БЕКИ ЧЕЙМБЪРС

ДЪЛГИЯТ ПЪТ КЪМ ЕДНА МАЛКА ЯДОСАНА ПЛАНЕТА

Част 1 от „Пътешественици“

Превод от английски: Йоана Гацова, 2016

chitanka.info

Посвещава се на семейството ми — по полог и по пера.

Земята е нашата опора,

корабите — нашия дом,

звездите — нашата надежда.

Екзодианска поговорка

ДЕН 128, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ТРАНСПОРТ

Когато се събуди в капсулата, тя си спомняше три неща. Първо, че пътува през открития космос. Второ, че е на път да започне новата си работа — работа, на която не можеше да си позволи да се провали. Трето, беше подкупила един правителствен чиновник, за да й създаде нов идентификационен файл. Нищо от това не беше ново за нея — и все пак, не беше приятна мисъл, с която да се събудиш.

Трябваше все още да спи — според плана, трябваше да се събуди най-рано утре — но с евтиния транспорт беше така. Евтиният транспорт означаваше евтина капсула, заредена с евтино гориво, и евтини приспивателни медикаменти. От излитането насам се бе пробудила на няколко пъти — изплуваше на повърхността объркано и потъваше отново тъкмо в момента, в който успяваше да си спомни къде се намира. В капсулата беше тъмно и нямаше навигационни екрани. Нямаше как да определи колко време е изминало между всяко събуждане, или от колко време пътува, или пък дали пътува изобщо. От тази мисъл й стана нервно и започна да й се повдига.

Зрението й се проясни достатъчно, за да успее да фокусира поглед върху прозореца. Щорите бяха спуснати и я изолираха от евентуалните източници на светлина. Тя обаче знаеше, че такива така или иначе няма. Намираше се в откритото пространство. Никакви оживени планети, никакви транспортни линии, никакви орбитални кораби с проблясващи светлини. Само празнота — ужасяваща празнота, в която нямаше нищо, освен самата нея и по някоя случайна скала тук или там.

Двигателят изсвистя протяжно и се приготви за още един подпространствен скок. Усети как медикаментите отново я унасят в неспокоен сън. Докато бавно потъваше обратно в безсъзнание, тя отново си спомни за работата, лъжите и самодоволното, надменно изражение на чиновника, докато прехвърляше кредити на сметката му. Зачуди се дали е платила достатъчно. Трябваше да е платила. Нямаше друг начин. Вече й се бе наложило да заплати прекалено много за чужди грешки.

Очите й се затвориха, медикаментите превзеха съзнанието й, а капсулата продължи по пътя си. Най-вероятно.

ДЕН 129, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ЖАЛБА

Животът в космоса бе всичко друго, но не и тих. Сухоземните никога не го очакваха. Всеки, който бе израснал на повърхността на планета, вместо на кораб, се нуждаеше от известно време, преди да свикне с щраканията и бръмченето, както и със своеобразната атмосфера, характерна за живота в недрата на една машина. Но за Ашби тези звуци бяха също толкова обикновени, колкото и биенето на сърцето му. Можеше да усети, че е време за ставане, по тихото изсвистяване на въздушния филтър над леглото си. Когато из кораба се разнасяше типичното тракане на камъните по корпуса, можеше да познае по звука кои са достатъчно дребни, за да не им обръща внимание, и кои могат да се окажат опасни. Можеше да разбере на какво разстояние се намира събеседникът му по височината на статичния шум, който пращи по ансибъла[1]. Това бяха звуците на живота на един космоплавател — фонова музика, в която се усещаха тоновете на уязвимостта и изолираността. Звуците означаваха и спокойствие. Липсата на звуци означаваше, че въздухът е спрял да циркулира, двигателите са спрели да работят, а мрежите на изкуствената гравитация са спрели да държат краката ти здраво стъпили на пода. Мястото на тишината беше във вакуума отвъд стените на кораба. Тя означаваше смърт.

Имаше и други звуци — звуци, които не идваха от кораба, а от хората, които живееха в него. Дори безкрайните коридори на заселническите кораби се огласяха от ехото на близки разговори, стъпки по металния под, слабото тропане на техниците, които се катереха през стените, докато отиваха да поправят повредата в някоя невидима електрическа верига. Корабът на Ашби, „Пътешественика“, беше доста просторен, но изглеждаше миниатюрен на фона на заселническия кораб, на който той беше израснал. В самото начало, след като успя да купи „Пътешественика“ и да събере екипажа му, дори на него му бе трудно да свикне с тесните помещения и липсата на лично пространство. Но нестихващият шум от хората, които работеха, караха се и се смееха навсякъде около него, бе започнал да му действа успокояващо. Празнотата на открития космос бе необятна и имаше моменти, в които дори опитните космоплаватели се изпълваха със смирение и страхопочитание пред гледката на обсипаната със звезди бездна.

Ашби охотно приветстваше шума. Чувството, че никога не остава напълно сам, му вдъхваше увереност — особено като вземеше предвид професията си. Строежът на черни дупки не беше лека работа. Междупространствените пътища, които минаваха през Народната Галактика, бяха толкова обикновени, че се приемаха за даденост. Ашби се съмняваше, че обикновеният жител на Галактиката се замисля за тунелите повече, отколкото би се замислил за панталоните, които е обул, или вечерята си. Но работата му го задължаваше да мисли за тунелите и то — доста усилено. Ако се замислите по този въпрос прекалено дълго и си представите как корабът ви се гмурка вътре и вън от космоса като игла, която води конеца през парче плат… е, тогава и на вас би ви се приискало да сте заобиколен от шумна компания.

Ашби седеше в офиса си и четеше новинарския поток с чаша мек в ръка, когато дочу звук, който го накара да трепне. Стъпки. Стъпките на Корбин. Ядосаните стъпки на Корбин, които се приближаваха право към вратата му. Ашби въздъхна, преглътна раздразнението си и се превърна в капитана на кораба. Постара се да държи ушите си отворени, а изражението на лицето си — неутрално. Разговорите с Корбин винаги изискваха предварителна подготовка, както и добре усъвършенствана способност за емоционално дистанциране.

Артис Корбин представляваше две неща: талантлив водораслолог и пълен задник. Първото качество бе жизненоважно за работата на кораб за превоз на дълги разстояния, какъвто беше „Пътешественика“. От това дали превозваното гориво ще покафенее или не, зависеше дали ще стигнат до местоназначението си успешно, или ще се окажат хванати в капана на открития космос. Половината от помещенията на долния етаж на „Пътешественика“ бяха пълни само с резервоари с водорасли, които се нуждаеха от някого, който непрекъснато да следи за хранителното им съдържание и солеността им. Що се отнасяше до този аспект от работата му, липсата на общителност на Корбин всъщност бе предимство. Той предпочиташе да си стои затворен в отсека за водорасли по цял ден, да си мърмори под нос, надвесен над принтираните от машините данни, и да преследва ефимерната цел, която наричаше „оптимални условия“ На Ашби му се струваше, че условията са винаги оптимални, но нямаше никакви намерения да се пречка на Корбин, когато става въпрос за водорасли. Разноските му за гориво бяха паднали с десет процента, откакто Корбин се бе качил на борда, а и без това нямаше много водораслолози, които биха приели работа на кораб за тунели. Водораслите бяха щекотлив материал, дори като за пътувания на кратки разстояния, а поддръжката им по време на дълго пътуване изискваше както педантичност, граничеща с дребнавостта, така и издръжливост. Корбин мразеше хората, но обичаше работата си, и беше безспорен майстор в нея. Според Ашби, това правеше участието му невероятно ценно. Едно невероятно ценно главоболие.

Вратата се отвори и Корбин нахълта в помещението му. Челото му бе покрито с капчици пот, както обикновено, а посивялата коса на слепоочията му изглеждаше почти мокра. Температурата на „Пътешественика“ трябваше да се поддържа висока заради капитана, но Корбин бе заявил ясно недоволството си от стандартната температура на помещенията още от първия си ден. Дори след годините, които бе прекарал на борда, тялото му още отказваше да се аклиматизира — по всяка вероятност, от чист инат.

Бузите му също бяха почервенели, макар да не беше ясно дали е заради настроението му, или заради изкачването на стълбите. Ашби така и не бе успял да свикне да гледа лица, които поруменяват. По-голямата част от живите човеци бяха произлезли от флотилията „Екзодус“[2], която бе пропътувала огромни разстояния и стигнала много далеч от слънцето на предците им. Много от човеците — като Ашби, например, — бяха родени на борда на същите заселнически кораби, които бяха построили първите земни бежанци. Ситните му, тъмни къдрици и кехлибарената му кожа бяха резултат от смесването на кръвта на различните групи човеци на борда на гигантските кораби в продължение на поколения. Повечето от тях — независимо дали бяха родени в космоса, или в някоя от колониите, — принадлежаха към същата смесена екзодианска раса като него.

Корбин, от друга страна, притежаваше очевидните черти на потомък на Слънчевата система — въпреки че и хората от планетите на предците също бяха заприличали на екзодианците през последните десетилетия. Въпреки пъстрото многообразие на човешката раса, хора с необичайно светла кожа продължаваха да се появяват тук-там — дори във флотилията. Но Корбин бе на практика розов. Беше наследник на фамилия учени — едни от ранните изследователи, които бяха построили първите орбитални космически кораби около Енцелад[3]. Бяха прекарали векове там — надзираваха зорко бактериите, които вирееха в ледените морета на спътника. Но Слънцето бе толкова далечно и мътно в небето над Сатурн, че изследователите отбелязваха все по-големи спадове в пигментите с всяко десетилетие. В резултат на всичко това се беше появил Корбин — един розов мъж, отраснал с любов към тежката работа в лабораториите под мрачното, лишено от слънчева светлина небе.

Корбин подметна скриба си по бюрото на Ашби. Тънкият, правоъгълен уред се плъзна по повърхността на сякаш безплътния пикселов екран и спря с изтракване пред капитана. Той махна към пикселите, за да се разпръснат, и заглавията по новинарските статии, които се носеха във въздуха, се превърнаха в цветна мъгла и изпопадаха в кутиите на проектора от двете страни на бюрото като ята мънички насекоми. Ашби хвърли поглед на скриба, след което вдигна вежди към Корбин.

