарик затвори очи за миг. Този ексцентричен шейх си играеше с последните остатъци от търпението му.

— Носят се слухове за мен?

— За Белия сокол. Спасителят на Хорасан.

— За какво говориш? — въздъхна предпазливо Тарик.

— Не си ли чувал за него? Казват, че язди под знаме, украсено с герб бял сокол. Че иска да нападне град Рей и да свали злия халиф от престола — продължи Омар, а очите му проблясваха. — Излиза, че ти доста добре познаваш Белия сокол. Приятелите му го наричат Тарик.

— Съжалявам — отвърна рязко Тарик, като отметна назад качулката на прашната си бяла рида. — Не съм в настроение за твоите игрички.

— Игрички? Войната не е игра, приятелю. Игрите са за малки деца и за старци като мен. Войната е пагубната наслада на младите мъже.

— Престани с тези игри на думи, Омар. Не издържам да…

— Искаш ли вместо това да видиш знамето си? — намигна му Омар. — Много е…

— Моля те! — викна Тарик, думите сякаш отекнаха в пустинното небе и го изпълниха с разочарование и неспирна болка.

Зорките очи на Омар се взряха в натъженото лице на Тарик.

— Какво се е случило, докато си бил в Рей, приятелю?

Тарик пусна Зорая към облаците и се облегна на коритото за водопой.

— Кажи ми какво те притеснява толкова? — настоя Омар внимателно.

— Аз… аз трябва да измъкна Шази оттам. Да я отведа далеч от онова място. Далеч от чудовището.

— Притеснен си за безопасността й — кимна бавно Омар. — Защо се върна тогава?

Загрижеността му си личеше в прямите му въпроси.

Тарик се присви, неспособен да отговори.

— Нима не можеш да ми кажеш какво се е случило, приятелю?

Тарик се взря в линия на залеза на хоризонта. Топлата следа на слънцето мержелееше по края и потъваше в сини сенки, които на свой ред преминаваха в черно.

— Подозирах, че сигурно го е грижа за нея. В крайна сметка той я остави да живее, докато толкова много други… — започна Тарик, а сребристите му очи охладняха при мисълта за съдбата на другите съпруги на халифа. — Но не очаквах това.

— Разбирам — кимна Омар и се почеса по брадата.

— Какво? Какво разбираш? — обърна се Тарик към шейха на бедуините.

— Ти смяташ, че младият халиф… — рече Омар и вдигна сбръчканата си ръка към рамото на Тарик. — Мислиш, че е влюбен в твоята Шахризад.

Тарик се вторачи в грубия лен на ръкава на Омар.

— Какво те кара да мислиш така? — продължи Омар със същия внимателен тон.

— Начинът… начинът, по който я гледа — прошепна Тарик. — Това е единственият момент, в който започвам да го разбирам.

Омар го стисна за рамото.

— Може би така е по-добре. Чувал съм, че младият халиф е живял живот с огромна загуба. Ако Шахризад може да…

— Няма да оставя Шази в ръцете на безумен убиец!

Омар премигна бавно. Тежките му набръчкани клепачи се надигнаха и се спуснаха отсечено.

— Тарик, защо правиш това? Защо водиш тази битка?

— Защото я обичам — отвърна Тарик, без да се колебае.

— Но… защо я обичаш?

— Що за смешен въпрос е това.

— Не е смешен въпрос. Много прост въпрос е. Трудността се крие в отговора му. Защо я обичаш?

— Защото… — понечи да отвърне Тарик и потри врата си. — Защото всичките ми най-хубави спомени са свързани с нея. Страдах заедно с нея. И… заедно се смеехме и без причина.

Омар свали ръката си от рамото на Тарик.

— Споделената история не ти дава право на бъдещето, приятелю.

— Как мога да очаквам да разбереш? — въздъхна Тарик. — Никой дори не се е и опитвал да ти отнеме Айша. Никой…

— Не се налага да загубя жена си, за да разбера какво означава загубата, Тарик. И детето със счупена играчка разбира какво е това.

В гърдите на Тарик се натрупа гняв, сякаш се сви като готова да нападне змия.

— Оприличаваш страданията ми с тези на едно дете?

Омар поклати глава с развеселена усмивка.

— Загубата си е загуба. А урокът е винаги един и същ.

— Не съм в настроение да слушам уроци.

— Нито пък аз — засмя се Омар. — Затова ще ти разкажа една история.

— Моля те, недей да…

— В една ясна нощ преди много години гледах как хиляди звезди паднаха от небето. Бях само малко момче, но имах много любопитно сърце, затова реших да ги проследя в пустинята, далеч отвъд хоризонта. Разбираш ли, искаш да узная къде отиват звездите, когато паднат. Бягах и бягах, докато вече не можех да тичам. И пак не можех да видя къде отиват звездите.

— Твоята история е урок, Омар — прекъсна го Тарик с равен тон. — Не съм чак толкова глупав.

Омар се усмихна.

— Казвал ли съм ти някога, че и до ден-днешен все още се боря с желанието да преследвам падащите звезди?

— Много добре го разбирам, тъй като и аз в момента се боря с желанието си да побягна оттук.

Омар отметна глава назад и се разсмя.

— Не и преди да завършим урока си, мой млади приятелю! Не можеш да лишиш един старец от заслуженото му право.

— Не. Не мога — кимна Тарик и не успя да сдържи усмивката си въпреки тежестта в сърцето си. — Довършете урока си, мой почитаеми ефенди.

— Някои неща съществуват в живота ни само за един кратък миг. И трябва да ги оставим, за да осветят и друго небе.

Тарик се взря в мрака отвъд наредените в кръг шатри.

— Искаш да оставя нещата, както са. Но не мога. Няма да го направя.

— А аз винаги ще уважавам избора ти, Тарик-джан. Макар и да не сме винаги съгласни един с друг, аз ще се опитам да ти окажа каквато подкрепа мога. Ела с мен. Чичо ти те чака.

— Чичо Реза е тук? — надзърна Тарик през рамото на Омар.

— Пристигна преди два дни с приятеля ти Рахим и оттогава с нетърпение очаква завръщането ти — каза Омар и поведе Тарик към входа на най-голямата шатра в пустинния лагер. Той отмести платнището и двамата влязоха вътре.

— Нашият чутовен герой се завърна! — обяви Омар, отиде до далечния ъгъл и седна край Реза, като ръкомахаше шеговито.

Тарик събу обувките си и свали наметалото, преди да пристъпи в полумрака. Съшитият от различни парчета килим беше мек и износен. Имитираше тъмния колаж от различни тъкани, които оформяха стените на шатрата около тях. Около главата му се въртеше мъглица от дим, миришеше на тютюн и меласа.

— Ела, сипи си малко чай — покани го Омар с усмивка. — През последните няколко дни си прекарах чудесно с чичо ти, защото и той е голям поклонник на любовните истории.

Тарик седна на вълнените възглавници край дървена масичка с извити крака. Върху нея имаше сребърен чайник, няколко гравирани стъклени чаши и високо наргиле галян. То беше изработено от тъмнозелено стъкло, с дълга тръба, обшита с медночервена коприна, виеща се като змия по плота към протегнатата ръка на Реза бин Латиф. Въгленчето в чашката просветваше в яркооранжево, докато той дърпаше дима от гравирания мундщук, а водата в стъкления съд бълбукаше бавно. Сладкият дим се издигаше във въздуха и се къдреше в сиво-сини букли, разтварящи се в облака над тях.

— Чичо — поздрави Тарик и протегна ръка към Реза. Той я пое.

— Доста зает си бил, Тарик-джан — каза тихо Реза.

— Знам, че ми каза да те изчакам в Талекан, докато ме повикаш — отвърна Тарик, като си пое дъх през носа.

Реза продължи да пуфка мълчаливо от наргилето.

— Но не можех да позволя ти да свършиш цялата работа — завърши Тарик.

— Нали? Казах ти. Той вече е герой. Голям герой при това — изкиска се Омар.

— Част от това да си герой означава и да знаеш кога да спреш и да се притаиш — отвърна Реза.

Тарик не каза нищо и Омар се изсмя сърдечно.

— И какво узна от тази глупашка екскурзия до Рей? — попита Реза.

— Научих, че имам още много да уча.

— Нещо друго? — продължи Реза, като подаде мундщука на Омар.

— Узнах, че халифът на Хорасан е опасен, освен че е безумец.

— Как така?

— Той е умен. Много умен като за луд човек. Доста… изненадващ.

— Такива са безумците — проблеснаха очите на Омар, докато издишаше дим от ноздрите си.

— Нещо друго? — попита Реза.

Тарик се облегна на възглавниците.

— Арогантен е и се разгневява бързо.

— А какви са слабостите му? — натърти Реза.

Тарик се поколеба.

— Тарик?

Преди той да може да отговори, чергилото на тентата се отвори още веднъж и Рахим се появи на входа, следван по петите от Джахандар ал Хайзуран. Тримата мъже, настанили се около наргилето, отместиха очи. Рахим погледна Тарик извинително, а Джахандар се прокашля, за да прочисти гърлото си.

— Бих ли… бих ли могъл да се присъединя към вас? — попита Джахандар.

— Разбира се! — грейна в усмивка Омар. — Бъди добре дошъл!

Тарик се надигна от масата, като се стараеше да потисне раздразнението си, докато Джахандар минаваше по килимите. Сведе глава, опрял пръсти до челото си.

— Джахандар ефенди.

— Тарик-джан — поздрави го Джахандар и се взря жадно и с надежда в сребристите му очи. В тях видя единствено стоманена присъда и лицето му безмълвно посърна от срам.

Щом всички се настаниха, Реза продължи с разпита си.

— Беше започнал да говориш за слабостите на момчето халиф.

— Да, чичо — въздъхна продължително Тарик.

Реза забеляза очевидното неудобство на племенника си и се намръщи още повече.

— Тарик-джан, какви са…

— Шахризад — изръмжа Тарик. — Той е загрижен за Шахризад.

— Много ли? — уточни Реза с безизразно лице.

— Не знам. Знам само, че е загрижен. И че искам да я измъкна оттам. Веднага.

— Нещо да не се е случило, докато си бил там? — изненада се Реза, а веждите му литнаха в почуда.

— Тя е изложена на риск всеки ден, който прекарва в онзи дворец. Не мога да го търпя повече.

— Ех, че герой — засмя се меко Омар.

Реза надигна чашата с чай до устните си и отпи.

— Разбирам загрижеността ти, но…

— Моля те, чичо. Нека го направя. Помогни ми.

Реза се вгледа в племенника си, спокоен в преценката си.

— Съжалявам, Тарик-джан, но ние едва започваме да сбираме силите си. Не можем дори да си помислим да подложим град като Рей на обсада. Емирът на Карадж обеща седемстотин войници, както и много оръжия. Трябва да пристигнат скоро. Негов приятел от север праща още двеста души, а аз поддържам връзка с много мои другари — мъже от търговията, вещи в стоките, — които вече се притесняват, че ги управлява жесток тиранин. Управлява ги едно момче халиф, което убива без причина. Те желаят да се обединят под знамето на Белия сокол. Искат да се бият за теб.

— Тогава, ако ми дадеш няколко души…

— Не. Ако всички тези хора искат да се бият, трябва да е за нещо повече от любовта ти, Тарик. Не можеш да навлезеш с марш в най-големия град на Хорасан с новоизлюпена армия само и само да спасиш едно момиче. Бъди истински водач. Бъди уравновесен. Трябва да изчакаш. Когато дойде времето, търпението ти ще бъде явно възнаградено. Имай ми вяра.

Тарик затвори очи и стисна юмруци, като се мъчеше да овладее надигащата се вълна от емоции.

— Омар…

— Ех, приятелю — въздъхна Омар. — Толкова много се надяваш на моята страст към любовните истории. Уви, аз съм стар човек без братя или синове — последен съм от рода ми. Аз няма да се бия. Твърде трудно е да измиеш кръв от стара сабя. Знаеш, че с радост бих рискувал незначителния си живот за любовта. Но как да рискувам живота на народа си и на онези, които яздят под моето знаме? Не мога да рискувам такова богатство. Много съжалявам, приятелю.

Тарик мълчеше и пиеше чая си, докато Омар и чичо му изместиха разговора към други теми. Думите им се носеха около него, отекваха в ушите му, просмукваха се в дима… без да носят никакво значение. Щом чаят му изстина, Тарик се надигна да си върви. Гневът продължаваше да бушува в него като водата в наргилето, а при всяка мисъл за момчето халиф виждаше очи, които пламтяха като въглена върху галяна.

Безумец с гневлив характер и склонност към смърт…

А лицето на Шахризад се успокояваше в прегръдката му.

— Тарик-джан? — повика го мек глас зад него.

— Какво? — обърна се яростно Тарик.

Джахандар отстъпи с отворена уста, а крайчетата на стърчащата му на кичури брада се полюшваха от тихия нощен ветрец.

Тарик изпусна внимателно дъх.

— Съжалявам, Джахандар ефенди. Прости ми.

— Не, не — поклати глава Джахандар. — Аз се извинявам, че обезпокоих мислите ти.

— Всичко е наред — скръцна със зъби Тарик. — Трябва да се науча по-добре да ги владея.

Джахандар кимна и сплете ръце пред себе си, като си играеше с пояса си.

— Има ли нещо, което би искал да обсъдиш с мен? — попита Тарик.

— Да — преглътна Джахандар. — Да, има — продължи той, като изправи рамене и стисна ръцете си. — Ти… имаш ли желание да направиш каквото и да е нужно, за да спасиш дъщеря ми?

Очите на Тарик се разшириха от учудване и той пристъпи напред.

— Знаеш, че е така.

Очите на Джахандар светеха под пламъците на факлите наоколо.

— Тогава нека ти помогна.

НЯКОЙ, КОЙТО ЗНАЕ

Събуди я приглушеното скърцане на вратата. Шахризад можеше да го разпознае дори и насън.

Този път обаче имаше и нещо различно.

Имаше нещо в стаята й. Нещо незнаещо страх и нахално.

Гледаха я очи. Нежелани очи. По врата й пробягаха мравки, а страхът разпали кръвта из цялото й тяло.

Тихият шепот на стъпки край леглото я накара да вземе внезапно решение.

Шахризад отвори очи и изпищя, като изпълни мрака с шум и шок. Стъпките се втурнаха към нея и тя зарита през възглавниците в опит да се измъкне. Отметна воала, като проклинаше безсмисленото му съществуване.

Видя как вратата откъм стаята на Деспина се отваря и сърцето й заблъска в гърдите.

— Шахризад?

Из стаята й се стрелкаха надвисващи сенки, загърнати в нещо повече от нощта.

О, господи. Деспина!

Шахризад сграбчи табуретката до леглото и изпищя отново, като се опитваше да отвлече вниманието им от прислужницата й. Ако Деспина успееше да излезе от покоите й…

Някаква ръка посегна към Шахризад и тя замахна с табуретката към нея.

— Шахризад? — писна Деспина.

— Бягай! — викна Шахризад.

Две от сенките тръгнаха към Деспина и тя скочи към двойната врата. Успя да отвори едното крило и да се втурне по мраморните коридори на палата. След нея отекваше една-единствена, изпълнена с ужас дума:

— Джалал!

Сенките се спуснаха към Шахризад и едната я хвана през гърба. Дръпна я към себе си и Шахризад видя изпълнени с яд мъжки очи да се взират в нея над черната маска. Тя посегна да удари нападателя с табуретката по главата, но той я хвана с приглушена ругатня и я удари през бузата с опакото на другата си ръка.

Шахризад се свлече на мрамора, а очите й се насълзиха от рязката пареща болка. Когато друга сянка се приведе да я изправи на крака, Шахризад дръпна рязко плата от лицето му. Мъжът я вдигна за гърлото и я блъсна в стената.

— Кои сте вие? Какво искате? — пищеше тя, риташе срещу мъжа и се опитваше да го одере.

От коридорите се чуха още стъпки. И двете крила на вратата се отвориха рязко със скръбен протест и на прага се очертаха самотна фигура и силует на меч.

Халид.

Похитителят й започна да се смее ниско и жестоко и затегна хватката си на гърлото й.

Халид не попита нищо, дори не се опита да преговаря. Шамширът му проблесна в мрака и една сянка до вратата падна с клокочене и поредица от ужасни тъпи удари. Миг по-късно Джалал се втурна в стаята, следван по петите от раджпута.

— Изведи Халид от тук! — викна Джалал на раджпута.

Гигантът обаче отмести пренебрежително капитана на стражата и вдигна талвара си.

Халид размаха заплашително меча си и пристъпи напред. Сенките се изпречиха пред него. Бяха поне осем души, включително и този, който я притискаше до стената.

Звукът, на остриета, измъкващи се от ножниците, отекна из стаята, а мъжът, стиснал Шахризад за гърлото, я дръпна с гръб към себе си, като притисна шията й с жилестата си мускулеста предмишница.

Раджпутът се зае с първите от сенките, а Халид и Джалал ги заобиколиха отстрани. Оръжията се сблъскваха едно с друго, метал удряше метала, а смъртта свистеше из въздуха, като оставяше зад себе си кръв и отмъстителен гняв.

Сенките губеха.