— Това — каза Корбин, сочейки с костеливия си показалец към скриба, — трябва да е някаква шега.

— Дай да позная — отговори Ашби. — Дженкс пак е бърникал из записките ти и си е играл със стойностите?

Корбин се намръщи и поклати глава. Капитанът отново насочи вниманието си към скриба, като се опитваше да потисне смеха си при спомена за последния път, когато Дженкс бе хакнал скриба на Корбин и бе заменил внимателно водените му записки с триста шейсет и две собствени снимки, на които беше гол, както майка го е родила. Ашби смяташе онази, на която Дженкс се беше наметнал със знамето на Народната Галактика, за особено добро попадение. Излъчваше почти театрална чест и доблест — като се има предвид ситуацията, все пак.

Обърна скриба с екрана нагоре.

На вниманието на: кап. Ашби Сантосо

(„Пътешественика“, лиценз за пробиване на тунели на НГ № 387–96456)

Относно: Работна автобиография на Розмари Харпър

(Административен сертификат на НГ № 65-78-2)

Ашби разпозна файла. Беше автобиографията на новата им секретарка, която трябваше да пристигне на следващия ден. В момента сигурно пътуваше в космокапсула, упоена и потънала в сън по време на дългото, неудобно пътуване.

— Защо ми показваш това? — попита капитанът.

— О, значи си го прочел все пак — отговори Корбин.

— Разбира се, че съм го прочел. Инструктирах всички ви да прочетете файла преди сума време, за да можете да имате някаква представа за нея, когато пристигне.

Ашби нямаше представа какво иска Корбин, но вече беше свикнал с това. Водораслологът винаги първо се оплакваше, а чак след това разясняваше за какво става дума.

Капитанът знаеше какъв ще бъде отговорът му, още преди Корбин да си беше отворил устата.

— Нямах време.

Ученият имаше навика да игнорира всичко, което не засягаше лабораторията му пряко.

— Защо, по дяволите, си наел такова хлапе да работи на борда?

— Защото — отговори Ашби — имаме нужда от лицензиран секретар.

Дори Корбин не можеше да оспори това. Документите на Ашби бяха потънали в хаос и макар корабите за пробиване на тунели да не бяха длъжни да разполагат със секретар, за да запазят лиценза си, служителите от Борда за транспортната дейност на НГ бяха заявили пределно ясно, че неизменно закъсняващите доклади на Ашби не оставят особено добро впечатление у тях. Храната и заплатата за един нов член на екипажа нямаше да му излязат евтино, но след внимателен размисъл и известно количество увещания от страна на Сисикс, Ашби бе подал молба до Борда да му изпратят някой с подходящ сертификат. Ако не спреше да се опитва да върши работа за двама души едновременно, бизнесът му щеше да започне да страда.

Корбин скръсти ръце и подсмръкна.

— Разговарял ли си с нея?

— Миналия десетник си поговорихме по сиба. Изглежда свястна.

— „Изглежда свястна“ — повтори Корбин. — Колко обещаващо.

Ашби подбра следващите си думи по-внимателно. Все пак разговаряше с Корбин — краля на семантиката.

— Служителите на Борда са я одобрили. Притежава необходимата квалификация.

— Служителите на Борда са се надрусали с хипнол — отвърна водораслологът и отново посочи с пръст към скриба. — Няма никакъв опит с превоза на дълги разстояния. Изобщо не е напускала повърхността на Марс, доколкото разбирам. Току-що е завършила университета…

Капитанът започна да брои на пръсти. Не само Корбин можеше да изброява доводи.

— Има сертификат за работа с формуляри на НГ. Изкарала е стаж във фирма за наземен транспорт — работа, която изисква същите основни умения, които ще трябва да прилага тук. Говори ханто свободно, включително жестовете, и това може да ни бъде от голяма полза. Има препоръчително писмо от професора си по Науки на междувидовото общуване. И най-важното от всичко — доколкото успях да преценя по време на краткия ни разговор, ми изглежда като някой, с когото бих могъл да работя.

— Никога преди не се е занимавала с такава работа. Пътуваме насред открития космос, запътили сме се към цел, до която не се знае дали ще стигнем, а ти смяташ да качиш някакво хлапе на борда.

— Не е хлапе. Просто е млада. И всеки трябва да мине през първата си работа, Корбин. Дори ти трябва да си започнал отнякъде.

— Знаеш ли каква беше моята първа работа? Да мия паничките за проби в лабораторията на баща ми. Задача, с която можеше да се справи дори едно добре дресирано животно. Ето такава трябва да е първата работа, а не…

Той заекна от гняв.

— Позволи ми да ти припомня с какво се занимаваме: летим и пробиваме дупки — в съвсем буквалния смисъл на думата — в космоса. Работата ни далеч не е безопасна. Кизи и Дженкс вече ме плашат до смърт с нехайството си, но те поне имат някакъв опит. Не мога да си върша работата, ако непрекъснато се притеснявам дали някаква си некомпетентна новачка ще вземе да натисне не което копче трябва.

Това беше предупредителният сигнал — сигналът „Не мога да работя в тези условия“ който показваше, че Корбин е на път да се отнесе в гневна тирада. Време беше да го върне обратно към темата.

— Корбин, тя няма да натиска никакви копчета. Няма да прави нищо по-сложно от това да попълва формуляри и да пише доклади.

— И освен това — да разговаря с пазачите по границите, планетарните патрули и клиентите, които закъсняват с плащането. Хората, с които работим, невинаги са добри хора. Невинаги са честни хора. Имаме нужда от някой, който ще може да се справи с тях — някой, който ще може да натика в ъгъла някой новоназначен отговорник на Борда, който мисли, че познава разпоредбите по-добре от нас. Някой, който може да види разликата между истински печат за удостоверение на безопасността на храната и фалшификат, направен от някой контрабандист. Някой, който има представа за това каква е работата ни, а не някаква новодипломирана наивница, която ще намокри гащите пред първия куелинец, който спре кораба.

Ашби остави чашата си.

— А това, от което аз имам нужда — отвърна той, — е някой, който да може да поддържа документацията на кораба. Имам нужда от някой, който да следи за уговорките ни, да се уверява, че всички минават през задължителните ваксинации и сканирания, преди да пресечем някоя граница, и да сложи финансовите ми отчети в ред. Работата е сложна, но не е трудна — не и ако е толкова организирана, колкото се твърди в препоръчителното й писмо.

— От пръв поглед личи, че писмото е шаблонно. Хващам се на бас, че онзи професор е изпратил съвсем същото за всеки посредствен студент, който някога е прекрачвал прага на кабинета му.

Капитанът вдигна вежда.

— Следвала е в Александрийския университет — точно като теб.

Корбин изсумтя.

— Завърших научния факултет. Има разлика.

Ашби се засмя леко.

— Сисикс е права, Корбин — ти наистина си сноб.

— Сисикс да върви по дяволите.

— Да, чух те да й крещиш това снощи. От другата страна на коридора.

Корбин и Сисикс сигурно щяха да се избият някой ден. От самото начало не се харесваха, а и никой от двамата не правеше опити да постигне някакво разбирателство. Когато опреше до този въпрос, Ашби трябваше много да внимава какво говори. Той и Сисикс бяха приятели още отпреди „Пътешественика“ но когато играеше ролята на капитан, трябваше да се отнася с нея по същия начин, както и с Корбин — като равнопоставени членове на екипажа му. Помиряването им след някое от честите им пререкания изискваше деликатен подход. През повечето време капитанът се опитваше изобщо да стои далеч от тази работа.

— Има ли смисъл да питам?

Устните на Корбин потрепнаха.

— Тя използва последните ми дентоботове.

Ашби примигна.

— Нали знаеш, че имаме огромни сандъци с дентоботове в товарния отсек долу?

— Не като моите дентоботове. Ти купуваш от онези евтини боклуци, от които после ме болят венците.

— Използвам ги всеки ден и венците изобщо не ме болят.

— Моите са чувствителни. Можеш да попиташ доктор Готвача какво пише в зъбния ми картон, ако не ми вярваш. Налага се да си купувам собствени ботове.

Ашби се надяваше физиономията му да не издава колко ниско в списъка на приоритетите му се пада тази сърцераздирателна история.

— Разбирам, че е досадно, но все пак става въпрос за една опаковка дентоботове.

Корбин бе абсолютно възмутен.

— Никак не са евтини! Взела ги е, само за да ми направи напук, просто съм сигурен. Ако тази проклета, себична гущерка не спре да…

— Хей! — Ашби се изправи на стола. — Няма да слушам такива приказки. И не желая да чувам тази дума от устата ти втори път.

„Гущерка“ не беше най-тежката от всички расистки обиди, но си беше доста лоша.

Корбин стисна устни, сякаш за да попречи на грубите думи да се изплъзнат между тях.

— Извинявай.

Капитанът усети, че се е наежил срещу Корбин, но ако трябваше да бъде честен, разговорите с него нямаше как да протекат по-добре от това. Най-доброто решение беше да го отдели от екипажа, да го остави да даде воля на гнева си, да го изчака, докато прекали, и след това да го усмири с помощта на чувството му за вина.

— Ще говоря със Сисикс, но трябва да започнеш да се отнасяш по-човешки с останалите. И не ме интересува колко си ядосан — обиди като тази преди малко нямат място на кораба ми.

— Просто се изпуснах, бях ядосан — отговори Корбин.

Ядът му явно не беше преминал напълно, но дори той не беше толкова проклет, че да ухапе ръката, която го храни. Корбин знаеше, че е ценен кадър, но в крайна сметка Ашби беше онзи, който превеждаше кредитите по сметката му. „Ценен“ не означаваше „незаменим“.

— Да се ядосваш е едно, но съвсем друг въпрос е фактът, че си част от мултивидов екипаж, и трябва да се съобразяваш с това. Особено когато имаме нови попълнения. И като стана дума за това — съжалявам, че имаш резерви относно Розмари, но тя не е твой проблем, прощавай за директността. Предложиха ми я от Борда, но решението да я назнача не бе тяхно, а мое. Ако се окаже грешка, ще наемем някой друг. Но дотогава ще й дадем възможност да ни се докаже. Очаквам да я накараш да се почувства добре дошла, независимо от чувствата ти по въпроса. Всъщност…

По лицето на капитана бавно плъзна усмивка. Корбин впери в него подозрителен поглед.

— Какво?

Ашби се облегна назад на стола си и преплете пръсти.

— Доколкото си спомням, Корбин, нашата нова секретарка ще пристигне утре, около седемнадесет и половина. Имам час за сиб с Йоши точно в седемнайсет, а както ти е известно, той е доста приказлив. Съмнявам се, че ще приключим преди Розмари да стъпи на борда. А тя ще има нужда от някой, който да я разведе и да й покаже мястото.

— О, не — каза Корбин, а физиономията му придоби ужасено изражение. — Накарай Кизи. Тя обича такива неща.

— Кизи е прекалено заета покрай замяната на стария въздушен филтър на медицинския отсек и не вярвам да приключи до утре. А Дженкс ще й помага, така че и той не може.

— Тогава Сисикс.

— Хмм… Сисикс има много работа по подготовката на пробива утре. Най-вероятно няма да й остане време.

Ашби се ухили.

— Сигурен съм, че ще я разведеш на много интересна обиколка.

Корбин изгледа работодателя си с очи, които сякаш хвърляха мълнии.

— Понякога си страшна досада, Ашби.

Ашби вдигна чашата си и допи последните глътки на дъното.

— Знаех си, че мога да разчитам на теб.

[1] Измислено от писателката Урсула Ле Гуин съоръжение за комуникация със скорост, по-висока от тази на светлината; често срещано в различни произведения на научната фантастика — Б.пр. ↑

[2] От „Exodus“, или „Изход“ — втората книга от Петокнижието на Библията, в която се разказва за извеждането на израилския народ от Египет — Б.пр. ↑

[3] Спътник на Сатурн, открит през 1789 г. от Уилям Хершел — Б.пр. ↑

ДЕН 130, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ПРИСТИГАНЕ

Розмари потри носа си и взе чашата вода, която й наляха от вградения в стената резервоар. Остатъчният ефект от приспивателните още я караше да се чувства дезориентирана, а стимулантите, които трябваше да я отърват от него, й докараха само ускорено сърцебиене. Тялото й копнееше да се протегне, но не можеше да освободи предпазните колани на седалката, докато капсулата беше в движение, а и в нея беше прекалено тясно, за да може да направи друго, освен да се изправи и да излезе навън. Облегна глава назад и изохка. Бяха минали почти три дни, откакто бе потеглила с космокапсулата. Слънчеви дни, напомни си тя — не стандартни. Трябваше да свикне да прави разлика между тях. По-дълги дни, по-дълги години. Но сега имаше по-належащи въпроси, с които да се занимава, от разликите в календарите. Чувстваше се уморена, схваната и гладна, и не си спомняше да е изпитвала толкова голяма нужда да отиде до тоалетната през всичките си двадесет и три години — соларни, не стандартни. Резкият аелуонец на старпорта й беше обяснил, че приспивателните ще потиснат това чувство, докато спи, но не беше споменал какво ще стане, когато се събуди.

Розмари си представи обстойното писмено оплакване, което майка й би подала след такова пътуване. Опита се да си представи и обстоятелствата, при които на нея би й се наложило да лети с космокапсула изобщо, но не можеше дори да си я представи в обществен старпорт. Розмари се беше изненадала дори от собственото си присъствие в такова място. Неприветливата чакалня, примигващите пиксели на плакатите, застоялата миризма на водорасли и препарати за почистване. Въпреки екзоскелетите и пипалата, които я заобикаляха, тя беше онази, която се чувстваше като извънземната там.

Именно това й бе помогнало да проумее точно колко далеч от Слънчевата система се намира — менажерията от сапиенси, които стояха до нея на опашката за билети. Светът, от който произлизаше, беше доста космополитен, но с изключение на дипломатите и корпоративните делегати, които се срещаха тук-там, на Марс не се забелязваха почти никакви не-човеци. Тази тераформирана скала, обитавана от най-малко влиятелния вид в НГ, далеч не беше популярна дестинация за пътуване или заселване. Професор Селим я беше предупредил да вземе предвид, че изучаването на теорията за междувидовото общуване е много различно от това да трябва да говори с други сапиенси на живо, но тя така и не беше проумяла съвета му напълно, докато не се озова заобиколена от масивни биоскафандри и чифтове крака, които не се нуждаеха от обувки. Беше й нервно дори по време на разговора с хармагианеиа, който обслужваше гишето за билети. Знаеше, че владее ханто отлично (поне като за човек), но вече не се намираше в безопасната, сигурна езикова лаборатория на университета. Тук нямаше кой да поправя меко грешките й и да й прощава, когато неволно допусне някакъв социален гаф. Сега беше сама — и за да си осигури кредити в сметката и легло под гърба, трябваше да започне да изпълнява задълженията, които бе обещала, че може да изпълнява, пред капитан Сантосо.

Нищо работа, нали така?

Не за пръв път, тя усети как една ледена ръка стиска стомаха й в юмрук. Никога преди не й се беше налагало да се притеснява за кредитите или за покрива над главата си. Но след като изгори всички мостове зад гърба си, а последните й спестявания започнаха да привършват, вече нямаше място за грешки. Цената, която трябваше да заплати, за да започне живота си наново, беше липсата на опора, която да я спаси, ако ги допусне.

„Моля те“ — помисли си тя. — „Моля те, недей да се издънваш.“

— Започваме заход към кораба, Розмари — изчурулика бордовият компютър на космокапсулата. — Имаш ли нужда от още нещо, преди да започна процедурата по скачването с люка?

— Тоалетна и един сандвич — каза Розмари.

— Извинявай, Розмари, не успях да обработя данните от молбата ти. Би ли я повторила?

— Нищо не ми трябва.

— Добре, Розмари. Ще отворя щорите. Желателно е да затвориш очи, за да им дадеш време да се приспособят към външните източници на светлина.

Розмари послушно затвори очи, докато щорите изтракаха и се отвориха, но през клепачите й не проникна никаква светлина. Отвори очи и видя, че единственият забележим източник на светлина идва от вътрешността на самата космокапсула. Както и бе очаквала, през прозореца не се виждаше нищо, освен безкрайната празнота на космоса, обсипана с дребни, далечни звезди. Беше в откритата пустош.

Зачуди се колко е дебел корпусът на космокапсулата.

В следващия миг капсулата се обърна нагоре и Розмари закри очи с длан, за да ги предпази от ярката светлина, която внезапно се бе появила. Грееше от прозорците на най-грозния кораб, който някога беше виждала. Беше ъгловат, с изключение на един купол, който изпъкваше от задната част на корпуса като извит гръб. Личеше, че не е кораб, предназначен за капризни туристи. В него не се забелязваше нищо елегантно или привлекателно. Беше по-голям от транспортен кораб, но по-малък от товарен превозвач. Липсата на крила показваше, че корабът е бил построен в космоса и не е предназначен да навлиза в планетарна атмосфера. Към долната му част бе прикрепена една масивна, сложна машина от метал, с остри ръбове и редици остри шипове, насочени към един тънък, остър шпил. Розмари не разбираше особено от кораби, но поради разноцветните парчета на обшивката на корпуса предположи, че този е съшит от най-различни части, по всяка вероятност взети от множество други кораби. Доста очукан кораб. Стабилният му вид бе единственото, което вдъхваше доверие. Това бе кораб, който можеше да поеме немалко удари (и явно вече беше поел доста). Въпреки че корабите, на които бе свикнала да пътува, бяха доста по-приятни за окото, съзнанието, че между нея и необятната пустош на космоса ще има солидна, надеждна преграда, я успокояваше.

— „Пътешественик“, говори Космокапсула 36-А. Позволение за скачване с люка? — чу се откъм бордовия компютър.

— Космокапсула 36-А, говори „Пътешественика“ — отговори един женски глас с екзодиански акцент. Розмари забеляза меките гласни и характерното произношение, което сякаш беше прекалено правилно. ИИ[1]. — Моля за потвърждение на идентичността на пасажера.

— Разбрано, „Пътешественик“. Изпращам информация за пасажера.

Последва кратка пауза.

— Потвърдено, Космокапсула 36-А. Имате разрешение за скачване.

Космокапсулата се приближи до едната стена на „Пътешественика“ като някакво морско животно, което отива при майка си, за да суче. Люкът на гърба на капсулата се прилепи към вдлъбнатия порт на „Пътешественика“. Розмари чу механичните звуци на скобите, които се захващаха в ключалките, а след това — съскането на въздуха, когато пръстенообразните уплътнители се разшириха.

Вратата на люка се плъзна нагоре. Розмари се изправи на крака със стон. Мускулите й сякаш бяха на път да се раздробят на ситни парченца. Взе платнения си сак и чантата си от поставката за багаж и закуцука напред. Между гравитацията в капсулата и в „Пътешественика“ имаше лека разлика — достатъчна, за да накара стомаха й да се обърне, докато прекрачваше границата помежду им. Чувството изчезна след няколко секунди, но понеже се прибави към вече замаяната й глава, нестабилния й пулс и болката в пикочния мехур, бе достатъчно да промени общото й състояние от „дискомфорт“ на „откровена мизерия“. Надяваше се, че новото й легло ще бъде меко.

Пристъпи в тясната дезинфекционна камера, която бе празна — с изключение на един светещ жълт панел, прикрепен към една поставка на нивото на кръста й. ИИ-то се обърна към нея през един предавател, монтиран на стената:

— Здравейте! Мисля, че самоличността ви вече ми е известна, но имате ли нещо против да прокарате импланта на китката си пред панела, за да съм сигурна?

Розмари дръпна ръкава си назад, за да извади гривната си — плетена и плътно прилепнала, за да предпазва малката пластинка, имплантирана под кожата от вътрешната страна на дясната й китка. В мъничкия чип, не по-голям от нокътя на палеца й, се съхраняваше важна информация — идентификационният й файл, банковата й сметка и медицинска програма, която бе свързана с имуноботовете, които се намираха в кръвоносната й система — около половин милион. Като всички граждани на НГ, и Розмари бе получила първата си пластинка още като дете (за човеците стандартната възраст беше пет години), но тази, която носеше в момента, бе само на няколко десетдневия. Белегът, който се очертаваше около нея, беше още лъскав и пресен. Новата пластина й бе струвала почти половината от останалите й спестявания — баснословна сума, — но не бе имала друг избор.