Похитителят на Шахризад започна да я влачи към параваните, водещи към терасата. Хватката му се отпусна и тя успя да измъкне едната си ръка. Замахна наслуки към лицето му, успя да го удари в челюстта и се завъртя, за да побегне. Той се хвърли след нея и я сграбчи с едната ръка за рамото, а с другата за врата.

— Ще те убия заради това — изплю той в ухото й.

— Казва един мъртвец — изсъска тя.

— Все още не — озъби се мъжът, пусна врата й и впи пръсти в косата й. Усука кичурите около юмрука си и обърна Шахризад пред себе си като жив щит. Шахризад потисна стона си, но в очите й избиха сълзи.

— Халид ибн ал Рашид! — викна мъжът.

Когато погледът й се проясни, Шахризад видя, че Джалал и раджпутът стоят на по-малко от два метра, готови да ударят.

Халид замахна за последен път с меча си, кръвта на противника му плисна и го опръска на тъмночервени линии по голите гърди и по лицето. Халифът прекоси стаята с пламнали от ярост очи, а от сребристото острие на меча му се стичаха алени капки.

Сенките на разбойниците лежаха притихнали и неподвижни.

Халид се приближи, а ръката в косата й я стисна още по-силно. Похитителят я дръпна силно и тя проплака.

Джалал изруга, а острието на ятагана му лъщеше като сребро под лунните лъчи.

Халид се спря на място.

Мъжът зад гърба й се изсмя, а звукът отекна като камък, срещнал желязо. Той вдигна другата си ръка и опря малка кама в гърлото на Шахризад.

— Няма ли да започнеш да се молиш? — прошушна той в ухото й.

— Аз не се моля — отсече тя. — Особено на мъртвец.

— А могъщият халиф на Хорасан? — рече похитителят й към нощта. — Има ли Повелителят на повелителите някакви молби?

Халид отново тръгна към тях, като мълчеше зловещо и вдигна шамшира пред тялото си.

— Не мърдай, копеле такова, син на курва! — избухна мъжът. — Не мърдай или ще й продупча гърлото. Ще я гледаш как умира, както гледа майка си.

Халид замръзна. Времето сякаш спря. Шахризад видя как лицето му сякаш се пропука и очите му с цвят на разтопен кехлибар се забулиха от мрачен спомен. Пламъкът в тях угасна. Необузданата му мъка попари душата й и пресече дъха й. Окървавеният шамшир се сведе край него.

— Ще те убия заради това — изръмжа тя през рамо.

Мъжът се изсмя и тя усети с гърба си как гърдите му се разтресоха силно.

— Какво искаш? — попита тихо Халид.

— Хвърли оръжието.

Шамширът издрънча остро в мрамора. Халид го пусна без никакво колебание.

Похитителят на Шахризад се усмихна самодоволно и триумфиращо.

— Кажи и на тях да хвърлят оръжието си.

— Спри! — изкрещя Шахризад.

Погледни ме, Халид. Моля те. Не слушай това животно.

Похитителят пусна косата й и я хвана през гърлото, като надигна брадичката и притисна върха на камата в кожата й.

— Джалал. Викрам. Направете каквото казва — нареди Халид с тежък глас, опозорен от приетото условие.

— Халид! — отчая се Шахризад. — Не го прави. Джалал, не го слушай. Не можеш…

— Още една дума и ще ти е последната — изръмжа мъжът и премести ръката си от брадичката пред устата й.

Шахризад го захапа колкото можеше по-силно. Вкусът на сол и пот жегна езика й. Похитителят извика и захватът му отслабна. Тя стовари лакътя си в ребрата му, а камата се плъзна по гърлото й, като остави нажежена до бяло следа. Две силни ръце я дръпнаха настрани и я притиснаха до окървавените гърди на Халид.

Сърцето му биеше сякаш навсякъде около нея, силно и бързо. Блъскаше в бузата й, а всеки удар беше неизказано обещание.

За един миг това й беше напълно достатъчно.

Раджпутът повали мъжа на пода. Джалал стовари коляно в тялото му и го удари с украсения с брилянти ефес в челюстта.

— Как е възможно да си мислиш, че това ще ти се размине? — процеди Джалал. — Да причиниш това на братовчед ми? На моето семейство! — викаше той, като не спираше да нанася удар след удар с блестящата ръкохватка на ятагана си.

— Стига! — заповяда Халид толкова енергично и с такава несдържана ярост, че всички в стаята притихнаха. Той се наведе, посегна за шамшира си и провлече острието по мрамора със заплашително стържене.

Джалал се отдръпна от мъжа, без да му се казва, и застана до Шахризад. Раджпутът се притаи в близките сенки, стиснал огромния си талвар с две ръце, а под лунните лъчи брадатото му лице изглеждаше подивяло.

Халид тръгна напред.

Мъжът лежеше на пода, а от носа и устата му течеше кръв. Щом видя Халид да се надвесва над него, започна да се смее накъсано.

Халид опря върха на меча си в гърлото му.

— Тя беше права. Ти си мъртвец. Но имам желание да обсъдим колко ще те боли.

Хъхрещият смях на мъжа се засили.

— Кой те изпрати? — прошепна свирепо Халид.

— Някой, който иска да те види как страдаш.

— Кажи ми и ще ти спестя болката, която напълно заслужаваш.

Мъжът се закашля и от подутите му устни се разлетяха алени пръски.

— Да не си мислиш, че ме е страх от теб, момче?

— За последен път те питам. След това отговорът ще бъде изтръгнат от теб.

— Смяташ, че можеш да избегнеш ръката на съдбата? Няма значение колко дълго ще се бориш с нея, накрая ще платиш цената, Халид ибн ал Рашид — каза с мъка мъжът и се обърна към Шахризад с явен жест.

— Вече няма какво да говорим — отсече Халид и натисна острието на меча си в шията на мъжа, докато потече тънка струйка кръв. — В това отношение определено съм син на баща си.

Мъжът се засмя като луд. Като маниак.

— Искаш да знаеш кой ме е пратил, о, могъщи Повелителю на повелителите? Ще ти кажа — задъха се той, сякаш се задушаваше. — Някой, който знае.

После отметна бързо глава и сам прекара гърлото си по острието на камата.

Джалал сграбчи Шахризад и притисна лицето й в рамото си. Ръцете й се тресяха и той притисна длан до бузата й в опит да я успокои.

Раджпутът приклекна край тялото на похитителя, огледа неподвижния труп с бездънните си черни очи и дръпна нагоре черния ръкав, покриващ дясната предмишница на мъжа. Под бледата лунна светлина, идваща от терасата, Шахризад успя да различи блед белег, жигосан в кожата. Беше с формата на скарабей.

— Федаинско наемно куче — изръмжа раджпутът като тътен от далечен гръм.

Халид огледа знака мълчаливо и се обърна. Изруга полугласно и замахна с шамшира из стаята.

— Какво е това? — попита Шахризад Джалал.

— Знакът на федаините. Те са наемници. Убийци.

Шахризад си пое рязко дъх, а на езика й се натрупаха куп въпроси.

Джалал огледа шията й.

— Господи. Ти кървиш — сепна се той и отметна косата й настрани.

Преди тя да може да реагира, Халид я вдигна на ръце и я отнесе встрани от касапницата, като не обръщаше внимание на протестите й. Джалал и раджпутът го следваха по петите. Когато минаваха през прага, безжизнените тела на двамата дворцови стражи от двете страни на вратата се втренчиха в нея със стъклените си очи. Гърлата им бяха прерязани от ухо до ухо и раните зееха грозно. Тя потисна поредния стон.

— Всички са мъртви — каза Халид, без да я погледне. — Всеки един от стражите в коридора е убит.

Тя го хвана още по-здраво около врата, докато той продължи да върви. Щом завиха зад ъгъла, се натъкнаха на войници, които бързаха към тях, водени от генерал Ал Хури.

— Пострадала ли е? — попита шахрбанът настойчиво и притеснено.

— Добре съм — отвърна тя, изненадана от загрижеността му. — Наистина нищо ми няма.

— Ранена е — поясни Джалал.

— Не е толкова зле — отвърна тя. — Пуснете ме, мога да вървя.

Халид не й обърна внимание.

— Мога да вървя, Халид.

Той отново отказа дори да я погледне, камо ли да й отговори.

Движеха се по коридорите, водени от стражи, които осветяваха пътя им и ги обграждаха като блестящо укрепление от стомана и пламтящи факли. Шахризад реши да не продължава битката, отпусна се в ръцете на Халид и затвори очи за миг. Той веднага я прихвана още по-здраво.

Завиха по друг, по-малък коридор, който Шахризад не беше виждала никога преди. Стените бяха каменни, а сводестият таван беше от гладък алабастър. Скоро спряха пред двойна врата от полиран абанос с панти от бронз и желязо.

— Стражите да останат на пост тук и пред вратата към личните ми покои до второ нареждане — нареди Халид. — Знайте, че ако има и най-незначителен пробив в сигурността на който и да е от двата входа, ще отговаряте пред мен.

Един от стражите кимна отсечено и дръпна една от бронзовите дръжки. Халид мина през огромните абаносови врати, все още носещ Шахризад на ръце. Не я остави да стъпи на земята, а прекоси тъмното като въглен преддверие до друга двойна врата, точно копие на първата. Минаха през нея и се озоваха в просторна стая със сводест таван, осветена в средата от златна лампа с изящна оплетка. Халид положи Шахризад на ръба на повдигнато на платформа легло, застлано със светла, едноцветна коприна. Отиде до огромен абаносов шкаф до задната стена и извади от него ивици тъкан лен и малко кръгло бурканче. Накрая взе и каната от масата си.

Той коленичи пред Шахризад и отметна внимателно косата й през рамото, за да огледа раната.

— Казах ти — рече Шахризад. — Не е толкова зле. Едва ли е нещо повече от драскотина.

Халид поля една от ленените ивици с вода от каната, посегна към гърлото й и започна да почиства раната.

Шахризад огледа лицето му, докато той работеше. Тъмните кръгове под очите му бяха станали още по-дълбоки. По бузата и челото му имаше пръски засъхнала кръв, чернеещи на фона на загорялото му от слънцето лице. Чертите му бяха сковани и той избягваше погледа й, но профилът му изглеждаше все така упорит. Неотстъпчив. Като ъглите на намачкан свитък, който или трябваше да бъде пригладен… или изхвърлен веднъж завинаги.

Той навлажни друго парче лен, но Шахризад сложи ръката си върху неговите и измъкна плата от ръцете му. Вдигна го към лицето му и избърза тъмната кръв на врата му.

Тигровите очи на Халид най-накрая срещнаха нейните. Плъзнаха се по лицето й с горчиво мълчание, докато тя измиваше останките от смъртта с нетрепващи и нежни пръсти. Той се приведе напред, притисна чело в нейното и стисна дланите й. Двамата останаха така известно време.

— Искам да те пратя някъде. На място, където нищо такова няма да те досегне — започна той.

Сърцето й трепна и тя се отдръпна.

— Да ме пратиш? Сякаш съм някаква вещ?

— Не. Нямам това предвид.

— Какво тогава искаш да кажеш?

— Имам предвид, че не мога да те опазя. От нищо.

— И отговорът ти на това е да ме отпратиш? — повтори Шахризад с опасен шепот.

— Моят отговор не е отговор, а желание да направя каквото е необходимо, за да си в безопасност. Дори нещо толкова неприятно, като това да се разделя с теб.

— И очакваш да се подчиня? Да отида там, където ми наредиш?

— Очаквам да ми имаш вяра.

Шахризад присви очи.

— Трябва да знаеш, че няма да се отнеса мило към това, че ме третираш като вещ.

— Никога не съм те третирал като вещ, Шахризад.

— Докато не заговори да ме пратиш някъде.

Халид сложи длани на бузите й.

— Ти си моя съпруга. Те искат да те наранят заради мен.

— Те? Федаините ли имаш предвид? — поколеба се Шахризад. — Кои са тези хора? На кого служат?

— Лоялни са към този, който може да плати цената им. Верността идва и си отива като прилив, златото обаче остава. Хората, които са ги наели, не могат да им предложат нещо повече.

— И смяташ, че ще е по-добре да отстъпиш пред такива хора?

— Не ме интересува какво си мислят, стига да си в безопасност.

— А би трябвало да те интересува. Време е да започне да те интересува. Не можеш да управляваш целия халифат толкова коравосърдечно.

Той се усмихна горчиво и без грам веселие.

— Приказваш така, сякаш разбираш. Сякаш знаеш.

— Прав си. Аз нищо не разбирам. Нищо не знам. А кой е виновен за това? — попита гневно Шахризад, като избута голите му гърди, стана от леглото и мина край него.

— Казах ти защо — отвърна Халид и се изправи на крака. — За теб не е безопасно да знаеш тези неща. Да знаеш…

— Какво да знам? — обърна се тя към него. — Да те познавам? Сякаш мога и да мечтая за нещо подобно. Но като истинска глупачка аз исках да се науча. Да разбера на какво се дължи болката ти, какво ти носи радост. Но съм в пълно неведение дори за най-обикновените неща. Не знам например кой е любимият ти цвят. Каква храна не харесваш. Кой аромат ти навява скъп спомен. Нищо не знам, защото се бориш с мен на всяка крачка.

Докато тя говореше, Халид я гледаше. Лицето му беше внимателно, стойката някак замислена, но очите му разкриваха по-дълбока битка, която той вече не се опитваше да спотаи.

— Не знам какво искаш от мен, Шахризад. Знам само, че не мога да ти го дам. Не и сега.

— Не е нужно да е толкова трудно, Халид-джан. Моят любим цвят е виолетовото. Уханието на рози ме кара да се чувствам като у дома си, където и да съм. Не обичам риба, но бих я яла, за да накарам някой скъп за мен човек да се почувства щастлив, макар и да страдам зад усмивката си.

Изражението му остана каменно, но борбата в очите му се разгоря.

Шахризад въздъхна тежко, обърна се и тръгна към вратата.

— Лека нощ.

Халид я догони с няколко широки крачки и сложи ръка на абаносовата врата. Не я пускаше да си върви.

— Какво искаш да направя? — попита той ниско.

Тя не вдигна поглед, макар че сърцето й биеше чак в гърлото.

— Докажи, че един истински мъж не прави цяло представление за това какво е негово. То просто е.

— Така ли е? Моя ли си? — попита той тихо и сериозно.

— Казах ти. Не се опитвай да ме притежаваш — продължи да го убеждава тя.

— Не искам да те притежавам.

Шахризад го погледна в очите.

— Тогава никога повече не казвай, че искаш да ме пратиш някъде. Аз не съм предмет, за да правиш с мен каквото си поискаш.

Лицето на Халид омекна многозначително.

— Колко си права. Ти не си моя — каза той и дръпна ръката си от вратата. — Аз съм твой.

Шахризад стисна силно юмруци, като се мъчеше да си припомни времето, когато тя не значеше нищо за него. Времето, когато той беше по-малко от нищо за нея, а всичко се свеждаше до отмъщение — кръв за кръв.

Уви, тя вече не виждаше същото момче пред себе си. Само светлина сред море от тъма и сигурно обещание за нещо повече. Но тя никога не видя нещата, които трябваше да види. Болката, гневът, предателството. Те винаги избледняваха и тя се презираше заради това.

Преди да успее да се спре, ръцете й посегнаха към него, сякаш единствената цел на съществуването им беше да го докосват. Пръстите й погалиха челюстта му с нежността на перце и се дръпнаха. Той затвори очи и въздъхна меко. Ръцете на Шахризад сякаш заживяха самостоятелно, танцуваха като отрова с лекарството, а вкусването на кожата му не им стигаше, изпитваха глад за още. Неутолим глад. Погалиха челото му, поспряха се на слепоочията, преди да се плъзнат в косата му, гладка като коприна и тъмна като нощта. Тя гледаше как очите на Халид се отварят и пръстите й превръщат влагата в тях в огън. Шахризад обхвана врата му с ръце и се спря.

— Защо не ме докоснеш? — прошепна тя.

Той помълча, преди да отговори.

— Защото, ако започна, няма да се спра.

— А кой те кара да спираш? — плъзна Шахризад пръсти по гърдите му.

— А ако не мога да ти дам отговорите, които искаш?

Тя отново не отвърна.

— Тогава, дай ми това — каза Шахризад, като се надигна на пръсти и долепи устните си до неговите. Той не отвърна, но тя прокара език по долната му устна и ръцете му се плъзнаха по кръста й с изгарящо докосване. Тя си помисли, че ще я отблъсне, но той я привлече към себе си. Халид я целуваше, сякаш всичко зависеше от това. Шахризад обви ръце около врата му, а той я притисна в абаносовата врата. Тя нямаше път за бягство, но и не искаше да бяга, гърбът й се изви, а дъхът им се сливаше, а сърцата им биеха като едно.

— Халид — прошепна тя, когато устните му докоснаха нежната кожа под брадичката й. Сърцето й препускаше, пулсът отекваше в ушите й толкова силно, че отначало тя не успя да различи шума от другата страна на вратата.

— Сайиди.

— Халид — повтори тя, като го стисна за китките.

Той изруга полугласно. Пое дъх и посегна към бронзовата дръжка.

— Да — рече ниско и сприхаво.

— Шахрбанът иска да говори с вас. Капитан Ал Хури може би е установил как нападателите са проникнали в двореца.

Халид кимна рязко и тръшна вратата. Прокара длани по лицето си и се обърна към Шахризад.