Протегна китката си към жълтия панел. Светлината запулсира леко, а към ефекта на стимулантите в тялото й се прибави лек прилив на адреналин. Ами ако с имплантацията се беше объркало нещо, и ИИ-то изтегли старите й файлове, вместо новите? Ами ако хората на борда видеха истинското й име и свържеха две и две? Щеше ли да има значение за тях? Щеше ли да има значение, че не беше направила нищо лошо? Щяха ли да й обърнат гръб, както бяха сторили приятелите й? Щяха ли да я качат обратно на капсулата и да я изритат обратно на Марс, обратно в кашата, която не беше…

Панелът просветна в дружелюбно зелено. Розмари издиша и изсумтя презрително на собствената си нервност. Новата пластина бе работила безотказно от имплантирането си насам. Не беше срещнала никакви проблеми с потвържденията на самоличността си или плащането на различните спирки по пътя си. Не беше особено вероятно скенерът на такъв сглобен от вехтории кораб да отчете несъответствия, които дори висококачествените скенери на старпортите не бяха успели да засекат. Всичко, за което трябваше да се безпокои, беше дали ще се справи с работата си.

— Добре дошла, Розмари Харпър — поздрави я ИИ-то. — Името ми е Ловлейс и представлявам комуникационната система на кораба. В това отношение работата ни е сходна, нали така? Ти говориш от името на екипажа. Аз — от името на кораба.

— Предполагам, че е така — отговори Розмари леко несигурно.

Нямаше опит в общуването с ИИ-та. Онези, с които бе свикнала в предишния си дом, имаха строго служебни задачи и не разговаряха с хората. Университетската библиотека имаше ИИ на име Оракула, но неговото предназначение беше по-академично. Никога преди не беше разговаряла с такова общително ИИ като Ловлейс.

— Мога ли да те наричам Розмари? — попита тя. — Или си имаш друго галено име?

— „Розмари“ става.

— Добре, Розмари. Можеш да ми викаш Лови, ако искаш. Всички останали правят така. Приятно е да се измъкнеш от капсулата, нали?

— Представа си нямаш.

— Вярно. Но ти пък си нямаш представа колко е приятно да ти рекалибрират вътрешната памет.

Розмари обмисли чутото.

— Така е, нямам.

— Розмари, ще бъда откровена с теб. Причината, поради която те държа да си бъбрим толкова време, е, че не искам да се отегчиш, докато те сканирам за зарази и замърсители. Един от членовете на екипажа ни има много специфични здравни нужди, поради което се налага да сканирам новодошлите по-обстойно, отколкото на повечето други кораби. Не остава още много.

Розмари изобщо не се бе чувствала, сякаш чака — но пък и нямаше представа какво разбира едно ИИ под понятието „дълго време.“

— Не се притеснявай, не бързам.

— Това ли е всичкият ти багаж?

— Да — отвърна Розмари.

Всъщност бе взела със себе си всичко, което притежаваше (тоест всичко, което не беше разпродала), фактът, че може да го събере в две чанти, все още я удивяваше. След като бе прекарала целия си живот в огромното имение на родителите си, пълно с мебели, антики и всякакви джунджурии, съзнанието, че не се нуждае от повече вещи, отколкото може да носи със себе си, й вдъхваше забележително чувство за свобода.

— Ако оставиш чантите си в багажния асансьор вдясно, ще ги кача до палубата с каютите на екипажа на горното ниво. Оттам можеш да ги вземеш, когато отидеш към стаята си.

— Благодаря — отговори Розмари, отвори металната врата, вградена в стената, сложи торбата и сака на съответната поставка и затвори вратата отново. От вътрешността на стената се зачу звук от бързото изкачване на асансьор.

— Добре, Розмари, тъкмо приключих със сканирането. Колкото и да ми е неприятно, все пак съм длъжна да ти кажа, че открих в организма ти няколко от забранените на борда бактерии.

— Какви бактерии? — попита Розмари.

Обзе я страх, като си припомни мърлявите, омацани дръжки и лепкавите седалки на старпорта. Бе напуснала Марс едва преди три дни, а вече бе успяла да прихване някакъв извънземен вирус.

— О, нищо опасно за теб самата, но има някои неща, които биха били опасни за навигатора ни. Ще трябва да отидеш при лекаря ни, за да пренастрои имуноботовете ти за следващия път, когато слезеш от борда. Сега обаче ще трябва да се подложиш на дезинфекционен душ. Имаш ли нещо против?

Тонът на Лови звучеше извинително. И логично — единственото хубаво нещо в дезинфекционните душове беше, че траят кратко.

— Нямам — отвърна Розмари през стиснати зъби.

— Дръж се — каза Лови съчувствено. — Начало след три… две… едно.

Стаята се изпълни с болезнено ярка оранжева светлина. Розмари усещаше как вълната минава направо през нея. Студът проряза тялото й като с нож — порите, зъбите, корените на миглите й. За един кратък миг й се стори, че усеща къде точно се намира всеки капиляр в тялото й.

— Толкова много съжалявам — извини й се Лови, когато душът свърши. — Много мразя, когато ми се наложи да го правя. Изглеждаш като болна.

Розмари издиша и се опита да се отърси от мразовитите иглички, които сякаш още бодяха по тялото й.

— Не си виновна ти — отговори. — И преди душа не се чувствах особено добре.

Тя спря и осъзна, че се опитва да утеши едно ИИ. Мисълта й се стори налудничава, но в поведението на Лови имаше нещо, което правеше всеки друг вид общуване с нея да изглежда грубо. ИИ-тата можеха ли да се обиждат изобщо? Не беше сигурна.

— Дано скоро се почувстваш по-добре. Знам, че сега са ти приготвили вечеря, но съм сигурна, че след това ще имаш достатъчно време да си починеш. Вече можеш да влезеш в кораба. И нека само да добавя, че за мен е удоволствие първа да те поздравя с „Добре дошла на борда“.

Предавателят замлъкна. Розмари притисна длан към панела на вратата. Вратата на вътрешния шлюз се отвори, а зад нея стоеше един блед мъж с кисела физиономия. Когато Розмари пристъпи напред, изражението му моментално се смени и се превърна в най-фалшивата усмивка, която тя бе виждала някога.

— Добре дошла на „Пътешественика“ — каза той, като й протегна ръка. — Артис Корбин. Водораслолог.

— Приятно ми е, господин Корбин. Аз съм Розмари Харпър.

Розмари разтърси ръката му. Дланта му беше отпусната и потна. Тя я пусна колкото можа по-бързо.

— Наричай ме Корбин — мъжът се прокашля. — Имаш ли нужда да… ъ-ъм…

Той кимна към отсрещната стена, на която имаше врата с човешкия символ за тоалетна, нарисуван на нея. Розмари моментално се завтече нататък.

Върна се след няколко минути в леко приповдигнато настроение. Сърцето й още биеше неравномерно, главата й тепърва се проясняваше, а зъбите още я боляха от душа. Но поне едно от оплакванията й вече беше отпаднало от списъка.

— Космокапсулите са най-лошото транспортно средство от всички — отбеляза Корбин. — Нали знаете, че се движат с гориво от рециклирани отпадъци? Нещастните случаи са само въпрос на време. Отдавна трябваше да въведат по-строги наредби за тях.

Розмари се опита да измисли подходящ отговор, но преди да успее, Корбин посочи:

— Насам.

Тя го последва по коридора.

„Пътешественикът“ не беше по-лъскав отвътре, отколкото беше отвън, но различно облицованите коридори притежаваха известно очарование. На равно разстояние по стените имаше прозорци, а самите панели на стените бяха прикрепени един към друг с болтове и винтове с различна форма. Също както външната обшивка, стените имаха различни цветове — меднокафяво от едната страна, мътен пиринч от другата, и тук-там — по някой лист светлосива стомана.

— Интересен дизайн — отбеляза Розмари.

Корбин изсумтя.

— Ако под „интересен“ имаш предвид, че прилича на някой от юрганите на баба ми — да. „Пътешественикът“ е стар кораб. Повечето кораби за пробиване на тунели са такива. Правителството предлага парични поощрения на капитаните, които ремонтират и подобряват стари кораби, вместо да купуват нови, и Ашби се възползва максимално от това. Това корито е на около тридесет и пет стандартни години. Построено е да бъде издръжливо, но не и да бъде удобно за екипажа на борда. Ашби добави допълнителни спални отделения и повече място за багаж, както и душове с течаща вода — такива неща. Всичко е направено от стари части, разбира се. Нямаме достатъчно пари да съоръжим нови.

Розмари си отдъхна с облекчение, като чу описанието на подобрените условия на живот. Беше се подготвила психически за тесни койки и душове със санитизиращ прах вместо вода.

— Предполагам, че и Лови е била добавена към кораба по-късно?

— Да. Ашби я купи, но е любимка на Дженкс.

Корбин продължи напред, без да обясни нищо повече. Кимна към една от стените.

— Във всяка стая, както и на основните кръстовища по коридорите, има монтирани предаватели. Независимо къде си, Лови ще може да те чуе и да предава съобщения от твое име на останалите. Съобщенията се излъчват из целия кораб, така че подбирай думите си по-внимателно. Предавателите са уред, а не играчка. Има и пожарогасители. Кизи може да ти изпрати карта, на която са отбелязани. Шкафовете с екзокостюмите се намират лесно. На всяко от нивата има спасителни капсули. Имаме и совалка, до която се стига през товарния отсек. Ако видиш аварийните панели на стените да светят, веднага тръгни към костюмите, совалката или капсулите — което се пада най-близо.

Коридорът се разклоняваше в две посоки пред тях. Корбин посочи наляво.

— Медицинският отсек е натам. Оборудването не е нищо особено, но е достатъчно, за да те опази жив, докато стигнем до най-близкия порт.

— Разбирам — отговори Розмари.

Опитваше се да не се съсредоточава във факта, че всички обяснения на Корбин бяха свързани с аварии или наранявания.

От един от коридорите над тях се разнесоха високи, весели гласове. Чу се и високо „дрън“ — нещо беше паднало на пода.

Последва кратък спор, после — смях. Очите на Корбин се присвиха, сякаш се опитва да прогони досадно главоболие.