Тя се облягаше на абаноса, стиснала ръце зад гърба си.

— Върви — каза меко Шахризад.

Той се спря замислено.

— Аз…

— Не се притеснявай. Аз ще остана тук.

— Благодаря ти — кимна той, хвана дръжката на вратата и се усмихна разсеяно на себе си.

— Какво има — попита Шахризад, като сви вежди.

— Колко подходящо наказание за едно чудовище. Да искаш нещо толкова много — да го държиш в обятията си, — а да знаеш извън всякакво съмнение, че никога няма да го заслужиш — каза Халид, отвори вратата й прекрачи през прага, без да дочака отговор.

Шахризад се свлече на пода. Ръцете, които бяха толкова стабилни, когато го докосваха, сега трепереха пред очите й. Доказателство, че и тя е също толкова наказана за прегрешенията си. Наказана за това, че желаеше чудовище.

Тя отправи безмълвна благодарност към звездите, които управляваха съдбата й — защото нейното чудовище не знаеше как беше загубила ума си за един удар на сърцето.

Как вината се стовари върху нея.

И как бремето на въпросите тегнеше на душата й.

Някой, който знае.

СЯНКА НА МОИТЕ ЧУВСТВА

Шахризад потъна в пустошта на мислите си, като изучаваше сенките, хвърляни от златната оплетка на лампата. Надигна се чак когато краката й изтръпнаха дотолкова, че вече не усещаше стъпалата си. Очите й пробягаха из стаята, като я оглеждаха внимателно, както хищник се втренчва в плячката си.

Подът беше от плочи черен оникс, а стените бяха покрити със същия гладък алабастър като коридора, който водеше до входа на антрето. Цялото обзавеждане беше от абанос, мебелите бяха изчистени, с остри ръбове. По леглото нямаше такъв куп възглавници, с които Шахризад беше свикнала в спалнята си — познато, пищно тържество на цветове, примамващо да се отпуснеш върху него.

Стаята изглеждаше хладна и неприветлива, тъкмо като човека, който живееше тук. Нямаше и намек за навиците му.

Тази спалня е като затвор, само че без решетките.

Тя въздъхна, а звукът отекна към нея от сводестия таван. Шахризад обиколи стаята, а босите й крака оставяха следи по лъскавия черен оникс. Влагата се задържаше за миг, а после изчезваше безследно като прошепнато предложение.

Единствената лампа в средата на помещението разпръскваше призрачна и безнадеждна светлина. Тя не беше достатъчна, мъждееше, а трепкащите сенки по студения бял алабастър й се струваха по-скоро опасни, отколкото красиви.

Това беше тъжно място, дори не беше убежище, неразкриващо нищо. Собственикът му беше същият.

Шахризад оглеждаше стаята. Узнаваше много, но не разбираше почти нищо. Всичко в стаята си имаше място, определен ред. Единственото, което не беше на мястото си, беше тя и стиската окървавени ленени ивици на края на издигнатото на платформа легло. Нямаше никакъв намек за живот, нито пък за някакви емоции.

Шахризад отиде до леглото и смете топката мокър плат. Взе неизползваните ивици лен и малкото бурканче мехлем, което Халид беше извадил от абаносовия шкаф, когато влязоха в стаята. Масивната абаносова врата беше останала притворена. Шахризад поседя за миг и отиде до шкафа, като продължаваше да държи лена и балсама в ръце. Прехвърли бурканчето в другата си ръка, дръпна бронзовите халки и надникна вътре. Лавиците бяха безупречно закрепени и подредени, всяко нещо по тях си беше на мястото, също като и предметите в стаята. Два от рафтовете бяха заети от книги, спретнато наслагани една до друга по височина. На трети бяха струпани запечатани с восък свитъци. На лавицата на височината на очите имаше гърненца и бурканчета в най-различни размери и форми. Озъбената в редицата дупка явно беше мястото на мехлема, затова Шахризад го върна и остави ленените ивици в опразнената ниша отстрани. Нямаше къде другаде да стоят.

Понечи да затвори вратата, но погледът й падна върху една от най-високите лавици. Там имаше кожен калъф, натъпкан с пергаментови листове, притиснат като нещо излишно между два дебели тома.

Не беше на мястото си. Точно като нея.

Частица от нея знаеше, че не бива да го пипа. Нито стаята беше нейна, нито пък нещата в нея.

Но калъфът я зовеше. Листовете шепнеха името й, сякаш иззад врата, затворена със забранен ключ. Шахризад се вгледа в кожения калъф.

Пергаментът молеше за вниманието й, също като в приказката за Тала и връзката ключове на синьобрадия й съпруг.

И също като Тала тя не можеше да го пренебрегне.

Трябваше да узнае.

Шахризад се надигна на пръсти и издърпа кожения калъф с две ръце. Той се плъзна между томовете, тя го притисна до гърдите си за един нервен миг и коленичи на черния оникс. Студени тръпки на страх пролазиха по гърба й, докато разгръщаше кожата. Снопът пергаментови листове беше обърнат наопаки и не можеше да се разчете, така че тя хвана купчината и я приглади внимателно.

Първото, което забеляза, беше официалният подпис на Халид в долния ъгъл, положен с чист и ясен почерк. Очите й се плъзнаха по страницата, тя бързо разбра, че това е писмо…

Извинително писмо, адресирано до семейство в Рей.

Шахризад взе друг лист.

Още едно извинително писмо. Написано до друго семейство.

Тя разлистваше купчината и очите й плувнаха в сълзи, когато узна. Когато разбра.

Това бяха извинителни писма до семействата на момичетата, убити при пукването на зората от безчувствена ръка и копринено въженце.

Всяко имаше дата. Всяко признаваше единствената отговорност на Халид. Нито едно не даваше оправдание за смъртта. Нямаше причина.

Той просто се извиняваше. При това толкова открито и с израз на такива чувства, че гърлото й пресъхна и усети болка в гърдите.

Беше ясно, че са писани, без намерение да бъдат изпратени. Думите на Халид бяха прекалено лични и изпълнени със самонаблюдения, явно той никога не беше имал намерение да ги покаже на никого. Бяха предназначени само за неговите очи. Но неприкритата омраза към самия него прободе Шахризад като току-що наострен нож.

Той пишеше как е гледал уплашените лица и изпълнените със сълзи очи с окаяното осъзнаване, че отнема радостта на семействата. Че източва кръвта от сърцата им, сякаш има това право. Сякаш някой изобщо има право.

Вашето дете не е прищявка или каприз. Вашето дете е най-голямото ви съкровище. И вие никога не бива да ми простите това, което направих. Както и аз никога няма да си простя.

Знайте, че тя не се страхуваше. Тя не трепна, когато гледаше в лицето чудовището, осъждащо я на смърт. Де да имах половината от смелостта й и четвърт от силата на духа й.

Миналата нощ Роя помоли за сантур. Музиката й накара всеки от стражите в коридора да отиде до вратата й, а аз стоях в градината и слушах, нали съм студено и безчувствено копеле. Това беше най-прекрасната музика, която бях чувал в живота си. Музика, която превърна всичко след това в скучен и безцветен спомен.

Сълзите се стичаха по лицето на Шахризад. Тя запрелиства пергамента, докато не стигна до писмото за семейството на Реза бин Латиф.

Как някой да започне да се извинява, че е отнел светлината от света? Думите изглеждат странно недостатъчни в такива случаи, но аз все пак се залавям за тях с моята неспособност. Моля, знайте, че никога няма да забравя Шива. За един кратък момент тя се вгледа в лицето на чудовището и благоволи да се усмихне и да прости. И в тази усмивка аз усетих сила и дълбочина на разбиране, каквито никога не бих се надявал, че мога да проумея. Тя разкъса онова, което претендира да бъде моя душа. Съжалявам, съжалявам, съжалявам. Хиляди и хиляди пъти. Падам пред коленете ви, но и това никога няма да е достатъчно.

Шахризад изхлипа и звукът отекна из стаята. Пергаментът трепереше в пръстите й.

Халид беше отговорен. Каквото и да беше извинението, каквато и да беше причината, отговорността беше негова. Той беше убил Шива.

Той беше отнел тази светлина от Шахризад.

Тя го знаеше през цялото време. Но сега, когато стискаше необоримата истина в ръцете си, осъзна колко силно беше искала това да се окаже лъжа. Колко беше искала да има някакво извинение. Някаква готова жертва. Че някъде по веригата ще открие, че вината не е негова.

Дори сега тя разбираше колко смешно звучи.

Но това я съсипваше… бавно. Стената около сърцето й се рушеше, оставяше зад себе си разпалени въглени и кървящи рани. Хлиповете й станаха по-силни. Шахризад искаше да захвърли кожения калъф, да разкъса съдържанието му и да отрече гибелната истина, но въпреки това взе следващия лист. И следващия.

Толкова много бяха.

И нямаше нито едно обяснение.

Тя продължи да разглежда писмата и да дири поне подобие за оправдание на толкова много безсмислена смърт. Продължи да чете, като не искаше да изпусне нишката на надеждата.

Най-накрая взе последния лист и сърцето й сякаш спря.

Беше адресирано до нея, с датата на съдбоносната зора и коприненото въженце.

Шахризад,

Разочаровах те няколко пъти. Но имаше момент, когато те разочаровах отвъд всякакви граници. Това беше в деня, когато се срещнахме, моментът, когато поех ръката ти, а ти ме погледна със славата на омразата в очите си. Трябваше да те отпратя у дома при семейството ти. Но не го направих. В твоята омраза имаше честност. Безстрашие в болката ти. В твоята честност видях отражение на самия себе си. Или по-скоро на мъжа, когото исках да бъда. И те разочаровах. Не се отдръпнах. После, по-късно, си помислих, че ще е достатъчно да имам отговорите. Че вече няма да ме е грижа. Че ти вече няма да си толкова важна. Затова продължих да те разочаровам. Продължих да искам още и още. А сега не мога да намеря думи, за да изкажа онова, което трябва да бъде казано. Да ти предам поне най-малкото от всичко, което ти дължа. Когато си мисля за теб, не ми стига въздух да

Писмото свършваше дотук.

Шахризад поседя объркана.

После един разговор от миналото отекна около нея като песен от далечен спомен:

И как ще разбереш, че си открил този загадъчен някой?

Предполагам, че тя ще е като въздуха. Като това да знаеш как да дишаш.

Писмото се понесе към пода при разпилените си събратя. Всичко около Шахризад замлъкна и потъна в сенки. В горчивото знание и във великолепието на осъзнаването.

За миг тя се върна в онази ужасна зора и стягането на коприненото въженце около врата й. Тя се насили да си спомни всяка минута от нея, сребристата светлина, която пълзеше по сините от здрача стръкове на тревата и ги обагряше в зелено, замъгленото ранно утринно слънце, каещия се войник с яките ръце и старата жена с потрепващия плащ. Страха. Страданието. Бездната. Но сега, когато затвореше очи, умът й разкриваше още един свят на тъга — света на момчето халиф, седнало край абаносовата си маса и пишещо писмо до умиращо момиче, а слънцето се издига над рамото му. Как това момче застива във внезапно осъзнаване, а ръката му замръзва над пергамента. Как бяга по коридорите, а братовчед му го следва по петите. Как се втурва в сребърносивия двор, очертан от черно мастило и изгаряща агония…

Как се терзае дали не е закъсняло.

Шахризад преглътна мъчителния си писък и запрати кожения калъф и листовете по черния оникс.

Собственото й осъзнаване се надигна като зора зад гърба й. Като оловносив изгрев, забулен от вихър на буреносни облаци. Вече не беше достатъчно да получи отговори заради Шива. Наистина всичко се беше променило в мига, когато устните на Халид докоснаха нейните в уличката зад пазара. Вече не беше просто отмъщение. Тя беше искала да има причина за тази лудост, нуждаеше се от причина, така че да може да бъде с него. Да бъде до него, да го накара да се усмихва, докато тя се смее, да вплита думите в приказки под светлината на лампата и да споделя тайни в мрака. Да може да заспи в ръцете му и да се събуди във великолепното утре.

Но вече беше твърде късно.

Той беше Мехрдад от нейните кошмари. Тя беше отворила вратата. Беше видяла висящите от стените тела. Убити без никакво оправдание. Без никакво обяснение.

Щом нямаше такова, Шахризад вече знаеше какво трябва да направи.

Халид трябваше да отговаря за тези зли деяния. За безбройните убийства.

Дори и да беше нейният въздух.

Дори и ако тя го обичаше неизказано.

Стражите му бяха нащрек и прекалено близо до него.

Пламтящите им факли и тропотът на стъпките им само засилваха мъчителната болка в главата му и разпалваха огъня, който се бореше за господство над очите му.

Когато един от нервните охранители изтърва сабята си и тя издрънча толкова шумно, че можеше да разбуди и мъртвите, Халид трябваше да призове цялата си воля да не отсече ръката на младия мъж от рамото.

Вместо това се спря в притъмнелия коридор и притисна длани към челото си.

— Вървете си — изръмжа той на стражите.

— Сайиди…

— Махайте се! — викна той и думата се понесе по коридорите. Слепоочията му пулсираха.

Войниците се спогледаха един друг, но се поклониха и се отдалечиха.

Джалал остана до стената и го наблюдаваше навъсено.

— Това беше доста детинско — жегна го той, щом войниците се скриха зад ъгъла.

— И ти можеш да си вървиш — отвърна Халид и продължи да крачи към покоите си.

Джалал застана пред него.

— Изглеждаш ужасно — каза той притеснено, а челото му се беше сбръчкало от тревога.

Халид го изгледа спокойно и сдържано.

— Предполагам, че очакваш да ти доверя тревогите си, вдъхновен от честната ти оценка на едно доста очевидно състояние. Прости ми, но вечерта беше изтощителна, капитан Ал Хури.

— Наистина съм загрижен.

— Не бъди чак толкова — престори се на развеселен Халид.

— Ако отказваш да говориш за случилото се тази нощ, ще трябва да продължа да настоявам.

— И всеки път ще оставаш разочарован.

— Не. Няма — тръсна глава Джалал и скръсти ръце на гърдите си. — Ти си направо съсипан. Подскачаш и при най-лекия шум, а току-що едва не откъсна главата на нещастния хлапак, защото си изпусна оръжието.

— Хлапакът се препъваше и размахваше гола сабя. Според мен е чист късмет, че не падна върху нея и не се наниза на студената стомана на собствената си глупост.

— Сарказмът ти става все по-жесток с годините. И с арогантността. Вече дори не е забавен.

Халид се намръщи срещу братовчед си. Кръвта пулсираше в шията му и тътнеше в слепоочията му. Всеки удар на сърцето замъгляваше погледа му.

Без да каже и дума, мина покрай Джалал и продължи напред.

— Какво правеше тази нощ, сайиди? — обади се братовчед му зад него. — Разбираш ли, че когато хвърли меча си по нареждане на онова наемно куче, изложи целия халифат на риск. Можеше да те убие и да оставиш Хорасан без владетел. Щеше да позволиш убийците на Салим да ни лишат от водач на ръба на потенциална война с Партия.

Джалал помълча, но реши да продължи:

— И всичко заради едно момиче — едно от толкова много.

При тези думи обтегнатите нерви на Халид не издържаха, самообладанието му се пропука и той връхлетя върху Джалал с цялата си ярост, като се извърна и измъкна шамшира си от ножницата с едно плавно движение. Вдигна закривения връх на острието и се спря на косъм от сърцето на Джалал.

Той стоеше, без да помръдне, странно спокоен в такава ситуация.

— Сигурно много я обичаш, Халид-джан.

След секунда Халид отпусна меча си, а челото му се сбърчи от болка и ужас.

— Любовта е… само сянка на моите чувства.

Джалал се усмихна, но очите му останаха сериозни.

— Като твой братовчед се радвам да го чуя. Но като капитан на стражата ще излъжа, ако кажа, че не съм обезпокоен от събитията тази нощ. Ти не носиш отговорност само за едно момиче.

— Съзнавам това — каза Халид и прибра меча в ножницата.

— Не съм толкова сигурен, че е така. Ако смяташ да се държиш толкова необмислено, мисля, че е време да кажеш истината на Шахризад.

— Не съм съгласен, затова разговорът приключи — отсече Халид и отново закрачи по коридора. Джалал вървеше до него.

— Тя вече е част от семейството. Ако искаш да умреш заради нея, е време да й доверим тайните си — настоя тихо Джалал.

— Не.

— Кажи й, Халид-джан — повтори Джалал, като го хвана за рамото. — Тя има право да знае.

— А ти как би реагирал на такава новина? — ядоса се Халид и блъсна ръката му. — Как би реагирал, ако разбереш, че животът ти е на ръба на пропаст, обвързан с изменчиво проклятие?

— Моят живот е изложен всеки ден на риск. Както и твоят. Нещо ми подсказва, че Шази не живее в свят, който отрича този факт.

— Няма значение — каза Халид, а чертите му се изопнаха. — Не съм готов да й кажа.

— И никога няма да бъдеш. Защото я обичаш, а ние се борим да защитим хората, които обичаме — рече Джалал и се спря в коридора, който водеше към покоите на Халид. Братовчед му продължи напред край стените от камък и мрамор, без дори да се обърне към него.

— Сайиди? — провикна се Джалал зад него. — Тази нощ задължително прати да викнат лечителя. Ти си като опъната тетива, готова да се скъса.