— Май скоро ще се запознаеш с механиците ни — заяви той.

Свиха зад ъгъла, където завариха змийско гнездо от жици и кабели, оплетени или пръснати наоколо по пода. Доколкото Розмари можеше да види, в разположението им нямаше нищо логично или умишлено. Тръби, пълни с водорасли, се точеха от един отворен панел в стената като вътрешности. В самата стена работеха двама души — мъж и жена, и двамата — човеци. Но дали наистина работеха? За жената, която изглеждаше да е на границата между двайсетте и трийсетте си години, нямаше съмнение. Черната й коса беше вързана назад в леко изкривен кок, пристегнат с окъсана, избеляла панделка. Носеше оранжев комбинезон, омацан със смазка и мръсотия и с ярки, грубо зашити кръпки на лактите. Ръкавите й бяха изпъстрени с набързо надраскани бележки от типа на „ПРОВЕРИ 32-В — СТАРИ КАБЕЛИ?“ и „НЕ ЗАБРАВЯЙ ВЪЗДУШНИТЕ ФИЛТРИ, ЗАПЛЕС!“, както и „ЯЖ“. На плоския й нос имаше очила със странни оптични лещи — не по една на око, а поне по дванадесет различни вида, прикрепени към рамката с панти и подвижни рамена. Някои бяха изпъкнали — за увеличение на образа, — а по други проблясваха мънички дигитални панели. Изглеждаха ръчно сглобени. Колкото до самата жена, мургавата й кожа изглеждаше така, сякаш е прекарала много време на естествена слънчева светлина, но обикновените черти на лицето й определено бяха екзодиански. Розмари си помисли, че най-вероятно е израсла на някоя от извънсоларните колонии — „извънслънчев човек“, както казваха на родния й Марс.

Мъжът, от друга страна, не се поддаваше на определение толкова лесно, въпреки че приличаше на човек в повечето отношения: меките черти на лицето му, фигурата му, крайниците и пръстите му — всичко това й изглеждаше познато. Лекият меден оттенък на косата му дори напомняше на този на самата Розмари, макар че беше няколко тона по-тъмен. Но въпреки че главата му беше с нормални размери, останалите части на тялото му бяха малки — като на дете. Беше и набит, сякаш крайниците му са отказали да се удължат, но все пак са се налели и разширили. Беше достатъчно дребен, за да може жената да го носи на раменете си, и в момента се бе изправил именно върху тях. И сякаш фигурата му не беше достатъчно забележителна, мъжът бе положил допълнителни усилия да се украси и издокара с най-различни аксесоари. Косата от двете страни на главата му бе обръсната, а темето му бе увенчано с гъсти къдрици. Ушите му бяха обсипани с цели съзвездия от обеци, а ръцете — покрити с цветни ръкави от множество преплетени татуировки. Розмари се постара да не го зяпа. Стигна до извода, че наистина е човек, но геномод. Можеше да се сети само за такова обяснение. Но кой би си дал толкова труд, само за да стане дребен?

Жената вдигна очи към Розмари и Корбин.

— О, супер! — възкликна тя. — Слизай, Дженкс. Имаме гости.

Дребният мъж, който работеше с някакъв шумен уред върху един от вградените в стената елементи, обърна глава към тях и вдигна предпазните си очила на темето си.

— Аха-а — каза той и слезе от рамената на Кизи. — Новачката пристигна.

Преди Розмари да успее да му отговори, жената стана, махна очилата си и я дари с огромна прегръдка.

— Добре дошла у дома.

След това се отдръпна назад, а на лицето й се изписа широка и заразна усмивка.

— Аз съм Кизи Шао. Механик.

— Розмари Харпър — отговори Розмари и се постара да потисне стреснатото си изражение. — Благодаря.

Усмивката на Кизи се разшири още повече.

— Уха, страхотен акцент. Вие, марсианците, винаги звучите толкова изискано.

— А аз съм компютърен техник — обади се мъжът, който тъкмо бършеше мръсните си ръце в един парцал. — Името ми е Дженкс.

— Собствено или фамилно? — попита Розмари.

Дженкс сви рамене.

— Все едно.

След това протегна ръка и се здрависа с нея. Въпреки дребните си длани, имаше далеч по-стабилно ръкостискане от Корбин.

— Приятно ми е.

— И на мен ми е приятно, господин Дженкс.

— Господин Дженкс! Харесва ми.

Техникът обърна глава и каза:

— Ей, Лови. Свържи ме с останалите, ако обичаш.

Един от близките предаватели се включи.

— Внимание всички! — започна Дженкс с пресилено помпозен глас. — Бих искал да ви осведомя, че съгласно примера, който нашата секретарка току-що ви даде, ще очаквам от вас да се обръщате към мен с пълното ми название, „господин Дженкс“ оттук нататък.

Корбин се наведе към Розмари и й прошепна:

— А ето как не бива да се използват предавателите.

— И така — прекъсна ги Кизи. — Как беше пътуването?

— И по-хубави съм имала — отговори Розмари. — Но все пак пристигнах цяла, така че май не мога да се оплача.

— О, не, оплаквай се на воля — каза Дженкс и извади една стара метална кутия от джоба си. — Космокапсулите са най-гадният възможен начин за пътуване. Ясно ми е, че няма друг начин да пристигнеш бързо, но са и адски опасни. Стимулантите изнервят ли те?

Розмари кимна.

— Пфу… Е, ще се почувстваш по-добре, след като хапнеш малко, вярвай ми.

— Мина ли да видиш стаята си вече? — попита Кизи. — Аз направих завесите, но ако платът не ти харесва, само кажи и ще ги разкарам.

— Не съм била там още — отвърна Розмари. — Но ако съдя по онова, което видях досега, стилът ти доста ми се нрави. Сигурно не е лесно да обновяваш толкова стар модел кораб.

Лицето на Кизи светна като неокрушка.

— Не, не, именно затова е толкова забавно! Като пъзел — трябва да провериш кои вериги ще паснат към старите, да измислиш какво ново да монтираш, за да направиш обстановката по-удобна и уютна, и да изучиш и най-затънтените тайни на старата система, за да не ни вдигне във въздуха.

Тя въздъхна доволно.

— Най-хубавата работа на света. Видя ли Аквариума вече?

— Моля?

— Аквариумът — засия Кизи. — Само почакай. Той е най-готиното от всичко.

Зорките очи на Корбин се насочиха светкавично към компютърния техник.

— Това да не е някаква шега, Дженкс?

Металната кутия на Дженкс се оказа пълна с червена трева. Беше натъпкал стиска от нея в една малка, извита лула, и тъкмо се готвеше да я запали с една горелка.

— Какво? — попита той приглушено между стиснатите си зъби, след което смукна от мундщука на лулата, а парченцата фибър пламнаха и започнаха да пушат. Леката миризма на горяща канела и пепел удари Розмари в носа и я накара да си спомни за баща си, който винаги пушеше, когато работеше. Постара се да избие от ума си неканения спомен за семейството си.

Корбин закри носа и устата си с длан.

— Ако искаш да пълниш дробовете си с токсини, нямам нищо против, но го прави в собствената си каюта.

— Успокой се — каза Дженкс. — Тази е от новия, подобрен сорт, който Лару разработиха, да са им живи и здрави осемвентиловите сърца. Мека като свежа червена трева, но без нито един от токсините й. Сто процента здравословна… Е, поне сто процента невредна. Трябва да пробваш малко. Ще направи чудеса за настроението ти.

Дженкс издиша струйка дим по посока на Корбин, който го изгледа студено, но явно не желаеше да обсъжда въпроса повече. Розмари остана с впечатлението, че въпреки целия шум, който вдигаше около спазването на правилата, Корбин всъщност няма властта да заповядва на техниците и механиците.

— Ашби знае ли за тази каша? — попита Корбин и махна с ръка към пода.

— Спокойно, заядливецо — отговори Кизи. — Ще го оправим и ще приберем всичко обратно в стената преди вечеря.

— Която започва след половин час — уточни Корбин.

Кизи вдигна ръце към главата си и направи трагична физиономия.

— О, не! Ама наистина ли? Мислех, че е в осемнайсет.

— Сега е седемнайсет и половина.

— Ама история! — каза Кизи и изчезна обратно в стената. — Ще продължим този разговор по-късно, Розмари, имам работа. Дженкс, хайде на рамената ми! Бързо, друже!

— Хоп! — възкликна Дженкс, като стисна лулата си в зъби и се покатери чевръсто върху нея.

Корбин продължи надолу по коридора, без да каже и дума повече.

— Беше ми приятно да се запознаем — каза Розмари, преди да забърза след него.

— И на мен ми беше приятно! — отговори Кизи. — О, по дяволите, Дженкс! В устата ми влезе пепел от лулата!

Последваха звуци от плюене и смях.

— Цяло чудо е, че сме още живи — заяви Корбин, без да се обръща към някого конкретно.

Докато вървяха по коридора, не каза нищо повече. Розмари вече беше разбрала, че общите приказки не са силната му страна. Колкото и неудобно да беше възцарилото се мълчание, тя усещаше, че е по-добре да не го нарушава.

Коридорът завиваше към вътрешността на кораба, откъдето преминаваше към другата му страна. На ъгъла на завоя имаше врата.

— Това е контролната зала — обясни Корбин. — В нея се намират навигационните уреди, както и уредите за управление на свредела за тунели. Няма да има нужда ти да влизаш вътре.

— А може ли поне да я видя? Само колкото да имам представа?

Корбин се поколеба.

— Пилотът ни сигурно работи вътре сега. Не бива да го безпокоим, когато…

Вратата се отвори и един аандриск от женски пол излезе отвътре.

— Стори ми се, че чувам непознат глас! — каза тя.