Халид профуча през първите двойни врати, влезе в антрето и закрачи към входа на покоите си. Спря се и кимна на един от стражите, който завъртя бронзовите дръжки и бутна полираното дърво.

Халид прекрачи през прага и установи, че стаята е напълно притихнала. Напълно примряла. Липсваха единствено окървавените ленени ивици и каната с вода край повдигнатата платформа…

Момичето спеше в леглото му.

Шахризад лежеше на една страна. Тъмната й коса се беше разпиляла по копринените чаршафи, а коленете й се притискаха в единствената възглавница върху леглото на Халид. Черните й мигли се открояваха върху кожата под очите й, а гордата й, остра брадичка се опираше в набръчканата край ръката й коприна.

Халид приседна внимателно, като се въздържаше да я гледа прекалено дълго. Дори не помисляше да я докосва.

Тя беше опасно, опасно момиче. Чума. Планина от адамант, която изтръгваше желязото от корабите и ги потапяше във водните им гробове, без да се замисли. Само с усмивка или смръщване.

Но макар и да го знаеше, той се предаде пред привличането й. Отстъпи пред простата нужда да бъде до нея. Халид издиша бавно, остави шамшира на пода и отпусна тялото си до нейното. Вторачи се в тавана и в единственото пламъче на златната лампа над главата си. Очите го боляха дори и от бледата светлина, извираща от сърцевината й. Той склопи очи, като се опитваше да отблъсне умората и вечното мъчение от окования във вериги звяр, който ръмжеше в главата му.

Шахризад помръдна насън и се обърна към Халид, сякаш привлечена от някакъв необясним импулс. Ръката й падна на гърдите му и тя намести чело до рамото му с приглушена въздишка.

Халид отвори очи да я погледне още веднъж, въпреки че знаеше, че не бива да го прави.

Това опасно момиче. Тази запленяваща красота.

Този унищожител на светове и създател на чудеса.

Халид изпитваше толкова силно желание да я докосне, че вече не можеше да мисли логично и ръката му я обгърна. Той зарови нос в косата й, в същия аромат на люляк, който го дразнеше в градината. Малката грациозна ръка на гърдите му се плъзна по-нагоре и легна върху сърцето му.

В този миг нищо не беше по-важно.

Каквото и мъчение да трябваше да изтърпи. Срещу каквото и зло да трябваше да се изправи.

От далечния ъгъл на стаята се разнесе шум.

Той премигна бързо, като се опитваше да се концентрира. Мускулите му се стегнаха, съзнанието му се изостри, а пред очите му проблесна някакво движение. Халид стисна очи, като се опитваше да избистри зрението си и се бореше да прозре през сенките и мъглата. Болката в челото му се засили, а пулсът му се ускори, като се готвеше да се срещне с неочакваното предизвикателство.

Още едно неясно движение профуча през стаята, този път в противоположния ъгъл.

Халид дръпна ръката си от Шахризад и посегна за каната с вода край леглото.

Още една сянка помръдна край масата, той запрати каната натам и скочи на крака, стиснал шамшира в ръце.

Трясъкът от разбиващата се в абаноса кана събуди Шахризад и тя се надигна със стреснат вик.

— Халид? Какво става?

Халид не отвърна и се взря в неподвижния мрак край масата. Премигна отново. Стисна силно очи, но те горяха с жаравата на хиляди слънца. Халид притисна длан към челото си и изскърца със зъби.

Шахризад стана от леглото, заобиколи и отиде до него.

— Ти… ранен ли си?

— Не. Лягай да спиш — нареди той. Прозвуча му ненужно жестоко, дори и за него.

— Лъжеш ме — укори го тя, като се пресегна и обви меките си пръсти около китката му. — Какво има?

— Всичко е наред — отвърна той, но болката го преряза и думите излетяха от устата му по-рязко, отколкото искаше.

— Лъжец — каза тя и го бутна по ръката.

— Шахризад…

— Не. Кажи ми истината или ще си тръгна оттук.

Халид замълча, а звярът в главата му ревеше с неизказана мощ.

Шахризад сподави хлиповете си.

— Отново и отново — поклати глава тя, обърна се на пети и се плъзна към абаносовата врата.

— Спри! — викна Халид, като се опита да тръгне след нея, но главата му бучеше, а зрението му беше толкова замъглено, че не можеше да я последва.

Халид изхъхри неясно, изпусна шамишра, а краката му се подвиха. Той се свлече на колене, стиснал глава с ръце.

— Халид! — ахна Шахризад, изтича обратно и коленичи до него. — Какво има?

Той не можеше да й отговори.

Всичко се виеше пред очите му, но чу как тя се втурна към вратата и отвори едното крило.

— Господарке? — поклони се единият от стражите.

— Намерете капитана, не, намерете генерал Ал Хури! — настоя Шахризад. — Веднага!

Тя изчака до вратата, докато малко по-късно някой почука меко.

— Господарке Шахризад — започна генералът, — всичко наред ли…

— Главата му. Моля ви. Много го боли — проплака тя, а страхът в гласа й разстрои Халид повече, отколкото би искал да признае.

— Останете с него. Скоро ще се върна.

Вратата се затвори.

Шахризад се върна до леглото. Халид се облегна на ръба му, облегна лакти на коленете си и стисна главата си толкова силно, че пред очите му заиграха звезди.

Вратата се отвори още веднъж и Шахризад замръзна на място. Той усети как тя внимателно застава до него, сякаш да го предпази.

— Сайиди — отекна гласът на лечителя над него.

Халид въздъхна, все още здраво стиснал очи.

— Господарке — каза чичо му. — Моля, елате с мен.

Тялото й се стегна още повече, готово за битка.

— Аз…

— Шахризад-джан — обади се много внимателно шахрбанът. — Моля те.

— Не — противопостави се Халид. Гласът му стържеше, сякаш гърлото му беше пълно с пясък. — Тя остава.

— Халид-джан…

Халид се насили да отвори очи въпреки пищящата болка зад клепачите си.

— Жена ми ще остане тук.

АВА

Шахризад не знаеше как да приеме сцената, която се разиграваше през очите й.

Странният старец, облечен изцяло в бяло, не вървеше като нормален човек. Той не мигаше, а и сякаш не дишаше.

Освен това се беше вторачил в нея толкова пронизващо, че стомахът й се сви на възли.

— Сайиди — повтори странният мъж, като се приближи до Халид.

Той склони глава, без да каже и дума. Мъжът вдигна ръце и доближи длани до слепоочията на Халид. После затвори очи. Шахризад усети как въздухът в стаята застина. Странно чувство обгърна сърцето й, а по гърба й премина студена тръпка.

Когато странният старец отвори очи отново, те светеха в бяло, като ослепителната среда на пламък. Между ръцете му се разпростря топло, оранжевочервено кълбо и обхвана цялото чело на Халид.

Странното чувство в гърдите й трепна отново и Шахризад сподави въздишка. Усещането й напомни за онзи следобед миналата седмица… с летящото килимче.

Кръгът светлина около главата на Халид започна да пулсира в жълто, да присветва по-ярко, преди да повехне и да потъмнее. Присвитите длани на стареца сякаш всмукаха сиянието.

Усещането около сърцето й изчезна.

Халид издиша внимателно. Раменете му се приведоха напред, а напрежението започна да се оттича от тялото му.

— Благодаря — прошепна той към стареца, а гласът му отново стържеше сухо.

Шахризад се взря в стария владетел на магията. Той отново я гледаше със странно разбиране в погледа.

— Благодаря — каза объркана Шахризад.

Лицето на стареца се разкриви от гримаса, а немигащите му очи бяха изпълнени с неудобство.

— Сайиди…

— Съветът ти винаги е бил оценяван. Давам си сметка за загрижеността ти — прекъсна го Халид тихо.

Старецът помълча.

— Става все по-лошо. И ще продължи да се развива по същия начин.

— Отново, както разбирам.

— Прости ми дързостта, сайиди, но не разбираш. Предупредих те и преди, а сега се сбъдват и най-лошите ми страхове. Вече не можеш да поддържаш тази измама. Ако не започнеш да спиш…

— Моля те — прекъсна го Халид и се изправи.

Старецът отстъпи и се поклони с неестествена грациозност.

— Благодаря ти още веднъж — върна поклона Халид и вдигна ръце към лицето си в знак на уважение.

— Не благодари на мен, сайиди — рече старецът, докато се носеше сякаш безплътно към абаносовите врати. — Аз служа на надеждата за велик владетел. Постарай се да му дадеш шанса да докаже, че съм бил прав — завърши той, хвана бронзовата дръжка и изчезна в мрака, но не и преди да се спре и да изгледа Шахризад още веднъж, преди да ги остави сами.

Халид се отпусна на ръба на леглото. Очите му бяха кървясали, а чертите му все още бяха обтегнати.

Шахризад приседна до него. Мълчеше и въздухът натежа от неизказаните им мисли.

— Преди… — започна той, като извърна глава към нея.

— Не можеш да спиш ли? — прекъсна го тя тихо.

— Не мога — кимна той, като си пое дъх през носа.

— Защо?

Халид се приведе напред, а черната му коса падна върху челото.

— Кажи ми — помоли го тя, като го хвана за ръката.

Той отклони поглед, изглеждаше толкова нещастен, че Шахризад направо остана без дъх.

Тя обви ръцете си около предмишницата му.

— Моля те, Халид.

Той кимна.

— Преди да започна, искам да знаеш колко съжалявам.

— За какво? — попита тя, а сърцето й заби по-силно.

— За всичко. Но най-вече за това, което ще ти кажа.

— Аз не…

— Това е бреме, Шази — прошепна той дрезгаво. — Тази тайна е товар, който не исках никога да стоварвам върху теб. Щом я узнаеш, няма връщане назад. Каквото и да стане, студената й истина ще е винаги с теб. Страхът, притеснението, вината… ще са твои.

Шахризад си пое дъх внимателно.

— Няма да кажа, че разбирам, защото не е така. Но ако това е твое бреме и те кара да страдаш, бих искала да го узная.

Халид се загледа в плочите черен оникс пред себе си.

— Името й е Ава.

— Ава?

— Първата ми съпруга. Ожених се за нея скоро след като навърших седемнадесет години. Бракът беше уреден. Нагласих нещата така, защото исках да избегна много по-лоша съдба, така смятах. Колко съм грешал.

Халид сплете пръсти с нейните.

— Аз никога не съм бил наследникът, който да управлява Хорасан. Брат ми Хасан беше отгледан да поеме трона. Когато той загина в битка, вече беше твърде късно и баща ми нямаше как да поправи годините, в които ме беше наказвал заради предполагаемите измени на майка ми. Между нас не съществуваше връзка, имаше само спомени за кръв и мечти за възмездие. Той умря, а аз бях толкова неподготвен за управлението, колкото може да бъде само едно момче, изпълнено с омраза. Както ти каза веднъж, аз бях предсказуем. Предсказуемо гневен. Предсказуемо измъчен.

Шахризад гледаше как уморените очи на Халид потъват в спомените.

— Но бях и решен да бъда всичко онова, което баща ми презираше в един владетел. Преди да умре, той искаше да се оженя за Ясмин — да обединя Хорасан и Партия. След смъртта му съветниците му продължиха да настояват за този династичен брак. Дори чичо Ареф смяташе, че това е мъдро, макар и нещастно решение. Бях твърд като адамант в отказа си — дотолкова, че освободих останалите съветници на баща ми и събрах свои.

— Толкова ли презираш Ясмин? — попита Шахризад, а лицето й се стегна.

Халид поклати глава.

— Ясмин има своите достойнства, но никога не съм се чувствал наистина привързан към нея. Нещо повече, не можех доброволно да обединя семейството си с това на Салим Али ел Шариф. Докато майка ми беше жива, той се отнасяше с нея като с богаташка курва, а след като тя умря, не пропускаше случай да злослови срещу нея. Спомням си, че дори като момче жадувах да бъда достатъчно силен да го накажа за нещата, които казваше — поклати глава той с крива, горчива усмивка.

— Но отмъщението не е било такова, каквото си очаквал, нали? — попита тихо Шахризад.

— Не. Не беше. И никога няма да бъде. Отмъщението няма да замени това, което загубих.

Шахризад преглътна, като гледаше настрани.

— Салим трябва да е бил много ядосан от отказа ти да се ожениш за Ясмин.

— Аз не съм отказвал. Никога не се стигна дотам. Когато натискът да се оженя за Ясмин нарасна — да засиля връзките между двете владения и да стабилизирам слабата си позиция на млад халиф, — аз реших, че най-добрият начин да избегна обидата на директния отказ е да взема друга жена за съпруга. Ава беше от добро семейство в Рей, беше мила и умна. Щом се оженихме, се опитах да бъда внимателен, но ми беше твърде трудно. Все още имах да уча твърде много неща как да бъда владетел, а не знаех как да бъда съпруг. Също като мен, Ава не беше човек, който с готовност споделя мислите и чувствата си, а моментите, които прекарвахме заедно, често потъваха в мълчание. Тя започна да се държи дистанцирано… и да тъгува. Но въпреки това аз не отделих време да проуча какви са причините. След няколко месеца брак тя се отдръпна много, а разговорите ни бяха доста ограничени. В интерес на истината тази неловкост ме отблъсна още повече от нея. В редките случаи, когато се опитвах да говоря с нея, тя винаги се оказваше някъде другаде — потънала в свят, който аз така и не се постарах да разбера.

Докато говореше, лицето му ставаше все по-изпито и по-изтощено.

— Всичко се промени, когато Ава разбра, че е бременна. Цялото й същество се промени. Започна отново да се усмихва. Започна да гради планове за бъдещето. Помислих, че всичко е за добро и като глупак бях доволен за това.

Халид затвори очи и помълча, преди да продължи.

— Загубихме бебето няколко седмици по-късно. Ава беше неутешима. Стоеше в стаята си ден след ден и ядеше колкото да не умре от глад. Отивах при нея, а тя отказваше да говори с мен. Но никога не беше ядосана. Винаги беше просто много тъжна, очите й разкъсваха душата ми. Една нощ, когато бях отишъл да я видя, тя най-накрая се изправи в леглото и ме заговори. Попита ме дали я обичам. Кимнах, понеже не можех да се принудя да я излъжа в очите. После тя ме помоли да го кажа. Само веднъж, понеже никога не й го бях казвал. Очите й ме съсипваха — толкова черни кладенци, изпълнени с тъга. Затова я излъгах. Казах думите… а тя ми се усмихна.

Той потръпна и положи преплетените им ръце на челото си.

— Това беше последното нещо, което й казах. Една лъжа. Най-лошата лъжа — онази, обгърната с добри намерения. Лъжата, към която страхливците прибягват, за да оправдаят слабостта си. Онази нощ не спах добре. Нещо в разговора ни ме караше да се чувствам неспокоен. На следващата сутрин отидох до спалнята й. Почуках, но никой не отвори и затова бутнах вратата. Леглото й беше празно. Повиках я, но не получих отговор.

Халид замълча, а чертите му се свиха в бурята на спомена.

— Открих я на балкона с копринено въженце около гърлото. Беше студена и сама. Нямаше я вече. Не си спомням много от онази сутрин. Можех да мисля единствено как е умряла сама, без никой да може да й предложи утеха, без никой да й даде спокойствие. Без никой, който да се погрижи за нея. Никой. Дори съпругът й.

Очите на Шахризад горяха от непролети сълзи.

— След като я положихме в мястото й за вечен покой, получих покана от баща й да се срещнем в дома му. Извън себе си от чувство за вина и изпълнен с желание да изразя уважение към семейството й, аз отидох да го видя, въпреки че ми казваха тъкмо обратното. Съветниците ми не знаеха какво въобще би могъл баща й да иска да говори с мен насаме. Но аз не обърнах внимание на загрижеността им — въздъхна дълбоко Халид. — Макар и да бяха прави.

Той измъкна пръстите си от нейните и замълча.

— Халид…

— „Сто живота за единия, който отне. Един живот за една зора. Ако пропуснеш и едно утро, ще те лиша от мечтите ти. Ще те лиша от града ти. И ще взема хилядократно тези животи от теб.“

Шахризад го слушаше как цитира думите по памет, а очите му потъваха в смисъла им.

Тогава тя разбра и осъзнаването се стовари върху нея като светкавица върху канара на планински връх.

— Проклятие? — прошепна тя. — Бащата на Ава… той те е проклел?

— Той отдаде живота си за проклятието. Пред очите ми заби кама в сърцето си, като плати за магията със собствената си кръв. За да ме накаже за онова, което бях сторил на дъщеря му. Заради постоянното пренебрегване на най-голямото му съкровище. Искаше да е сигурен, че и други ще усетят тази болка. Че и други ще ме мразят, както той ме мразеше. Той ми нареди да съсипя живота на сто семейства в Рей. Да се женя за техните дъщери и да им предложа живот до изгрева, както стана и с Ава. Да им отнема обещанието за бъдеще. И да ги оставя без надежда. Без отговори. Само омразата да ги държи живи.

Шахризад изтри горещите сълзи, които се лееха по бузите й.

Шива.