Акцентът й беше леко дрезгав, но Розмари никога не бе чувала представител на нейния вид да говори толкова ясно. Не че бе имала много опит с аандриските. Бидейки едни от трите основополагащи вида на Народната Галактика, те бяха позната гледка из цялата галактика. Или поне така й бяха казали. Аандрискът, който стоеше пред нея, беше първият, с когото тя разговаряше на живо. Умът й трескаво се опитваше да изрови информацията за културата на вида, която й беше известна. „Сложна семейна структура. На практика без чувство за лично пространство. Склонни на физически контакт в общуването. Доста разпуснати в сексуално отношение“. Порица се наум за последната си мисъл. Това беше просто стереотип, който всички човеци бяха чували — независимо дали бяха съгласни с него, — и който вонеше на етноцентризъм. „Не образуват семейни двойки като нас — поправи се тя. — Което е различно“. Смътно си представи неодобрителното изражение на лицето на професор Селим. „Фактът, че използваме думите «студен» и «хладнокръвен» като синоними на думата «безсърдечен» е достатъчен да си направиш изводи за предразсъдъците, които изпитваме към влечугообразните — чу го да казва. — Не съдѝ другите видове според собствените си социални норми“.

Решена да накара професора си да се гордее с нея, Розмари се приготви да посрещне аандриските целувки по бузите, за които й бяха разказвали, или пък някоя неочаквана прегръдка. Независимо от начина, по който я поздравяха, щеше да отговори по същия начин. Вече беше част от многорасов екипаж и щеше да се държи подобаващо, дявол го взел.

Но за нейно разочарование, аандриската жена само протегна една от увенчаните си с дълги нокти ръце към нея, явно за да се здрависат.

— Ти трябва да си Розмари — каза тя топло. — Аз съм Сисикс.

Розмари обви пръсти около люспестата длан на Сисикс, доколкото успя. Ръцете им не си пасваха особено добре, но и двете се постараха да се справят със ситуацията. Чертите на Сисикс бяха прекалено извънземни, за да може да ги определи като красиви, но определено бяха… впечатляващи. Да, тази дума беше по-подходяща. Беше с една глава по-висока от Розмари, а тялото й беше слабо и гъвкаво. Люспи, зелени като мъх, покриваха тялото й от темето до върха на опашката, а на корема й избледняваха до светлозелено. Лицето й беше гладко, без видим нос, устни или уши — само дупки за дишане и за слушане, и уста като малка цепка. Горната и задната част на главата й бяха покрити с многоцветни пера, които наподобяваха къса, ярко обагрена грива. Гърдите й бяха плоски като на човешки мъж, но контрастът между тънкия й кръст и мускулестите й, типични за гущер бедра създаваше илюзията за женствена фигура (въпреки че Розмари знаеше, че това впечатление също е плод на културен предразсъдък — мъжките аандриски имаха съвсем същата фигура, само че по-дребна).

Краката й бяха леко извити, сякаш се готвеше за скок, а пръстите на ръцете и краката й завършваха с дебели, затъпени нокти. Всеки от тях беше боядисан в преливащи се златисти шарки и изглеждаше, че са били оформени с пила. Носеше чифт свободни панталони с ниска талия и жилетка, пристегната с едно-единствено копче. Розмари си спомни обясненията на професор Селим, че аандриските носят дрехи само за да не карат представителите на другите видове да се чувстват неудобно. Като цяло, дрехите, акцентът и ръкостискането на Сисикс оставяха впечатлението, че е прекарала дълго време около хора.

От контролната зала обаче не беше излязла само тя. Вълна горещ, сух въздух я бе последвала през вратата. Розмари усещаше вълните топлина, които се излъчваха от помещението отвъд нея. Дори от прага беше задушаващо силна.

Корбин присви очи.

— Нали ти е известно, че панелите на контролните табла започват да се изкривяват, ако бъдат подложени на прекалено висока температура?

Сисикс обърна жълтите си очи към бледия мъж.

— Благодаря, Корбин. Понеже живея на космически кораби едва откакто съм се родила, нямах представа как се борави безопасно с уредите за нагаждане на вътрешната температура.

— Смятам, че този кораб и без това е предостатъчно горещ.

— Ако вътре работеше и друг освен мен, щях да намаля отоплението. Какъв е проблемът?

— Проблемът, Сисикс, е в това, че…

— Спри.

Сисикс вдигна длан и премести поглед от Корбин на Розмари, а после — обратно.

— Защо ти я развеждаш из кораба?

Корбин стисна зъби.

— Ашби ме помоли. За мен не е проблем.

Думите му бяха шаблонни, но Розмари долови в тях същата неискреност, която бе разпознала на лицето му, когато влезе през шлюза на кораба. Студеният юмрук отново стисна стомаха й. Беше на кораба само от десет минути, а един от членовете на екипажа вече не я харесваше. Страхотно.

— Ясно — каза Сисикс и присви очи, сякаш се опитва да проумее нещо. — С удоволствие бих поела това твое задължение, ако имаш друга работа.

Корбин стисна устни.

— Не искам да бъда груб, Розмари, но наистина има няколко теста за соленост, които трябва да проведа колкото може по-бързо.

— Прекрасно! — заяви Сисикс и отпусна ръка на рамото на Розмари. — Приятно изкарване с водораслите!

— Беше ми приятно да се запознаем — каза Розмари, докато Сисикс я отвеждаше, но Корбин вече се отдалечаваше по коридора.

Целият разговор й се беше сторил странен, но беше доволна, че се е озовала в компанията на колега, който явно е по-дружелюбно настроен към нея. Положи усилие да не зяпа втренчено начина, по който голите ходила на Сисикс се извиваха, докато стъпваше, и перата на главата й, които потрепваха на всяка крачка. Всичко в нея й се струваше безкрайно интересно.

— Розмари, позволи ми да ти се извиня от името на екипажа на „Пътешественика“ — заяви Сисикс. — Пристигането в нов дом заслужава по-добро посрещане от онова, на което Артис Корбин е способен. Сигурна съм, че вече си осведомена за всичко, свързано с аварийните капсули, и за абсолютно нищо, свързано с нас и работата ни.

Розмари се засмя неволно.

— Как позна?

— Защото ми се налага да живея с него — отговори Сисикс. — Отсега нататък, на теб също ще ти се налага. Но за щастие ще бъдеш и около нас, а според мен ние сме доста свястна групичка.

Тя спря до едно метално стълбище, което продължаваше както нагоре през тавана, така и надолу през пода.

— Показаха ли ти стаята ти вече?

— Не.

Сисикс подбели очи.

— Хайде — поведе я тя нагоре по стълбите, като се стараеше да държи опашката си на безопасно разстояние от лицето й. — Когато аз се кача на нов кораб, винаги се ободрявам, щом видя къде ще бъде моето място.

Аандриската беше права. Оказа се, че мястото на Розмари е една стая, закътана в ъгъла на най-горната палуба. Единствената мебелировка в помещението беше един ъгловат елемент, вграден в отсрещната стена, който се състоеше от няколко чекмеджета, мъничък гардероб и тясно пространство, колкото да се събере единичен матрак. Аскетичната обстановка беше смекчена от няколко допълнителни детайла, добавени от човешка ръка (или ръката на някакъв друг сапиенс, както предположи Розмари). На леглото имаше пухкаво одеяло и купчина разноцветни възглавници, които превръщаха спартанската строгост на матрака в уютно гнезденце. Завесите, които Кизи бе споменала, бяха направени от плат с десен на цветя… Не, всъщност бяха медузи. Бяха малко прекалено шарени за Розмари, но тя бе сигурна, че ще свикне с тях. На съседната стена бе поставена малка хидропонна саксия, от която висяха дълги филизи, увенчани с капковидни листа. До нея имаше огледало, на което бе закачена принтирана бележка: „ДОБРЕ ДОШЛА У ДОМА!“ Това бе най-малката, простичка и скромно обзаведена стая, която Розмари някога беше виждала (неприветливите, мръсни хотели по старпортовете не се брояха). И въпреки всичко й се струваше идеална. Не можеше и да си представи по-подходящо място, където да започне живота си наново.

[1] Изкуствен интелект — Б.пр. ↑

ДЕН 130, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

НАМЕКЪТ

Ашби се насили да се усмихне, докато слушаше нескончаемото бъбрене на Йоши от другата страна на сиб-връзката. Никога не бе хранил особени симпатии към него. Не че се държеше лошо, но — кълнеше се във всички звезди, — можеше да не млъкне с дни. Обаждането до Борда за транспортната дейност по принцип беше чиста формалност — устно потвърждение от страна на Ашби, че няма да пробива дупки в космически зони, върху които няма права. Той разбираше по-добре от всички смисъла на правилото „два пъти мери, един път дупчи“ но Йоши винаги успяваше да превърне разговора, който трябваше да се състои от няколко прости реплики — „Получи ли летателния план?“ „Да“ и „Добре тогава“ — в едночасова загуба на време.

Пикселите, които изобразяваха лицето на Йоши, примигнаха леко — връзката беше отслабнала. Чиновникът запретна нагоре дългите си ръкави и разбърка мека си — студен, както Забеляза Ашби, по хармагиански обичай. Капитанът потисна порива си да подбели очи при вида на умело разиграния театър. Студеният мек, костюмът, ушит в аелуонски стил, добре усвоеният акцент като на жител, роден в Центъра, в който все пак се усещаха леки марсиански нотки, ако човек знае за какво да се заслуша. Всичко това бе типично за бюрократите, които се опитваха да се преструват, че са замесени от същото тесто като влиятелните видове, които ги заобикаляха. Ашби не се срамуваше от произхода си — дори напротив, — но имаше нещо дразнещо в гледката на човек, който се опитва да надскочи собственото си потекло.

— Но стига съм те занимавал със себе си — каза Йоши и се засмя. — Как е животът на „Пътешественика“? Всичко наред ли е с екипажа?

— Да, всички сме добре — отговори Ашби. — И днес се увеличихме с още един.

— Да, да, новата секретарка! Тъкмо щях да те попитам за нея. Свиква ли вече с обстановката?

— Още не съм се запознал с нея лично. Преди малко чух как капсулата й се скачва с дока ни.

— О, в такъв случай няма да те задържам дълго.

„Ха“ — изсмя се наум капитанът.

— Знаеш ли, Ашби, когато нае секретар за кораба, определено си спечели точки от страна на Борда. Винаги си бил надежден по отношение на работата ти с тунелите, но това назначение показва сериозното ти отношение и към административната страна на нещата. Доста умен ход от твоя страна.

— Просто е практично, нищо повече. Имам нужда от допълнителна помощ.

Йоши се облегна назад в креслото си, а лицето му се размаза леко заради увеличеното разстояние между него и камерата на сиба.

— От доста време работиш на ниво три. Някога обмислял ли си възможността да вдигнеш нивото малко?

Ашби вдигна вежди. Йоши си падаше по преструвките, но далеч не беше некомпетентен. Знаеше, че „Пътешественикът“ не е оборудван подходящо за работа от по-високо ниво.

— Разбира се, но нямаме необходимите уреди — отговори.

Нито пък можеха да си ги позволят. Корабът беше подходящ за еднолентови пътища — предимно онези между колониите. От тунелите за превоз на товари можеха да се изкарат много пари, но те бяха прекалено широки и дълги за оборудване като тяхното. На Ашби не му беше известно дали изобщо имаше кораби, които да се занимават с такава работа и да са притежавани от човеци.

— Така е, но това не означава, че трябва да се ограничаваш — продължи Йоши и погледна зад рамото си с лукаво, всезнаещо изражение, сякаш издава важна вътрешна информация.

Ашби отново потисна импулса да завърти очи. Доколкото беше видял, Йоши беше сам в стаята.

— Просто си отваряй очите в случай, че се появи някакво интересно предложение за работа. Пак по твоята част, но… малко по-различна.

Ашби се наведе леко напред. Беше му трудно да се довери на човек, който се насилваше да проточва „р“-тата си, за да имитира хармагиански акцент, но дори при това положение нямаше да си позволи да игнорира съвет, даден от служител на Парламента.

— Каква работа?

— Не мога да ти кажа каква точно — отговори Йоши. — Нека просто кажем, че ще е приятно разнообразие спрямо онази, на която си свикнал.

Той погледна капитана право в очите. Пикселите примигнаха леко.

— От онзи вид работа, която може да ти даде известно предимство в по-нататъшните начинания.

Ашби го дари с най-благодарната усмивка, която успя да докара.

— Звучи малко мъгляво.

Йоши се подсмихна.

— Следиш ли новините?

— Всеки ден.

— Гледай да бъдеш в течение на нещата през следващите… пет дни, да кажем. Засега не го мисли повече. Погрижи се за новата си писарка и за тунела, който имате да прокарате утре, а после… ще видим.

Чиновникът отпи от чашата с изстудената си напитка със самодоволно изражение.

— Довери ми се — ще познаеш за какво става въпрос, когато го видиш.

ДЕН 130, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ТУНЕЛДЖИИТЕ

След като прибра двете чанти, от които се състояха всичките й лични вещи (и които Сисикс беше одобрила — „Колкото по-лек багаж носим, толкова по-малко гориво изразходваме“), Розмари последва колежката си обратно надолу по стълбите. Нещо привлече погледа й — нещо, което не бе забелязала по пътя нагоре. Всяко от решетовидните метални стъпала бе грижливо покрито с дебело парче изрязан килим.

— Тези за какво са? — попита Розмари.

— А? О, за мен са. За да не си заклещя някой нокът в решетките.

Мисълта накара Розмари да трепне.

— Ух.

— Идея си нямаш. Преди няколко години — преди Кизи да сложи килимчетата, — си изтръгнах един направо от живеца. Изпищях като новоизлюпена.

Тя стъпи на палубата долу и започна да сочи вратите една след друга:

— Там е стаята за отдих. Има фитнес оборудване, конзола с игри, удобни дивани и така нататък. В конзолата има няколко доста добри симулатора на открити терени за разходка, към които можеш да се включиш. Всички членове на екипажа трябва да прекарват поне по половин час на ден в тях. На теория. Лесно се забравя. Но наистина е много полезно. Когато пътуваш на дълги разстояния, това — и тя потупа леко Розмари по темето — е най-важното, за което да се грижиш.

Розмари спря за момент, докато вървяха нататък по коридора.

— Наистина ли става все по-тъмно, или само така ми се струва?

Сисикс се изкикоти.

— Наистина нямаш опит с открития космос, а? — попита тя, но без да влага грубост или насмешка в думите си. — Осветлението по коридорите и в общите помещения постепенно изсветлява или потъмнява в течение на деня. Това, което виждаш в момента, представлява залез — или поне най-близкото му подобие, което сме успели да възпроизведем. Можеш да си включваш работните лампи в индивидуалните стаи, когато поискаш, но този тип общо осветление за по-голямата част от кораба ни помага да поддържаме някакъв жизнен ритъм.

— Дните тук са със стандартна дължина, нали?

Сисикс кимна.

— Стандартни дни и стандартен календар. Ти си свикнала на соларно време, нали?

— Да.

— Карай я по-кротко през първия си десетник. Приспособяването към нов биологичен часовник е доста изтощително. Но честно казано, стига да си вършиш работата и да знаеш кой ден е, няма значение какъв режим следваш. Ние също ставаме от сън по различно време и работните ни дни са с най-различна дължина. Особено Охан. Те са нощен вид.

Розмари не беше сигурна кой е Охан, или защо Сисикс говори за него или нея в множествено число, но преди да успее да попита, тя се ухили към вратата пред тях и й кимна:

— Ще те пусна да влезеш първа.

На стената до вратата беше окачена написана на ръка табела, която гласеше „АКВАРИУМА“. Ярките букви бяха заобиколени от усмихнати планети и весели цветя. Колкото и отскоро да се намираше на кораба, Розмари все пак имаше доста осезаемо предчувствие, че табелата е дело на Кизи.

Тя отвори вратата и възкликна от изненада. Пред нея се простираше широко помещение с куполообразен таван, построено от плексови плочи, напаснати една към друга като мозайка. Беше илюминатор — огромен прозорец с полусферична форма, отвъд който се виждаше цялата галактика. А всичко — наистина всичко — от двете му страни бе покрито със зеленина. Огромни хидропонни лехи бяха подредени под формата на спирали и преливаха от широки листа, високи стъбла и тъмни, едри зеленчуци. На равномерни интервали по лехите бяха забити колчета, на които имаше ръчно написани бележки (Розмари не успя да ги разчете, понеже азбуката й беше непозната). Някои от растенията цъфтяха, а на места бяха поставени и деликатни решетки, които служеха за опора и помагаха на пълзящите да се изкачват все по-нагоре. От вратата започваше пътека, която се разклоняваше навътре в помещението, а от двете й страни бяха наредени товарни сандъци и консерви от храна, чието съдържание бе заменено с гъсти храсти и трева. Тук-там се виждаха ярко боядисани части от най-различни машини, които стърчаха от зеленината и добавяха още цвят. В края на пътеката имаше три стъпала, които водеха към една по-ниска градина. В нея бълбукаше един разнебитен фонтан, а до него бяха оставени няколко пейки и столове. Зад пейките имаше няколко малки, декоративни дръвчета, които се протягаха към соларните лампи, окачени над тях. Но след като разгледа лампите, вниманието на Розмари се насочи обратно към куполовидния илюминатор и звездите, планетите и мъглявините, които се простираха зад него.

След няколко секунди възхитено зяпане тя се окопити достатъчно, че да забележи по-дребните детайли около прозореца. Рамката му изглеждаше протрита и беше изработена напълно различно от останалите неща в стаята. Хидропонните саксии бяха с всякакви размери и форми, и бяха достатъчно очукани, за да разбере, че са купени втора ръка. Но стаята беше едно от онези странни, прекрасни места, чието разнородно обзавеждане само им придава още по-голям чар.

— Това място е просто… — Розмари примигна. — Невероятно.

— И, колкото и да е изненадващо, необходимо — отговори Сисикс. — Изглежда като излишен каприз, но има три много полезни предназначения. Първо — да съхранява растенията, които облекчават работата на въздушните ни филтри. Второ, да ни помага да си отглеждаме собствена храна, което ни спестява пари за пазар и е по-здравословно, отколкото да ядем само продукти, съхранявани в стазис. Трето, и най-важно — помага ни да не полудеем след няколко десетника, прекарани на борда. Стаята за отдих върши добра работа, ако искаш да си отдъхнеш за момент, но това е мястото, където идваме, за да се отпуснем истински. Много кораби за пътувания на дълги разстояния имат такива помещения. Нашето обаче е най-доброто, ако ме питаш за напълно безпристрастното ми мнение.

— Прекрасно е — каза Розмари, като откъсна с усилие очи от прозореца.

Замисли се за момент, като си припомни матовата, непрозрачна повърхност на купола, която бе видяла от космокапсулата.

— Защо не можах да видя какво има вътре, когато бях отвън?

— Готин номер, а? — отговори Сисикс. — Куполът е направен от променящ се плекс — прозрачен е, само когато искаме. Така си осигуряваме някаква дискретност, пък и държи помещението хладно, дори когато прелитаме покрай някое слънце. Преди е бил част от яхтата на някакъв хармагианец. Кизи и Дженкс имат цяла мрежа от приятели, които се занимават с разпродаване на стари кораби на части, които ни се обаждат, ако намерят нещо полезно. С този купол ударихме джакпота.

Тя направи жест на Розмари да я последва.

— Хайде. Ще те запозная с колегата, който отглежда всички тези растения.

Тръгнаха по завоя вдясно от пътеката и скоро се озоваха до една овална маса, наредена като за вечеря. Столовете, които я заобикаляха, бяха най-различни модели — около една трета от които явно бяха предназначени за задни части, които не принадлежат на човешкия вид. Лампи с разноцветни абажури, окачени на дълги кабели над масата, хвърляха мека светлина. Това далеч не беше най-изисканата маса, която Розмари някога бе виждала — салфетките бяха избелели, няколко от чиниите бяха очукани и вдлъбнати на места, а подправките бяха евтини, — но все пак излъчваше гостоприемство.

Близо до масата имаше тезгях с три столчета от едната му страна и голяма кухня — от другата. Ароматът на прясно опечен хляб и подправки нахлу в ноздрите на Розмари и тялото й побърза да я подсети колко много време беше минало, откакто бе яла за последно. Усещаше цялото си тяло, сякаш е кухо.

— Ехо! — обади се Сисикс, като се наведе над тезгяха. — Ела да се запознаеш с новата ни колежка!