— Отначало отказах да се подчиня. Дори и когато разбрахме, че той е продал душата си на най-черната магия, за да осъществи проклятието. Не можех да го направя дори и след нощи наред без сън. Не можех да започна такъв цикъл на смърт и унищожение. Тогава дъждовете спряха. Кладенците пресъхнаха. Реките изчезнаха. Народът на Рей гладуваше и страдаше от болести. Хората започнаха да измират. А аз започнах да разбирам.

— Ще те лиша от града ти — промърмори Шахризад, като си припомни опустошителната суша, която беше съсипала реколтата тъкмо преди последната жътва.

Халид кимна.

— И ще взема хилядократно тези животи от теб.

Ето какво било. Най-накрая. Обяснение.

Причината за безсмислената смърт.

Защо не се чувствам по-добре?

Шахризад огледа профила на Халид под неясната светлина на лампата над главите им, докато той продължаваше да се взира в пода.

— Колко зори остават още? — попита тя.

— Не много.

— А какво… какво ще стане, ако откажеш да се подчиниш?

— Не знам — каза той, но върху тялото му сякаш легна невидимата тежест на предрешен въпрос.

— Но… Нали валя. Валя няколко пъти за двата месеца, откакто съм в двореца. Може би проклятието е загубило силата си.

Той се обърна и погледна с тъжна полуусмивка.

— Ако е така, значи няма какво повече да искам от небесата.

Едно мъчително чувство започна да гризе душата й.

— Халид, ами ако…

— Не. Не питай това, което искаш да попиташ — сряза я той рязко. Гласът му беше груб и изпълнен с предупреждение.

Сърцето й подскочи в гърдите, заблъска със силата на новия страх.

— Значи дори не си помислил…

— Не. Няма и да го помисля — отсече той, като посегна към нея и обхвана скулите й с длани. — Няма вариант, в който да си го помисля.

Тя поклати глава, макар че раменете й трепереха, а ноктите се впиха в дланите й.

— Ти си смешен, Халид ибн ал Рашид. Аз съм просто едно момиче. Ти си халифът на Хорасан и имаш отговорност към владенията и народа си.

— Ако ти си просто едно момиче, то аз съм просто едно момче.

Шахризад затвори очи, неспособна да издържи яростния пламък в погледа му.

— Чу ли какво казах, Шахризад ал Хайзуран?

Тя не отговори и почувства как устните му бръсват челото й.

— Погледни ме — каза Халид толкова меко и толкова отблизо, че дъхът му облъхна кожата й с топла увереност и хладно отчаяние.

Тя отвори очи.

Той опря чело в нейното.

— Само едно момче и едно момиче.

Шахризад се усмихна пресилено и с болка.

— Ако е така, значи няма какво повече да искам от небесата.

Халид я придърпа към възглавницата и я прегърна. Тя опря буза на гърдите му.

И двамата застинаха мълчаливо, докато сребърната зора не пламна на хоризонта.

ЗАБРАВА

Халид изучаваше разгърнатите на масата пред него планове.

Новата система от акведукти, която трябваше да доведе прясна вода от близкото езеро до подземните хранилища на града, щеше да е скъпо и времеемко начинание. Съветниците му се бяха противопоставили тъкмо заради тези, но и много други причини.

Разбираемо.

Сякаш не бяха загрижени от надвисналата суша.

Халид прокара ръка по пергамента, като оглеждаше внимателно извитите линии и безупречните букви, изписани от ръцете на най-големите учени и инженери на Рей.

На негово разположение бяха толкова велики умове. Огромен интелект само на една ръка разстояние.

Той беше халифът на Хорасан. Предполагаше се, че е владетел на владетелите. Командваше обновена армия, а от дванадесет години тренираше с някои от най-добрите воини в халифата. Дванадесет години усъвършенстваше уменията си и стана един от най-добрите майстори на меча в Рей. Мнозина го смятаха и за изявен стратег.

Но въпреки тези качества все още беше безсилен да защити наистина важното.

Своят народ.

Своята владетелка.

Не можеше да обедини и двете в едно. Не и без да се наложи да направи немислима жертва.

Халид се замисли за последствията от такова себично поведение. Как ще се изтълкува нежеланието му да размени живота на едно момиче срещу толкова много други животи. Каква ще бъде присъдата на хората.

Много млади момичета вече бяха отдали живота си на проклятието. Бяха умрели, защото Халид не беше забелязал страданието на първата си жена. Бяха мъртви заради неумението му да се грижи.

Какво право имаше той да решава чий живот е по-ценен? Кой беше той в крайна сметка?

Момче халиф на осемнадесет години. Студен, безчувствен звяр.

Чудовище.

Той затвори очи. Ръцете му се свиха в юмруци над пергамента.

Повече нямаше да позволи прищевките на някакъв поразен от мъка безумец да диктуват действията му.

Решението щеше да е негово, ако ще и да е ужасно себично. Дори и ако заради него бъде съден и наказан във вечността.

Вече никога нямаше да бъде човек, провалил се в грижите си. Щеше да се бие и на всяка цена да защити това, което беше важно за него.

Да спаси единственото нещо, по-важно от всичко останало.

Халид подписа разпореждането за започването на строежа на новата система от акведукти. Остави го настрана и се зае с другите си задачи. Докато преглеждаше поредния документ, вратите към кабинета му се отвориха, без някой да почука или да предупреди, и братовчед му се втурна вътре.

Халид повдигна вежди при тази груба демонстрация. Чичо му се появи миг по-късно, лицето му беше дори по-мрачно от обичайното. Халид въздъхна и се облегна на възглавниците.

Джалал изглеждаше объркан.

— Предполагам, че е важно — посрещна ги Халид и насочи вниманието си към Джалал.

Той не каза нищо и Халид се надигна.

— Сайиди… — започна чичо му.

— Сигурно има някакво обяснение — запъна се Джалал. В юмрука му имаше омачкан свитък, стискаше го толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели.

— Джалал-джан…

— Моля те, татко — сопна се Джалал през рамо. — Нека аз говоря!

— За какво става дума — изправи се Халид.

— Обещай ми, че ще й дадеш шанс да обясни. Никога не съм чувал или виждал да нарушиш думата си. Обещай ми.

— Дай му доклада — каза баща му и се доближи до Джалал с внимателно изражение, но стиснал решително челюсти.

— Не и преди да обещае — повтори Джалал толкова настойчиво, сякаш полудяваше.

Халид заобиколи масата и тялото му се стегна.

— Нищо няма да обещая, докато не ми кажеш за какво става дума.

Джалал се поколеба.

— Капитан Ал Хури?

— За Шази… и онова момче — прошепна сломено той.

Сякаш леден юмрук стисна Халид за гърлото. Той се овладя и протегна ръка.

— Дай ми доклада.

— Обещай ми, Халид.

— Не съм сигурен защо си мислиш, че ти дължа обещание от нейно име — изкоментира Халид с нетрепващ глас, в който се долавяше хладна трезвост.

— Тогава обещай на нея.

— Какво обещавам на Шахризад не е твоя работа. Дай ми доклада.

Джалал въздъхна бавно и му подаде свитъка. Халид го разгъна и усети как на гърдите му ляга тъмна тежест, като съдбовно знамение, търсещо трайно убежище.

Той разгледа писмото, а думите оставаха някъде в далечните кътчета на ума му. Очите на Халид отново се насочиха към горния край на пергамента.

И отново.

— Съжалявам, Халид-джан — каза внимателно чичо му. — Толкова съжалявам. Дори аз започнах да вярвам, исках да вярвам, че тя е нещо повече.

Джалал поклати глава и тръгна към Халид.

— Тя е. Моля те, дай й възможност да обясни.

— Вървете си — нареди тихо Халид.

— Не позволявай страхът и недоверието ти да унищожат всичко.

Чичо му хвана Джалал за рамото.

— Тя те обича! — продължи Джалал нетърпеливо. — Не е каквото изглежда. Може би е започнало като нещо друго, но съм готов да заложа живота си какви са чувствата й сега. Тя те обича. Моля те, не се поддавай на омразата. Ти не си като баща си. Ти си толкова много повече. Тя е толкова много повече.

Халид обърна гръб на братовчед си и смачка листа в дланта си.

Съдбовното знамение се разпростря като зараза из тялото му, като покри с мрак всичко по пътя си…

Унищожи една вече обречена душа.

Шахризад стоеше до парапета на терасата си и се вглеждаше в морето от премигващи звезди в тъмносиньото като индиго небе.

Нямаше как да се застави да стои сама в стаята. Всички следи от клането бяха почистени и заличени, но уплахата още я владееше и тя не можеше да се настани сред оскъдно осветеното помещение, обградена от духовете на дебнещите сенки.

Една звезда очерта ярка линия на фона на все по-тъмното небе и Шахризад въздъхна.

Беше прекарала деня, като се разхождаше сама из градините, като този път реши да не е в компанията на Деспина, за да обмисли откровенията от миналата нощ, без да се разсейва от света около нея.

Уви, истината не й донесе просветлението, на което се надяваше.

Вместо това тя беше грозна и обвита в дори още по-голяма жестокост, отколкото можеше да си представи.

Най-добрата й приятелка е била убита заради някакво отмъщение — отвратително, извратено отмъщение на луд човек, загубил детето си в нещастно стечение на обстоятелствата. И той на свой ред беше решил да накаже други заради своята собствена болка.

Беше наказал Халид.

А Халид наказваше народа на Рей.

Шахризад си пое дълбоко дъх.

Всичко се виеше надолу като спирала в бездънен черен кладенец само заради мъката на един човек.

Тя се вгледа в ръцете си върху студения каменен парапет.

Същото желание за отмъщение беше довело и нея в този дворец. Беше я накарало да мрази момчето халиф, да го обвинява за страданията.

А ето че сега стои на ръба на бездна.

Халид все още беше отговорен за смъртта на Шива. Беше дал заповедта. Беше седял на масата и беше писал писмо до семейството на Шива, докато войникът е изцеждал въздуха от тялото й с копринено въженце. Не беше спрял убийството, както беше направил с Шахризад. Беше позволил да се случи.

Нищо във фактите не се беше променило.

Но общата картина беше по-различна.

Защото Шахризад вече знаеше защо. Дори и да беше ужасяващо и отвъд границите на възможното, част от нея разбираше, че той е нямал избор.

И че един ден може да бъде принуден да вземе същото решение и за нея.

Скърцащият стон на вратите към стаята привлече вниманието й. Шахризад пристегна връзките на своята шамла, обърна се и влезе в стаята, като се спря по средата. В ъгъла просветваха свещици с аромат на амбра.

Халид стоеше до входа, част от профила му се криеше в сенките.

Тя се усмихна разколебано.

Той остана неподвижен като статуя.

Шахризад сви вежди.

— Здравей? — каза тя, но тонът й прозвуча странно дори на нея, повече въпрос, отколкото поздрав.

— Здравей — отвърна Халид. Гласът му беше суров и твърд, като по времето, когато единственото, което споделяха, бяха историите, разказани край лампата. Когато бяха всичко, което тя можеше да се надява, че ще споделят.

Шахризад сякаш се сблъска със стена от лед.

— Нещо не е наред ли?

Той излезе от тъмните сенки и тръгна към нея.

Нещо определено не беше наред.

Чертите му бяха студени и дистанцирани, но в тигровите му очи блестеше неподправена емоция.

— Халид? — стресна се тя, а сърцето й сякаш спря за миг.

Той издиша.

— Откога?

— Какво?

Той се доближи с още една крачка.

— Откога си влюбена в Тарик Имран ал Зияд?

Тя изстена, преди да може да се овладее. Сърцето й блъскаше като обезумяло в гърдите, а краката й започнаха да се подгъват.

Излъжи. Излъжи го.

Тигровите очи продължаваха да я наблюдават… гледаха и чакаха.

Знаеха.

Нима се страхуваха?

— От лятото, когато навърших дванадесет години — пресекна гласът й.

Той стисна юмруци и се извърна към тъмните сенки.

— Мога да обясня! — посегна към него Шахризад.

— Аз…

Той се обърна към нея и думите замряха на устните й.

В дясната си ръка Халид държеше кама.

Тя отстъпи ужасена.

Погледът му остана вторачен в мрамора до краката й.

— Зад абаносовия шкаф в стаята ми има врата с голяма пиринчена халка. Дръжката е необичайна. Трябва да я завъртиш три пъти надясно, два пъти наляво и още три пъти надясно, преди вратата да се отвори. Стълбището води до подземен проход, който ще те отведе направо при конюшните. Вземи моя кон. Казва се Ардешир.

Объркването на Шахризад взе връх над паниката.

— Аз не…

— Дръж — каза той, като извади камата от канията и й я подаде.

Тя поклати глава и продължи да отстъпва.

— Вземи я — подкани я той, като сложи дръжката в дланта й.

— Не разбирам.

— Викрам чака отвън. Той ще те заведе до стаята ми. Никой няма да те спре. Вземи Ардешир и… тръгвай — нареди Халид с глас тих почти като шепот.

Шахризад стисна камата със смръщено чело, а сърцето й щеше да изскочи от гърдите…

Халид изведнъж се свлече в краката й.

— Какво… какво правиш? — ахна тя. — Аз…

— Шива бин Латиф — рече Халид, като произнесе името с почит, сякаш казваше молитва. Главата му беше сведена, а очите затворени в безкрайно уважение.

Шахризад изведнъж разбра, нещо я стисна за гърлото и я остави без дъх. Тя се олюля нестабилно на краката си и падна на пода, като все още стискаше камата.

— Ставай — каза той тихо.

Гърдите й се надигаха учестено.

— Стани, Шахризад ал Хайзуран. Ти не бива да коленичиш пред никого. Най-малко пред мен.

— Халид…

— Направи това, за което дойде. Не ми дължиш обяснение. Аз не го заслужавам.

Шахризад изхлипа сподавено и Халид я сграбчи за ръцете.

— Стани — нареди той внимателно, но твърдо.

— Не мога.

— Можеш. Заради Шива. Ти не бива да познаваш граници. Можеш да направиш всичко.

— Не мога да го направя.

— Можеш.

— Не — поклати тя глава, като сдържаше сълзите си.

— Направи го. Нищо не ми дължиш. Аз съм нищо.

Как можеш да го кажеш? Ти си…

Шахризад поклати глава още по-категорично и почти изпусна камата.

— Шахризад ал Хайзуран! — шибна я гласът му, а мускулите по челюстите му изпъкнаха. — Ти не си слаба. Ти не си нерешителна. Ти си силна. Яростна. Способна си на какво ли не.

Тя преглътна, като се мъчеше да се стегне, да потърси поне нишка омраза, поне грам гняв, поне… нещо.

Шива.

— Аз ти я отнех — продължи решително Халид. — Нищо няма да промени онова, което сторих, каквото и да кажа, каквото и да направя. Ако трябва да избираш между един от нас, значи нямаш избор, джоонам. Не и за мен.

„За мен си всичко.“

Шахризад се надигна на колене и притисна длан до гърдите му.

— И очакваш да направя този избор? — попита тя.

Той кимна веднъж с пламнал поглед.

Тя сграбчи предницата на камиса му в юмрук.

— Кажи ми честно, наистина ли очакваш от мен да дишам в свят без въздух?

Халид си пое рязко дъх и стисна ръцете й.

— Очаквам да си по-силна от това.

Лицето на Шахризад омекна.

— Но… нищо не е по-силно от това.

Тя изпусна камата и тя издрънча на пода. Шахризад опря длани на гърдите на Халид.

— Омраза. Възмездие. Отплата. Както каза, отмъщението никога няма да замени това, което съм изгубила. Каквото ти си изгубил. Всичко, което имаме, е сега. И нашето обещание да го направим по-добро.

Тя вплете пръсти в косата му.

— С никой друг не искам да срещам зората освен с теб.

Халид затвори очи. Тя усещаше как сърцето му бие като побесняло. Когато се овладя и можеше отново да я погледне в очите, той сложи длани до лицето й, а ласката на палците по скулите й беше като топлата милувка на летен бриз.

Те останаха на колене един срещу друг. Гледаха се изучаващо и за пръв път наистина се виждаха — без преструвки, без маски, без планове. За пръв път Шахризад си позволи да плъзне очи по всяка чертица от лицето му, без да се страхува, че острият му ум ще прозре какво се крие зад булото от воали и злато.

И ще види истината.

Малкият, едва забележим белег до лявото му око. Тъмните му, враждебно сключени вежди. Езерцата от течен кехлибар йод тях. Идеалната вдлъбнатинка по средата на устната му.

Халид забеляза, че тя гледа устата му, и издиша бавно.

— Шази…

— Бъди с мен тази нощ — прошепна тя. — Бъди всякак с мен. Бъди мой.

Очите му пламнаха.

— Винаги съм бил твой — отвърна той и я подхвана за брадичката. — Както и ти винаги си била моя.

Тя настръхна и направи опит да протестира.

— Недей — спря я той, като не й остана длъжен за ядния поглед.

— Твоето собственическо чувство… може да се окаже проблем — смръщи вежди тя.

Ъгълчетата на устните му потрепнаха и се извиха лекичко нагоре.

Шахризад хвана Халид за ръката и го поведе към леглото. Всяка частица от тялото й усещаше силно високата и здрава фигура зад гърба й, но тя не изпитваше нервност. Беше спокойна. Чувстваше, че това е правилно.

Той седна на леглото, а тя застана пред него.

Халид притисна чело в стомаха й.

— Няма да те моля за прошка, но толкова, толкова много съжалявам — каза той с обичайната пестеливост на думи, с която тя вече свикваше.

Тя докосна меката му тъмна коса с устни.

— Знам.

Той погледна към нея и тя се отпусна в скута му, като обхвана кръста му с колене. Халид дръпна края на камиса си над главата, а Шахризад плъзна длани по мускулестите му гърди. Тя се спря на една бледа бяла ивица по дължината на ключицата му.

— Викрам — обясни той.

Шахризад присви очи.

— Раджпутът? Той ли те е порязал?

— Защо? — попита той с почти дразнещ тон. — Нима те е грижа?

Тя сбърчи нос.

Халид я привлече към себе си.

— Случва се от време на време. Той е по-добър от мен.

— Не ме интересува. Не го оставяй пак да те пореже.

— Ще се постарая — кимна той и приведе брадичката й напред. — Ами това? — прокара пръст по стар белег от долната страна на челюстта й, като я накара да потръпне.

— Паднах от една стена, когато бях на тринадесет.

— Защо си била на стената?

— Опитвах се да докажа, че мога да се изкатеря по нея.

— На кого?

Тя не отговори и Халид се стегна.

— Разбирам — измърмори той. — А онзи глупак само е гледал как падаш?

— Не му оставих избор.

По устните му пробяга призрачна усмивка.

— Звучи невероятно, но изпитвам капчица съчувствие… сред море от омраза.

— Халид — скара се тя и го бутна в гърдите.

— Шахризад — отвърна той, като хвана ръката й, а чертите му се изопнаха от напрежение. — Това ли искаш наистина?

Тя се вгледа в него и забеляза уязвимо потрепване по лицето му.

Могъщият халиф на Хорасан. Повелителят на повелителите.

Нейното красиво чудовище.

Шахризад се приведе към него и обхвана долната му устна със своите. Притисна лицето му с ръце и плъзна езика си в сладост, като затоплен от слънцето мед.

Както той беше казал, избор никога не беше съществувал.

Една от ръцете му се обви около тънката й талия и тя се изви срещу него, нагаждайки тялото си към неговото. Дръпна връзките на шамлата си, а студеният въздух се впусна срещу тялото й, последван от топлината на неговото докосване.

Когато устните му се преместиха на гърлото й, като внимаваха да не засегнат раната от камата на федаина, Шахризад взе решението си.

— Обичам те — каза тя.

Халид вдигна глава срещу нея.

Тя сложи ръка на бузата му.

— Обичам те повече, отколкото думите могат да кажат.

Той я положи на възглавниците, без да отделя очи от нейните, покри дланта й със своята и прокара устни по вътрешната страна на китката й.

— Душата ми вижда равна на себе си в теб.

Всичко пред нея се сля в кехлибар и истина.

Шахризад целуна Халид отново и се остави да полети в бездната.

Заради момчето, което беше невъзможно, невероятно да проучиш в контрастите му. Момчето, което беше превърнало живота й в пепелище само за да създаде от него живот, различен от всичко, което тя познаваше.

Утре можеше да се притеснява за неща като лоялност. Утре можеше да се тревожи за цената на това предателство.

Тази вечер съществуваше само това.

Ръцете им се сплетоха над главата й. Тя долавяше ниския му шепот в ухото си.

Само едно момиче и едно момче.

И това.

Забрава.

Шахризад се събуди с уханието на рози.

С уханието на дома.

Златното слънце лееше лъчи през прорезите на гравираните паравани към терасата. Тя примижа срещу светлината и се претърколи.

На копринената възглавница до главата й беше сложена бледовиолетова роза и сгънат лист пергамент. Тя се усмихна на себе си, взе розата и я доближи до лицето си.

Беше перфектна. Кръгът от присвити листенца беше безупречен, а цветът беше в точния баланс между поразителен и твърде мек. Шахризад вдъхна упойващия аромат, посегна към сгънатия пергамент и се обърна по корем.

Шази,

Предпочитам синия цвят пред всички други. Уханието на люляк в косите ти ми носи постоянно мъчение. Ненавиждам смокини. И накрая, никога няма да забравя, никога, до края на живота си, спомените от снощи.

Защото нищо, нито слънцето, нито дъждът, нито дори най-ярката звезда в най-тъмното небе не може да се сравнява с чудото, което си ти.

Халид

Шахризад прочете писмото четири пъти, като запомняше думите му. Усмивката й ставаше все по-широка с всеки прочит, докато накрая лицето почти я заболя. Засмя се като оглупяла и бързо се укори за това. Остави розата и писмото на табуретката до леглото си и посегна към хвърлената на пода шамла.

Къде е Деспина?

Тя завърза връзките на кръста си, отиде до вратата на стаята на прислужницата си и почука. Никой не отговори, Шахризад натисна дръжката и надникна вътре. Стаята беше тъмна и в нея нямаше никой. Сякаш беше изоставена. Тя се намръщи и се върна в покоите си.

Като се мръщеше още повече, Шахризад отиде да се изкъпе и се облече в ален ленен камис без ръкави и подходящи панталони. По ръбовете дрехата беше украсена с дребни перли и изящно изработени елементи от мед и злато.

Тъкмо когато Шахризад прекарваше гребена от слонова кост през последния кичур от косата си, едното от крилата на двойната врата се отвори и се затръшна с оглушителен грохот.

Шахризад подскочи с измъчен писък.

— Липсвах ли ти? — подразни я Деспина.

— Къде се губиш цяла сутрин? — сопна се строго Шахризад на прислужницата си, докато усукваше все още влажната си коса над едното си рамо.

Деспина наклони глава.

— Сигурно се шегуваш, глезло на халифа. По-скоро бих изяла каквото има в нощното гърне, вместо да се върна в тази стая толкова скоро. Особено с риск да си навлека гнева на владетеля.

— За какво говориш?

— Стига с това представление на престорена скромност. Целият дворец знае.

По шията на Шахризад пролази топлина.

— За какво да знае?

Деспина се усмихна.

— Халифът на Хорасан излезе призори в градините сам. Върна се с една-единствена роза — каза гъркинята и махна към цветето на табуретката до Шахризад. — Мисля, че е безопасно да предположа защо.

Топлината заля лицето на Шахризад.

— А, ще отричаш ли? — изсумтя Деспина. — Ох, колко досадно.

Шахризад помълча.

— Не. Няма — каза тя и вирна брадичка.

— Слава на боговете. Помислих, че ще ми се наложи да изтърпя мъчението на още един противен опит за престорена свенливост.

— Е, ти можеш да говориш за такива неща.

— Моля?

Шахризад сложи ръце на кръста си и надигна вежда в чудесна имитация на прислужницата си.

— А ти прекара ли добре нощта, Деспина-джан?

— Разбира се, че я прекарах добре — каза Деспина през рамо. — Много добре се наспах.

— Радвам се да го чуя. Най-накрая събра ли смелост да кажеш истината на мъжа, когото обичаш?

— Мъжът, когото обичам? Май си се ударила по главата. Може би прекалено невъздържаната…

— А, а сега кой е престорено свенлив? Честно, дразня се, като гледам как и двамата продължавате да играете тези игрички и пренебрегвате чувствата си. Той трябва да знае, че си загрижена за него. И определено трябва да знае за това дете. Може би аз бих могла…

— Шахризад! — извъртя се Деспина, а лицето се разкриви от ужас. — Не можеш! Не бива!

— Деспина…

— Ти не разбираш! Той не бива да узнава каквото и да било — отсече Деспина, а ръцете й трепереха. Тя ги стисна пред стомаха си.

Шахризад я изгледа удивена.

— Права си. Не разбирам. Той е добър човек. Той трябва… трябва да те обича. Не е ли така?

— Аз… не знам — призна Деспина и за пръв път гордата й и високомерна поза се пропука. Раменете й се свиха, тя пристъпи до леглото на Шахризад и се облегна на платформата. Без да каже и дума, Шахризад отиде до нея и приседна на белия мрамор.

— Както и да е, той не може да се ожени за мен — каза Деспина меко, като признаваше поражението си. — Аз съм… аз съм само една прислужница. Той е братовчед на халифа. Един ден ще бъде следващият шахрбан. Баща му се е оженил за принцесата на Хорасан. Той трябва да се ожени за някой от добро семейство. А не за прислужница от Тива.

— Дори и да я обича?

Деспина затвори ясносините си очи.

— Дори и да я обича.

— Според мен това е абсурдно. Обсъждала ли си го с него?

Тя поклати глава.

— Той си мисли, че аз не го обичам. Така съм му казвала.

— Деспина! — възкликна Шахризад и се вгледа в прислужницата си.

— Така е по-лесно. Ако той смята, че това е просто преходно увлечение, и за двама ни ще е много по-лесно да продължим живота си, след като приемем факта.

— Защо си причиняваш това? Защо го лъжеш?

— Вярвам, че когато наистина обичаш някого, искаш само най-доброто за него.

— Според мен това е не само абсурдно, но и арогантно.

— А аз го намирам за забавно, щом го казва някой толкова арогантен като теб.

— Аз ли съм арогантна? — изстреля Шахризад. — Не съм аз тази, която си мисли, че знае какво е най-доброто за пораснал мъж, без първо да го обсъди с него.

Деспина се усмихна тъжно.

Шахризад сбута Деспина с рамо.

— Разбирам колко е трудно да оставиш сърцето си в нечии чужди ръце. Но ако не го направиш, как би могла наистина да опознаеш човека?

Деспина притисна колене към гърдите си.

— Баща му ще ме презира. Всеки ще си мисли, че съм го примамила в този брак. Че съм пресметлива курва.

— Аз лично ще пребия до безсъзнание първия, който каже лоша дума за теб.

Деспина изви вежди със съмнение.

— Не ми се присмивай. Може да съм дребна, но когато ме накарат, мога да удрям изненадващо силно — подсмръкна Шахризад. — Ако не ми вярваш, питай Джалал.

— Ударила си Джалал? — намръщи се Деспина.

Шахризад поклати глава, а по ъгълчетата на устните й играеше усмивка.

— Халид.

— Какво? — ахна Деспина. — Ударила си… халифа!

— По лицето.

Деспина закри бързо уста с ръка, но не успя да сподави бликналия кикот. Двете момичета останаха седнали на земята, като говореха и се смееха, докато почукване на вратата не ги накара да се изправят. Двойните врати се отвориха и Халид престъпи през прага. Джалал стоеше редом до него, а стражите се спряха в коридора. Шахрбанът чакаше търпеливо между тях.

Както винаги, Халид се движеше с високомерно изящество. Тъмната му рида беше пристегната над сложна броня, покрита със злато и сребро. Ефесът на шамшира висеше от черен пояс тика, увит около тесните му хълбоци. Изглеждаше заплашителен и неотзивчив — отдалечен на хиляда години, хиляда животи и хиляда приказки.

Но Шахризад знаеше, че не е така.

Тя го посрещна в средата на стаята.

Очите му бяха топли и сърцето й подскочи, като ги видя.

Деспина се поклони на Халид и без да се бави, се оттегли към малката си стаичка до входа… където Джалал стоеше до стената, същинско олицетворение на безгрижието.

И двамата направиха неуспешен опит да се престорят, че са си безразлични.

Шахризад стана безмълвен свидетел на истината. Те се спогледаха само за миг и веднага отклониха очи, но тя се почуди как е възможно някой да не забележи лекото помръдване на раменете на Джалал и издайническото склоняване на главата на Деспина.

Шахризад се усмихна многозначително.

Халид изчака, докато вратата към стаята на Деспина се затвори плътно.

— Добре ли спа? — попита той, а ниският му глас оживи в съзнанието й спомена за прошепнати в мрака думи.

— Да.

— Радвам се.

— Благодаря ти за подаръците. Страхотни са.

— Значи са били подходящи.

Тя повдигна нежното си чело към него, а ъгълчето на устата му се надигна.

— Имам и още нещо за теб — каза той.

— Какво е то?

— Дай ми ръката си.

— Има ли значение коя?

Той поклати глава.

Тя протегна дясната си ръка и той плъзна лента от тъмно злато на средния й пръст.

Беше същата като неговата.

Шахризад прокара левия си палец по гравирания герб с двата кръстосани меча. Гербът на управника Ал Рашид.

Нейният герб.

Като съпруга на халифа на Хорасан.

— Имаш ли нещо против да го носиш? Това е…

— Най-хубавият подарък от всички — каза тя и го погледна в очите.

Той се усмихна така, че направо заслепи слънцето.

Стражите зад него се разшумяха.

— Сайиди? — намеси се Джалал, като погледна извинително Шахризад. — Скоро трябва да потегляш.

Халид кимна веднъж утвърдително.

— Къде отиваш? — попита Шахризад, а по челото й се появиха бръчки.

— На границата между Хорасан и Партия се събира малка войска под ново знаме. Емирите от района са нервни и искат да обсъдят стратегията, ако се стигне до сблъсъци.

— О — намръщи се Шахризад. — Колко време няма да те има?

— Две, може би три седмици.

— Разбирам — каза Шахризад и прехапа устната си, като се стараеше да замълчи.

Усмивката отново озари лицето му.

— Добре, две седмици.

— А не три?

— Не три.

Добре.

Той я изгледа развеселен.

— Още веднъж, радвам се.

— Бих предпочела да си внимателен, а не да се радваш. И да се завърнеш в безопасност — заръча тя, като се приведе към него и продължи по-тихо: — Иначе ще те посрещна с поднос смокини.

Очите му грейнаха в златно.

— Владетелко моя.

Той се поклони с ръка до челото си и я опря и до сърцето си.

Уважение. И обич.

Той се обърна към изхода, а разочарованието започна да дълбае Шахризад.

Не такова сбогуване искаше.

— Халид?

Той се извърна към нея.

Тя изтича до него, сграбчи го за предницата на ридата му и го придърпа за целувка.

Той замръзна за момент, но после пусна ръка зад кръста й и я притисна до себе си.

Стражите в коридора се размърдаха нервно, а сабите и броните им подрънкваха. Мекият смях на Джалал се понесе отвъд двойната врата.

Шахризад не даваше и пет пари.

Защото това беше целувка на определение. Целувка на разбиране.

За живот без преструвки. И за любов без други мисли.

Дланта на Халид галеше гърба й.

— Десет дни.

— Обещаваш ли — попита тя, като го стисна още по-силно за наметалото.

— Обещавам.

ЕДИН ОТ ЕЛЕМЕНТИТЕ НА БУРЯ

Джахандар яздеше петнистата кобила към върха на хълма, откъдето се откриваше поглед към Рей.

Небето над главата му беше тъмно и беззвездно.

Идеално.

Той си пое дълбоко дъх и скочи от седлото. Бръкна в кожените дисаги и измъкна от тях ожуления древен том.

Той пулсираше в ръката му.

С почит той коленичи пред малка купчина камъни и постави книгата на равно място. Джахандар бръкна в пазвата си за черното ключе и го пъхна в ръждивата ключалка в средата на корицата. Щом разгърна страниците, от тях бликна мъждива сребриста светлина.

Беше благодарен, че вече не изгаряха ръцете му.

Джахандар заразгръща износените веленови листове, докато не стигна до заклинанието. Думите вече се бяха запечатали в паметта му, но магията на книгата му помагаше да насочи силата за толкова дръзка задача. Той затвори очи и остави сребристата светлина да облее лицето и дланите му и да го зареди с беззвучна сила. После извади камата от ножницата и прокара острието през пресния белег върху лявата си длан. Щом кръвта му покапа по острието, металът започна да свети с нажежено до бяло-синьо.

Той се изправи и се обърна към петнистата кобила. Тя разлюля грива, изпръхтя, а тъмнокафявите й очи се разшириха уплашено. Джахандар се поколеба за миг.

Но хората очакваха велики дела от него.

А той нямаше да ги разочарова отново.

Стисна зъби, отиде до кобилата и преряза гърлото й с едно бързо замахване с ножа. Горещата кръв плисна по ръцете му като ален ручей. Кобилата се олюля и коленете й потрепериха, докато се бореше с неизбежното. Скоро обаче тя падна на една страна, хъхренето в гърлото й затихна, а после съвсем престана.

Острието на камата беше огненочервено, а средата му светеше по-ярко от всякога.

Напълно безстрашна в своето великолепие.

Той отстъпи от трупа на коня и си пое дъх през носа. После докосна върха на острието до раната на дланта си.

Силата бушуваше в него, пламтеше в костите му. Сребърната светлина на книгата пулсираше по-ярко от звезда от трона си сред пъстрите камъни.

Джахандар се задъха и изтърва острието, докато силата се натрупваше в гърдите му и го изпълваше с величие. Земята под краката му се разтърси.

Той започна да се смее.

Вдигна окървавените си ръце към небето, произнесе древните думи и гледаше как облаците започват да се въртят по повелята му. Веселят се мрачно и се покланят пред прищевките му.

Страниците на книгата се разлистиха. Вятърът поде брадата му и я уви около гърлото му.

Вече никога нямаше да има причина да разочарова някого отново.

Тази нощ щеше да докаже колко струва веднъж завинаги.

Той ще спаси дъщеря си. И ще спаси халифата.

Защото той беше Джахандар Велики.

Джахандар Всемогъщи.

Джахандар… Повелителят на повелителите.

Първите дъждовни капки започнаха да падат.

Тарик се опита да не обръща внимание на нарастващото си безпокойство.

Той стоеше, обвит в тъмнина, опрял гръб в стената от обезцветен камък и хоросан. Портата на двореца беше далеч зад него, висока, направена от солидно дърво, обвито в черно желязо. Над и под нея имаше постове от въоръжени стражи в осветени от факли бойни кули.

Той издиша, като се опитваше да освободи тялото си от напрежението.

Да смълчи съмнението.

— Той наистина ли не ти каза как планира да проникне през портата? — попита Рахим и придърпа качулката на тъмната си рида още по-ниско на челото.

— За последен път ти казвам, обясни, че смята да отвлече вниманието на стражите.

— И ти му вярваш?

— Не — призна Тарик. — Но ако се провали, поне няма да сме в по-лошо положение от преди.

— Това всъщност не е вярно. Ще бъдеш обвинен в съучастие в подклаждане на бунт.

— Джахандар ефенди няма да ни предаде. За това му вярвам безусловно.

— Ще ми се да имах твоя тип оптимизъм — изсумтя Рахим.

— И що за тип е това?

— Идиотски.

— По-добре идиотски, отколкото безплоден.

— По-добре е да си жив, отколкото мъртъв.

— Бягай си у дома, Рахим-джам — каза Тарик. — Чувам, че майка ти те вика.

— Ей, задник безчувствен!

Тарик се усмихна, но безпокойството продължи да стяга гърдите му.

Наемниците в сенките зад Рахим стояха безмълвни и чакаха нарежданията на Тарик.

Само да знаеше какви да са те.

Той въздъхна. Вероятно това щеше в крайна сметка да се окаже безнадеждна задача. Джахандар ал Хайзуран не се славеше като надежден човек. Потънал в мъката си, той не беше успял да бъде добър баща за децата си, след като майка им беше починала. После се беше провалил и като съветник на халифа и го бяха понижили. Накрая беше подвел и Шахризад, като й беше позволил да рискува живота си заради отмъщението.

Въпреки това Тарик трябваше поне да опита.

Дъждът се усили. Започна да се стича на цели потоци от ниско надвисналите стрехи, а наметалото му прогизна и залепна за мократа му кожа.

Рахим се дръпна от капчука.

— Ти смяташ ли, че…

Ярка светлина проряза небето, последвана от тътена на гръмотевицата.

— Едно е сигурно, тази буря никак не ни помага — отбеляза Рахим.

Тарик се облегна на стената и затвори очи.

Втора гръмотевица разтресе въздуха и Рахим изруга. Беше толкова силна, че зъбите на Тарик затракаха.

По улиците започнаха да излизат хора, а по всички прозорци светнаха лампи.

— Тарик! — предупреди го остро Рахим.

Тарик се обърна към двореца и с ужас видя как светкавицата удря една от мраморните кули. Разби камъка на пламтящи късове, които се срутиха на земята с оглушителен грохот.

Стражите при портата се развикаха и вдигнаха тревога.

— Боже милостиви — ахна Рахим.

Още една нажежена до бяло мълния тресна наблизо, като подпали някаква сграда. Ревът на гръмотевицата разтърси Тарик чак до костите.

Дъждът плющеше от небесата като потоп.

Първите писъци огласиха нощта, когато следващата светкавица се заби в покрива на близък дом и изхвърли в небето горящи отломки и овъглени парчета.

Къщата избухна в пламъци.

Крясъците от паника ехтяха навсякъде.

Още една ослепителна мълния удари двореца и откърти късове мрамор. Тарик се отблъсна от стената.

— Какво правиш? — спря го Рахим, като го хвана за рамото.

— Няма да седя и да гледам как дворецът се срива със земята. Шахризад е вътре.

— А какъв е планът ти? — дръпна го Рахим. — Просто да почукаш и смирено да помолиш да те пуснат?

— Не — изръмжа Тарик опасно. — Планът ми е да…

Поредната светкавица порази портите точно по средата, като буквално го ослепи и го остави без дъх. Дърво, желязо и пепел се сляха с пороя.

Около тях цареше истински хаос, виковете на бягащите и ужасени хора се смесваха с воя и трясъка на бурята. Войниците се изсипаха през унищожените врати на улицата, като се опитваха да укротят страха и да наложат ред.

— Това ли е идеята на Джахандар ефенди за отклоняване на вниманието? — викна изумен Рахим.

Тарик отметна качулката на ридата си.

— Това е невъзможно. Джахандар не е способен на такова нещо. Той се затруднява дори да накара едно цвете да разцъфне.

— Тогава какво, за Бога, е това? — присви се Рахим, щом още една назъбена ивица проряза небето и се впи в сърцето на града.

Навсякъде избухваха пожари.

Тарик се намръщи и потисна надигащите се опасения.

— Не знам. Но няма да оставя Шахризад там.

Той спусна качулката си и смъкна обърнатия лък от гърба си.

Шахризад се събуди от тътена на първата гръмотевица. Отиде до гравираните дървени паравани, надникна през прорезите и сърцето й заби безумно.

Това е просто някаква си буря.

Върна се до леглото, седна на края му и започна да си играе със златния пръстен на ръката си.

Просто буря.

Оглушителният трясък и пукотът на трошащ се камък я накараха да скочи на крака.

Нещо се беше стоварило върху двореца.

Пред вратата й се чу тропот от стъпки, Шахризад стисна камата и се присви до платформата си.

Вратата се отвори рязко.

— Шахризад? — викна Джалал и познатият му глас разкъса тишината.

— Тук съм — въздъхна облекчено тя. Остави камата до изсъхналата роза на табуретката и тръгна към капитана. Той стоеше в средата на стаята, а раджпутът и още двама стражи не се отделяха от него.

— Пострадала ли си? — попита Джалал. Косата му беше разрошена, а светлокафявите му очи се стрелкаха във всички посоки.

— Не — поколеба се тя. — Защо?

— Дворецът беше ударен от светкавица. В една от кулите и в градините има пожар.

Сърцето й блъскаше чак в ушите.

Шахризад стисна юмруци.

— Джалал, ти…

— Това е просто буря, Шази — приближи се той до нея, като излъчваше спокойствие. — Не бих…

Този път самите стени на палата потрепериха от удара. Леглото й се отмести, а един от шкафовете падна на земята. Грохотът на гръмотевицата разтресе тялото й и тя се притесни още повече.

Спусна се по късия коридор към стаята на прислужницата си и отвори вратата.

Вътре нямаше никого.

— Къде е Деспина? — попита настоятелно тя, когато се върна в покоите си.

— Не знам — сви рамене Джалал.

— Престани! — пресече го тя. — Къде е тя?

Веждите му се извиха в недоумение. Твърде премерено.

— Сигурен съм, че е добре. Вероятно просто е…

Тя го стисна за ръката и го дръпна към себе си.

— Стига с тези детински игрички. Иди и я намери, моля те. Ужасно се притеснявам, а предполагам, че и ти също.

Той се стегна, лицето му се изопна, а очите му пробягаха по лицето й.

— Пак ти казвам, сигурен съм, че…

Още един гръмотевичен трясък ги оглуши, мраморът под краката им се разлюля, а дървените паравани се отвориха и пак се хлопнаха.

— Заповядвам ти да отидеш и да я намериш.

— И ще го направя, господарке. Но заповедта ти противоречи на тази на халифа. Бих предпочел да не обяснявам на Халид защо…

— Тя е бременна!

Той замръзна и я сграбчи за раменете.

— Какво каза?

Съжалявам, Деспина.

— Тя е бременна. Моля те, иди и я намери, преди да се е случило нещо.

Джалал стисна очи и изруга цветисто, като част от думите му бяха насочени към Шахризад.

— По-късно ще ми се ядосваш — настоя тя. — Само иди и я намери. Аз ще стоя тук.

Очите на Джалал блестяха диво, той излая няколко команди през рамо и тръгна към вратата.

Понечи да излезе, но се спря на прага и се обърна.

— Шази?

— Да?

— Благодаря ти — каза той и изчезна по коридора, без да дочака отговор.

Шахризад се върна при леглото, докато раджпутът и двама войници стояха на стража. Заигра се отново с пръстена на дясната си ръка, докато навън бурята продължи да се вихри със светкавици и гръмотевици, от които й ставаше горещо и студено едновременно.

Вали. Проклятието е отслабнало.

Това просто е една ужасна буря. Нищо повече.

Отново изтрещя гръм, параваните се отвориха и изложиха стаята на стихията. Шахризад отчаяно искаше да направи нещо и отиде да ги затвори, но раджпутът протегна ръка и я спря. Кимна отсечено на единия от стражите да отиде до терасата.

Преди войникът да може да дръпне параваните и да ги заключи, в гърдите му се заби стрела. Той се свлече на колене и падна на пода.

Раджпутът хвана Шахризад за китката и я дръпна зад себе си. Измъкна талвара си от ножницата със зловещо стържене на метал в метал.

На терасата се появиха два силуета с качулки.

На Шахризад й трябваше само секунда, за да разпознае фигурата, стискаща обърнатия лък.

— Не! — викна тя, когато Тарик постави друга стрела на тетивата и стреля срещу раджпута. Шахризад дръпна телохранителя си и стрелата се заби в лявото му рамо, малко по-нагоре и встрани от първоначалната си цел. Раджпутът дори не трепна.

Другият страж извади ятагана си и Тарик го повали с един изстрел. Постави нова стрела, опъна тетивата до ухото си и продължи бавно да върви напред.

Раджпутът изсумтя яростно и размаха меча си.

— Отдръпни се! — нареди Тарик рязко.

Вместо това раджпутът се отпусна и зае стойка за бой.

— Престанете! — кресна Шахризад и усети как в гърдите й се надига паника.

Поредната гръмотевица разтърси стените на двореца.

— Това е последният ти шанс — предупреди Тарик, а сребристите му очи светеха в мрака.

Раджпутът се изсмя безрадостно, вдигна оръжието пред себе си и пристъпи към Тарик.

— Викрам! — опита се да го спре Шахризад. — Не го прави.

Раджпутът не й обърна внимание, насочи талвара си към Тарик и се приготви да атакува.

Тарик пусна стрелата, без да се колебае. Тя се заби в средата на гърдите на раджпута.

— Тарик! — изпищя Шахризад. — Моля те!

Раджпутът се олюля, а по лицето му се изписа смайване.

Тарик го удари силно с лъка по тила и огромният мъж се стовари на пода.

Шахризад сподави хлипането си.

Тарик я огледа мрачно и предпазливо.

— Шахризад…

— Как можа? — прошепна тя задавено.

— Той щеше да ме убие — отвърна Тарик, а веждите му се сляха в непрекъсната черта.

Беше прав. Но тя не знаеше какво да каже на миналото си за това, че беше унищожило цялата надежда за бъдещето.

— Шази? — намеси се тихо Рахим, наклонил глава на една страна.

— Какво правиш тук? — попита Шахризад, без да отделя очи от първата си любов.

— Дойдох да те отведа у дома — каза Тарик.

— Нямаше нужда да идваш. Аз…

— Няма да си тръгна без теб — прекъсна я той и я изгледа непреклонно.

Някъде наблизо удари мълния, по тавана пробяга тъмна цепнатина, а грохотът на гръмотевицата я отвори още по-широко.

— Целият дворец ще се срути върху главите ни — каза Рахим. — Трябва да се махаме оттук и да намерим Джахандар ефенди.

— Баба̀? — сбърчи чело Шахризад. — Защо баща ми е тук?

Рахим потри врата си неловко.

— Това е дълга история.

В коридора зад вратата отекна тропот от крачки, Тарик се обърна и измъкна стрела от колчана, преди да заеме позиция между нея и входа. Стоеше готов да я пусне, докато стъпките не отминаха.

— Трябва да тръгваме — настоя Рахим.

Шахризад не помръдна и си пое дълбоко дъх.

— Тарик…

— Няма да си отида без теб! — извърна се той и я придърпа към себе си. — Тази битка не е твоя! Никога не биваше да става твоя!

Изтътна нов гръм и от тавана падна цяло парче, като за малко не удари Рахим.

— Тръгваме си — каза Тарик, като я стискаше здраво. — Веднага.

Тя кимна. Щом се озовяха в безопасност отвъд стените на палата, щеше да събере кураж и да му каже защо не може да си върви.

Защо не искаше да си тръгне.

Той я хвана за ръката и закрачи към вратата.

— Чакай! — освободи се тя и изтича до гардероба, за да си вземе наметалото и килимчето от Муса ефенди, тъй като не искаше да го остави, ако пламне пожар. Наметна раменете си с плаща и се спусна към табуретката, за да прибере писмото на Халид и камата си. При вида на вече изсъхналата, безжизнена бледовиолетова роза пред очите й внезапно пробяга спомен… за една друга роза, дадена й не чак толкова отдавна, разцъфтяла и повехнала трагично. Дар с добри намерения, разпаднал се на парченца, ронещ листенца по мраморния под.

Бурята съскаше и бучеше зад нея.

Не е възможно. Баба̀… той не би могъл.

Тя стисна очи за миг. После прибра писмото и камата в гънките на наметалото си и побърза към вратата.

Тарик хвана дръжката, но Шахризад сложи ръка върху рамото му и го спря.

— Как смяташ да се измъкнеш навън, без да те забележат?

— Внимателно.

Тя изпуфтя шумно и го избута с лакът встрани. Открехна вратата и надникна навън.

— Бъдете тихи и ме следвайте — нареди тя и пристъпи в тъмнината от другата страна на прага.

Шахризад вървеше по коридорите на двореца свела глава и се надяваше, че никой няма да обърне внимание на новите й стражи.

Надяваше се, че няма да се натъкнат на Джалал.

Минаха през още няколко коридора, преди да завият внезапно в един по-тесен със сводест таван от бял мрамор.

Сърцето й замря.

Пред вратата към покоите на Халид стоеше самотен страж. Той се изправи, когато я видя да се приближава, но погледът му бързо се насочи към престорената й охрана и очите му се присвиха забележимо.

— Господарке — започна той с поклон, — как мога да ви помогна?

Тя му се усмихна топло.

— Просто исках да върна този вързоп в стаята на Халид — рече Шахризад и вдигна сгънатото магическо килимче.

— С радост ще ви помогна. Ако ми оставите вързопа…

— Не, ще го оставя сама — поклати глава Шахризад.

— Разбира се — съгласи се стражът и отстъпи встрани.

Тарик и Рахим я последваха, но той вдигна ръка.

— Съжалявам, господарке, но не мога да позволя и на тях да влязат.

— Можеш, ако аз ти наредя — отвърна тя, а усмивката й охладня рязко.

— Още веднъж съжалявам, господарке, но само вие и капитан Ал Хури имате право да влизате в покоите на халифа в негово отсъствие.

— Смятам, че тази нощ може да се направи изключение — каза Шахризад и хвана бронзовата дръжка.

— Господарке! — спря я той и посегна да я хване.

Тя се вторачи в него.

— Ти ли ще ме спреш? Защото, ако смяташ така, ще трябва да използваш сила. Вярвам, знаеш какво се случи на последния войник, който ме докосна против волята ми. Но все пак имаш право да опиташ. Сигурна съм, че съпругът ми ще се развълнува, когато научи за тази среща. Как ти беше името?

— Господарке Шахризад! — пребледня стражът.

— Не се казваш така — присмя му се тя. — А сега ни остави да минем, ако цениш живота и крайниците си.

Сърцето й препускаше, но тя хвана решително бронзовата дръжка отново и дръпна вратата.

Тарик и Рахим влязоха в преддверието на Халид, а пулсът продължаваше да кънти в ушите. Продължиха напред, без да се спират до входа към стаята му. Вратите се тръшнаха зад гърба им и тя най-после си позволи да поеме свободно дъх.

— Личи ти, че си съпруга на халифа — изсмя се сухо като пясък Рахим и опря стройна ръка в алабастровата стена.

Тя не му обърна внимание и отиде до черния абаносов шкаф.

— Трябва да призная, че стаята на обезумелия убиец е доста впечатляваща — отсъди Рахим, а тъмносините му очи огледаха оникса и мрамора. — За такова бездушно чудовище.

Шахризад едвам преглътна отговора си. Усещаше, че Тарик я гледа.

— Помогнете ми да отместя този шкаф — каза тя и сложи длани на тъмното дърво.

— Защо? — попита Тарик.

— Нямам време да обяснявам! — сви устни Шахризад. — Искаш ли стражът да повика Джалал?

Очите на Тарик проблеснаха, но той се сдържа и й махна да отстъпи. После се напрегна и отмести шкафа с ръмжене.

Пред тях се разкри скритата врата, за която Халид беше споменал преди по-малко от две седмици. Шахризад хвана пиринчения кръг, завъртя го три пъти надясно, два пъти наляво и още три пъти надясно. После натисна вратата с цялата си тежест.

— Господи — възкликна Рахим. — Откъде знаеш за това?

— Халид ми каза — отвърна тя, като се опита да не обръща внимание на странния му поглед. — Тъмно е, така че вървете внимателно.

Шахризад тръгна към стълбите, водещи до другия коридор, като се опитваше да прикрие безпокойството си.

Тримата се запрепъваха напред, като се опираха по стените от кирпич и камък и се провираха като гризачи под земята. В края на тунела стигнаха до къса стълба, водеща до врата в тавана. Шахризад се опита да я отвори, но тя не поддаде. Рахим натисна грубо издяланото дърво с две ръце и то се отвори с жалостно скърцане.

Излязоха в потънал в сенки ъгъл на конюшните на двореца.

Гръмотевица разтърси земята под краката им. Конете зацвилиха и се заблъскаха в боксовете.

— Избери си някой — каза Шахризад.

— Наистина ли? — подсвирна Рахим. — Казвали са ми, че лудият имал черен жребец Ал Хамса, бърз като вятъра. Този кон е истинско богатство сам по себе си.

— Не и Ардешир — нахвърли се срещу него Шахризад. — Можеш да вземеш всеки друг кон от конюшнята, но не и този.

— Защо не и този?

— Защото няма да вземеш този кон! — отсече Шахризад, а самообладанието й висеше на косъм.

Рахим вдигна ръце в жест, че се предава.

— Какво ти става, Шази? — попита безпомощно той със загрижено лице.

— Конят дори не е тук — обади се тихо от сенките Тарик. — Няма го. Нито пък стопанинът му.

— Какво? — обърна се Рахим към Тарик.

— Къде е той, Шахризад — запита я Тарик, като тръгна към нея.

— На път за дома си, Тарик Имран ал Зияд — обади се мъжки глас зад тях.

Джалал.

Капитанът на стражата се появи от сенките и се усмихна зловещо срещу Тарик.

— На твое място бих се имал за късметлия — продължи Джалал. — Защото, ако Халид те види с Шахризад, смъртта ще е най-малката от грижите ти.

Тарик посегна за лъка си, съсредоточен върху следващото си действие.

Шахризад се хвърли пред него и го стисна за китките.

— Не! — увисна тя срещу него с пребеляло от ужас лице.

Болката на Тарик се впи още по-силно в сърцето му. Ето че сега тя защитаваше и семейството на момчето халиф. Защитаваше ги от него.

Капитан Ал Хури го очакваше с изваден ятаган, отпуснал острието край тялото си. Беше сам. Само една стрела и всичко щеше да свърши.

Арогантният братовчед на момчето халиф пристъпи към тях и Шахризад се обърна към него, все още стиснала ръцете на Тарик до болка.

— Джалал — започна тя. — Мога да обясня.

— Няма нужда.

— Аз не…

— Няма нужда, казах ти — отвърна кротко той. — Вярвам ти.

Тя стисна китките на Тарик с всички сили.

— Не вярвам на сина на Насир ал Зияд — рече той и вдигна оръжието. Ръбът на острието светеше, наточен до бяло.

— Можеш да му вярваш.

— Не — намеси се Тарик. — Не може.

Шахризад го погледна през рамо, в очите й се четеше предупреждение.

— Какво правиш тук, Тарик Имран ал Зияд? — попита капитан Ал Хури, вдигнал ятагана за атака.

— Би трябвало да е очевидно. Тук съм заради Шахризад.

Джалал изсумтя.

— Нима? И си мислеше, че можеш да напуснеш града просто ей така, повел съпругата на халифа на Хорасан? Жената на братовчед ми?

— Шахризад няма да остане тук. Няма да допусна момичето, което обичам, да бъде в ръцете на чудовище.

— Забавно. Някой току-виж рекъл, че изборът на момичето има някакво значение.

— Сигурно се шегуваш — каза заплашително Рахим. — Наистина ли смяташ, че тя ще предпочете един безумец пред Тарик?

— Рахим, стига — предупреди го Тарик.

— Тогава, питай я — каза меко Джалал. — Питай я дали наистина смята да напусне Рей с теб. Защото аз знам нещо, което ти си или твърде глупав, или твърде заслепен да видиш.

— И какво е то? — настоя Рахим.

— Убиец, чудовище, безумец… Халид може да е всичко това. Но освен всичко друго той е обичан. Обичам го аз, също и баща ми. Но най-вече Шази. Тя го обича яростно, както и той нея.

Шахризад потрепери пред Тарик и хватката върху ръцете му отслабна.

— Той истината ли казва? — попита Рахим, като настръхна срещу фамилиарността на капитана от стражата.

Тя погледна още веднъж през рамо, очите й се премрежиха от сълзи, които заплашваха да рукнат по бузите й.

— Тарик.

Не. Той не можеше да чуе, че тя казва такова нещо. Никога не би я слушал, че го казва.

Той пусна лъка и я притегли към себе си.

— Знам, че това не си ти. Знам, че нещо трябва да се е случило. Но можем да го поправим. Аз мога да го поправя. Ела с мен у дома. Всеки ден, в който сме разделени, е ден по-близо до смъртта. Ден, пропилян за онова, което може да бъде. Не мога да го понасям повече. Върни се у дома.

— Но аз съм у дома — прошепна тя.

— Шази! — възкликна Рахим, а по лицето му се изписа недоверие. — Как може да кажеш нещо подобно?

— Съжалявам. Никога, никога не съм искала да нараня нито един от двама ви. Но просто…

— Той уби Шива! — изригна Тарик. — Как може да желаеш момчето, което уби най-добрата ти приятелка? Как може да желаеш едно студено копеле, избило десетки млади момичета, което изчезва като чучулига, докато градът му гори?

— Какво каза? — попита Шахризад с мъртвешки тих глас. — Градът… гори?

Тарик сбърчи вежди.

— От светкавиците. Няколко сгради се подпалиха.

При тази новина Шахризад блъсна Тарик настрани и се затича към входа на конюшните. Дръпна дървената врата и за малко не припадна от гледката.

Половината град беше потънал в пламъци. Димът се издигаше в небето, а сребърните светкавици се стрелкаха през него. Миризмата на изгоряло и на пепел се смесваше с уханието на близките розови храсти.

Капитан Ал Хури прибра оръжието в ножницата и коленичи край Шахризад.

Страданието й беше толкова явно, че Тарик се спря.

— Джалал. Какво направихме? — проплака Шахризад, а лицето й се присви от неописуема болка.

— Не, делам. Вината не е твоя. Нищо не е по твоя вина — опита се да я успокои капитанът, като обхвана лицето й с длани.

— Ти трябва да… — въздъхна разтреперана Шахризад. — Ние трябва да спрем всичко това. Преди още някой да умре.

— Няма да направя нищо такова — отвърна капитан Ал Хури.

— Какво направихме? — проплака Шахризад жално, душата й се късаше.

Капитан Ал Хури повдигна Шахризад и я изправи на крака.

— Нищо. Ти не си направила нищо.

Тя поклати глава, а по лицето й се изписа мъчително решение.

— Халид… Той ще трябва да…

— Не. Никога няма да го направи.

— Но как ще можем да живеем така? — изкрещя тя. — Аз не мога. Не мога!

Тарик вече не издържаше.

— За какво говориш?

— Тарик Имран ал Зияд — каза капитан Ал Хури, като не откъсваше очи от Шахризад. — Имам една молба.

— Отговорът е не.

— Не искаш ли първо да я чуеш?

Тарик замълча и го изгледа навъсено.

Капитан Ал Хури се обърна и срещна погледа му.

— Изведи Шахризад от Рей.

— Винаги това съм искал.

В очите на Шахризад проблеснаха искрици.

— Джалал…

— Вземи я със себе си — настоя капитанът, като я хвана за раменете.

— Не. Не мога да се махна — отвърна тя, като се мъчеше да овладее треперенето в гласа си. — Няма да тръгна. Не се… страхувам.

Капитан Ал Хури я изгледа настойчиво.

— Чуй ме. Поне веднъж. Умолявам те.

Шахризад започна да протестира, но ги облъхна порив горещ въздух, разпръсквайки странния парфюм от сладко ухание на рози и горчиво лют дим. Тя стисна очи и притисна ръка до гърдите си.

— Тарик. Къде е баща ми? — попита тя дрезгаво.

— Извън града — отвърна той. — Чака ни… на върха на един хълм.

Тя отвори очи и го изгледа с мрачна решителност.

— Заведи ме при него.

Без да дочака отговор, тя мина покрай капитана и влезе в конюшнята, за да оседлае кон.

Тарик се обърна да я изгледа как изчезва в тъмнината. Шахризад се беше изправила стегнато и вървеше отсечено. Едва беше осъзнал объркването си, когато капитан Ал Хури го хвана за рамото.

Тарик отблъсна ръката на арогантния мъж.

— Какво…

— Все още ли я обичаш? — попита го той с напрегнат шепот.

— Това не е твоя работа.

— Отговори ми, глупако. Обичаш ли я?

Тарик стисна зъби и изгледа гневно капитана на стражата.

— Винаги ще я обичам.

— Тогава направи така, че тя никога да не се върне.

ГОРЯЩИ ВЪГЛЕНИ

Двамата ездачи се срещнаха по средата на пустинята под тъмното небе.

Единият яздеше обикновен сив кон, а другият беше на великолепен бял жребец.

И двамата бяха следвани от кавалкада въоръжени мъже.

Човекът на белия кон заговори първи:

— Научих, че имаме общ враг — започна той с богат и очевидно неискрен тон.

— Така изглежда, господарю — отвърна премерено другият.

Първият се усмихна угоднически и бавно.

— Ти си точно такъв, какъвто те описваха, Реза бин Латиф.

— И вие също, господарю.

Султанът на партите се изсмя.

— Ще приема това като комплимент.

— То е комплимент, господарю. Прости ми, че не успявам да предам чувствата си по подходящ начин, но аз не се съгласих на тази среща, за да си разменяме закачки.

Смехът на султана отекна в нощта.

— Откровен човек. Доволен съм. Тогава да прекратим любезностите и да преминем към деловата част.

— Точно така, господарю.

— Какви са намеренията ти по отношение на онова копеле, моя племенник?

— Да го накарам да страда. И да го унищожа.

Очите на султана проблеснаха войнствено.

— Разбирам.

— А вашите намерения?

— Да го унижа… и после да го унищожа. Може би бихме могли да си помогнем един на друг за постигането на целите, които споделяме?

— Моята помощ зависи от това какво ще предложите, господарю.

— Засега мога да предложа пари и оръжие. Щом овладеете границата и увеличите силите си, ще съм готов да предложа допълнителна помощ, но дотогава не мога да рискувам да провокирам гнева на момчето още повече.

— Това е напълно разбираемо.

Султанът махна на хората зад себе си и двама стражи донесоха малко затворено ковчеже.

— Приемете това като жест на доверие. Щом изразходите средствата, ми пратете съобщение и ще отделя още.

Реза кимна. Погледна през рамо към свитата си и две фигури с качулки пристъпиха напред, за да вземат златото.

Единият мъж се наведе, за да вземе сандъчето, и светлината на синята пустинна луна падна върху оголената му ръка.

Върху нея личеше знакът на скарабея.

Шахризад,

Разочаровах те няколко пъти. Но имаше момент, когато те разочаровах отвъд всякакви граници. Това беше в деня, когато се срещнахме, моментът, когато поех ръката ти, а ти ме погледна със славата на омразата в очите ти. Трябваше да те отпратя у дома при семейството ти. Но не го направих. В твоята омраза имаше честност. Безстрашие в болката ти. В твоята честност видях отражение на самия себе си. Или по скоро на мъжа, който исках да бъда. И те разочаровах. Не се отдръпнах. После, по-късно, си помислих, че ще е достатъчно да имам отговорите. Че вече няма да ме е грижа. Че ти вече няма да си толкова важна. Затова продължих да те разочаровам. Продължих да искам още и още. А сега не мога да намеря думи, за да изкажа онова, което трябва да бъде казано. Да ти предам поне най-малкото от всичко, което ти дължа. Когато си мисля за теб, не ми стига въздух да дишам. А сега, макар и да те няма, не изпитвам болка или страх. Усещам единствено благодарност.

Когато бях малко момче, майка ми казваше, че едно от най-хубавите неща в живота е да знаеш, че историята ти все още не е приключила. Нашата история може и да е стигнала до края си, но твоята история все още не е разказана.

Направи я такава, че да е достойна за теб.

Разочаровах те и в още едно последно нещо. Ето я и моята възможност да се поправя. Никога не съм го казвал, но това не е защото не съм го чувствал, а защото се заклех да не произнасям тези думи, а един мъж е нищо, ако не държи на обещанията си.

Затова пиша по небето…

Обичам те хиляди и хиляди пъти. И никога няма да се извиня заради това.

Халид

Халид стоеше до парапета на терасата на покрива и гледаше как слънцето изгрява на ясния хоризонт.

Порутеният му палат от мрамор и камък все още тлееше по краищата, по стените личаха пукнатини.

Градът му беше съсипан, над останките от сградите се виеха струйки дим. Пустош от нарушени обещания и разбити сърца.

За миг той затвори очи, за да не гледа развалините.

Но само за миг.

Защото това беше неговият град. Неговият избор. Неговата отговорност.

Никога отново нямаше да се крие от него.

Той взе пергамента и го поднесе решително към потрепващия пламък на оставената наблизо факла.

Ъгълчето на листа започна да се овъглява в пепел, а пламъците облизаха пергамента от двете страни, като горяха в различни нюанси на синьо и оранжево.

Халид задържа горящото писмо пред себе си.

После пусна тлеещите остатъци и вятърът ги понесе.

Във величествената зора.

РЕЧНИК

Ал Хамса — отглеждана в пустинята версия на арабския кон, името се превежда като „петицата“; конят на Тарик; конят на Халид, Ардешир

Амарда — най-големият град в Партия; градът, от който управлява Салим Али ел Шариф

Ахалтекински кон — порода коне, известни с металния отблясък на козината; конят на Рахим

Ашици — четвъртита кост от глезена на агне, използва се като зар, а преди това и в астрагаломантията, вид гадание и врачуване

Бедуини — пустинно номадско племе, водено от шейх

Везир — съветник на халифа

Галян — наргиле

Делам — обръщение към мил човек, означава „сърце мое“.

Джан — обръщение към близък човек, добавя се като наставка към името и означава „скъпи мой“.

Джоонам — обръщение към близък човек, означава „ти си всичко за мен“.

Емир — благородник в Хорасан, съответства на европейския дук; един от васалите на халифа; Насир ал Зияд

Ефенди — обръщение, изразяващо уважение

Каманче — струнен инструмент, подобен на цигулка

Камис — свободна риза с дълги ръкави. Носи се както от мъже, така и от жени, обикновено е ленена

Малик — владетелят на Асирия, съответства на европейския „крал“.

Манкала — кожен ръкав от китката до лакътя, обикновено се носи от соколари, за да не пострадат от ноктите на птицата

Марг-бахр — зловеща клетва, пожелание за нещо лошо, обикновено смърт или голямо нещастие

Ней — духов инструмент, напомнящ флейта

Партия — най-малкото близко до Хорасан владение, управлявано от Салим Али ел Шариф

Пояс тика — дълъг пояс, който се връзва около хълбоците. Често е богато украсен и се носи както от мъже, така и от жени

Раджпут — човек от клановете в Северна, Централна и Западна Индия, както в днешен Източен Пакистан

Рей — най-големият град в Хорасан, родното място на Шахризад

Рида — наметало, което мъжете носят на раменете си над ризата. Има качулка за покриване на лицето

Сайиди — почтително обръщение към халифа; превежда се като „повелителю“ или „господарю“.

Сама — танц, който се изпълнява от дервиши, които се въртят около себе си

Сантур — струнен инструмент, звукът се издава при почукване на струните с палка

Сахиб — титла, изразяваща уважение към висок сан

Сук — открит пазар

Табарзин — бойна брадва

Талвар — вид извит меч или сабя, произлиза от Индустан; оръжието на раджпута

Талекан — крепостта на Насир ал Зияд; четвъртият най-богат град в Хорасан; домът на Тарик

Тива — голям град в Централна Гърция

Тиразис — град в Хорасан, известен с кариерите си за добив на камък

Томбак — вид барабан, който се опира на хълбока

Федаини — наемници, от вътрешната страна на предмишницата носят знак с формата на скарабей

Халиф — управителят на Хорасан, терминът съответства на европейския „крал“; Халид ибн ал Рашид

Халифат — територията, управлявана от халифа; Хорасан

Хляб лаваш — вид много тънка арабска питка

Хорасан — богат халифат, в книгата се управлява от осемнадесетгодишен младеж с много убийства зад гърба си

Чагатай — мъртъв език, произлизащ от Централна Азия

Шамла — бродиран халат или роба

Шамшир — тънък меч със силно извито острие; мечът на Халид

Шахрбан на Рей — най-висшият генерал в Хорасан, над него е само халифът; генерал Ареф ал Хури

Шейх — водач на бедуинско племе; Омар ал Садик

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Пролог

Съзерцание на воали и злато

Само един

Прикритието на воала

Омагьосаната планина

Деспина и раджпутът

Сила на опън

Под светлината на единствената свещ

Аладин и вълшебната лампа

Началото е краят

Шамширът

Копринено въженце и изгрев

Справедлив гняв и неспокоен дух

Там, където сърцето ти копнее да бъде

Старецът и кладенецът

Обещанието на утрешния ден

Презрени клетви

Честта на предателството

Да нанесеш черна рана

Жестока истина

Люляк и бушуваща пясъчна буря

Мехрдад Синьобрадия

Жребият е хвърлен

Соколът и тигърът

Два кръстосани меча

Танц на балкон

Обяснения и разбиране

Летящо килимче и надигаща се вълна

Някой, който знае

Сянка на моите чувства

Ава

Забрава

Един от елементите на буря

Горящи въглени

Речник

Заслуги