Розмари не бе забелязала завесата, която покриваше вратата в дъното на кухнята, докато тя не се отдръпна и зад нея не се показа член на най-странната раса, която бе виждала досега. Сапиенсът — той, както бе споменала Сисикс — беше поне два пъти по-голям от секретарката. Беше пълен и месест, а кожата му бе сива и висеше, отпусната на бръчки. Тя би предположила, че е някакъв вид амфибия, ако не бяха дългите мустаци, които стърчаха от издутите му като балони бузи. По-голямата част от лицето му бе заета от широка, цепната по средата горна устна, която според Розмари му придаваше симпатично изражение — макар че не можеше да определи точно защо. Припомни си дигиталните албуми с животни от древната Земя, които бе разглеждала с увлечение като малко дете. Ако някой кръстосаше видра с гекон и накараше полученото създание да върви като шестокрака гъсеница, резултатът вероятно щеше да наподобява съществото пред нея.

Краката на сапиенса бяха особено трудни за категоризиране, понеже изглеждаха не по-малко като ръце, отколкото като долни крайници. Имаше шест от тях — каквото и да бяха, — и всички бяха еднакви. Когато излезе от вратата, вървеше на един чифт, а с останалите носеше два едри контейнера с храна. Но след като ги остави на пода, той отпусна тялото си още малко, опря се на два от трите си чифта и се отправи на тях към тезгяха.

— Виж ти, виж ти — изгъргори сапиенсът.

Гласът му се отличаваше със странна хармоничност — сякаш петима души говореха едновременно. Докато продължаваше да се опитва да възприеме външния му вид, Розмари забеляза, че носи облекло в човешки стил. На горната половина на тялото му — ако можеше да се нарече така — бе наметната с широка тениска с къс ръкав, върху която бе принтирано лого с вдигнат човешки палец и няколко листа, които се носеха на фона на космоса. Около картинката имаше текст, написан не на клипп, а на енск: „Ботаническия бутик на Яитълджон — всичко, от което се нуждае Вашата трансгалактическа хидропонна градина“. От двете страни на дрехата бяха изрязани още две дупки, през които да се провре средния му чифт крайници. Долната половина от тялото му бе облечена в огромен панталон с връв вместо колан. А може и да не беше панталон. Повече приличаше на чувал с място за крака.

Цялото лице на сапиенса се изви нагоре в някакво сюрреалистично подобие на усмивка.

— Обзалагам се, че не си виждала някой от моята раса преди — обърна се той към Розмари.

Тя се усмихна с облекчение, доволна, че ледът е бил стопен.

— Така е — отговори.

Докато разговаряха, сапиенсът се суетеше с храната зад тезгяха.

— Обучението по междувидова политическа коректност никога не е достатъчно да те подготви за момента, в който видиш нещо ново, нали? Когато видях един от вашите кафеникави, слаби дългучи за пръв път, направо изгубих ума и дума.

— А като за представител на неговия вид — намеси се Сисикс, — това значи доста.

— Така е! — съгласи се сапиенсът. — Мълчанието не ни допада.

От устата му се изтръгна странно гъргорене — меко и дълбоко. Розмари хвърли поглед на Сисикс, докато от странната уста на сапиенса продължаваха да се носят нечленоразделни възклицания.

— Смее се — прошепна й Сисикс.

Шумът спря и сапиенсът се потупа леко по гърдите.

— Аз съм доктор Готвача.

— Аз съм Розмари — представи се тя. — Интересно име имаш.

— Е, това не е истинското ми име, но приготвям храната и работя в медицинския отсек, когато е необходимо. Аз съм това, което върша.

— От коя раса си?

— Аз съм грум. В момента — мъжки.

Розмари никога не беше чувала за грумовете. Сигурно бяха от видовете, които живееха извън НГ.

— В момента? — попита тя.

— За моя вид, биологическият пол е преходно състояние. Започваме живота си като женски, превръщаме се в мъжки, когато спрем да снасяме яйца, а в края на живота си сме нещо помежду.

Доктор Готвач се пресегна през тезгяха и постави чаша сок и малка чиния, пълна с дебели, едрозърнести бисквити пред Розмари.

— Заповядай. Захар, сол, витамини, калории. Вечерята скоро ще е готова, но ми изглеждаш така, сякаш всеки момент ще припаднеш от глад.

Докторът поклати глава към Сисикс.

— Просто ненавиждам космокапсули.

— О, звезди, благодаря ти! — каза Розмари и мигом нападна бисквитите.

Една далечна част от съзнанието й беше наясно, че не са нищо особено, но в момента й се струваха най-вкусното нещо, което някога е яла.

— Имаш ли нещо против да попитам какво е родното ти име? — попита тя, след като преглътна.

— Няма да успееш да го произнесеш.

— Може ли да опитам?

Странният, гъргорещ смях отново се разнесе в кухнята.

— Добре. Готова ли си?

Доктор Готвач отвори уста, а от нея се изля същинска какофония от звуци — пласт върху пласт от неестествени, непроницаеми звуци. Продължи цяла минута. Едрите бузи на сапиенса се издуха три пъти, докато си поемаше дъх, след като най-после привърши.

— Това е — поясни, а после посочи гърлото си. — Разклонени дихателни тръби и шест пъти повече гласни струни от вашите. В родния ми език няма и една дума, в която да не участват поне по няколко звука наведнъж.

Розмари се почувства леко зашеметена.

— Надали ти е било лесно да научиш клипп.

— О, изобщо не беше — съгласи се докторът. — И понякога още си е уморително, правичката да си кажа. Синхронизирането на всичките ми гласни струни в един поток от звуци ми коства доста усилия.

— Защо просто не използваш гласова кутия?

Доктор Готвач поклати глава, а кожата на бузите му потрепери.

— Не обичам импланти, освен ако не са строго необходими по медицински причини. Освен това какъв смисъл има да разговаряш с различни видове, ако не отделиш време да научиш думите им? Прилича ми на измама — само да мислиш разни неща и да оставиш някаква малка кутийка да говори вместо теб.

Розмари отпи още една глътка от сока си. Болката в главата й вече отслабваше.

— Името ти означава ли нещо на твоя език?

— Означава. Превежда се „Горичка Дръвчета, Където Приятели Се Срещат Да Гледат Как Луните Се Редят Една Подир Друга По Време На Залез В Разгара На…“. Май последната дума би могла да се преведе най-близко като „Есента“. Но това е само първата част. Включва и името на майка ми, както и града, в който съм роден. Мисля обаче да спра дотук, иначе ще се наложи да ме слушаш цяла вечер — каза докторът и пак се засмя. — Ами ти? Знам, че повечето човеци не придават на имената си някакво особено значение, но твоето има ли такова?

— Ами… Не мисля, че родителите ми са го избрали поради някаква специална причина. Идва от името на едно растение — розмарин.

Доктор Готвач се наведе напред и облегна туловището си на най-горния си чифт ръце.

— Растение ли? Какво растение?

— Нищо особено. Просто билка.

— „Просто билка“! — възкликна сапиенсът, а мустаците му потрепнаха. — „Просто билка“, моля ви се!

— Опа — вметна Сисикс. — Започна се.

— Розмари, Розмари — продължи доктор Готвач, като я хвана за ръката. — Билките са най-любимото ми нещо в целия свят. Те съчетават в себе си медицина и гастрономия — което, както вероятно се досещаш, са двете теми, които ме вълнуват най-много от всичко. Запален колекционер на билки съм. Събирам нови видове от всяко място, където отида.

Докторът млъкна за момент и започна да гъргори и подсвирква нещо сам на себе си.

— Не мисля, че съм попадал на билката, на която си кръстена. За ядене ли е, или за лечение?

— За ядене — отвърна Розмари. — Най-вече за супи, ако не се лъжа. И за хляб.

— Супи! О, аз много обичам супи — заяви доктор Готвач.

Чисто черните му очи се обърнаха към Сисикс.

— Скоро ще спрем в Порт Кориол, нали?

— Мда — отговори тя.

— Там трябва да се продава все някъде. Ще пратя съобщение на Дрейв, един стар приятел — той ще знае къде да търси. Много го бива в изнамирането на хранителни стоки.

Устните му се извиха нагоре и пак се обърна към Розмари.

— Видя ли? Значи все пак и твоето име значи нещо. А сега си довърши бисквитите, докато аз отида да проверя бълхите.

И той забърза обратно към кухнята, където се зае да проверява ястието на грила с пъшкане и сумтене. Розмари се зачуди дали това не е неговата версия на тананикане.

Сисикс се наведе по-близо към нея и прошепна достатъчно ниско, за да не долови доктор Готвач думите й сред мънкането и шума на грила:

— Не го разпитвай за родната му планета.

— О — отговори Розмари. — Добре.

— Довери ми се. Не го питай и за семейството му. Темата не е… подходяща за вечеря. Ще ти обясня по-късно.

Доктор Готвач гордо вдигна един едър артропод от грила с чифт щипки. Черупката му беше потъмняла, а крачетата се бяха подвили под тялото в две равни редички. Беше голям горе-долу колкото ръката на Розмари от китката до върха на пръстите.

— Надявам се, че обичаш червенобрежни бълхи. Пресни са, не от стазис. Имам няколко развъдника в дъното на градината.

Сисикс приятелски сръга Розмари в ребрата.

— Готвим от пресните само в специални случаи.

— Никога не съм опитвала, но миришат прекрасно — отговори Розмари.

— Момент — спря я Сисикс изненадано. — Не си яла червенобрежни бълхи? Досега не бях срещала човек, който да не ги е опитвал.

— Родена съм на планетата, не я бях напускала преди — отговори Розмари. — На Марс не ядем бълхи много-много.

Още докато го казваше, се почувства виновна. Насекомите бяха евтини, богати на протеин и лесни за отглеждане в тесни помещения, което ги правеше идеална храна за космоплавателите. Бълхите бяха основна част от кухнята на флотилията „Екзодус“ от толкова дълго време, че дори извънсоларните колонии се хранеха редовно с тях. Розмари, разбира се, бе чувала за червенобрежните бълхи, ако не друго. Според старите истории, няколко представители на човешката раса били изпратени до една от аелуонските колонии, за да обсъдят нуждите на вида си, след като на флотилията е бил присъден статус на законни имигранти в Народната Галактика. Един от по-предприемчивите човеци забелязал многобройни групи от едри насекоми, които се щурали по червените пясъчни дюни около крайбрежната ивица. За аелуонците, те представлявали просто едни леко досадни, непотребни животинки, но човеците видели в тях възможността за храна — и то в изобилие. Тъкмо тогава червенобрежните бълхи се превърнали в незаменима част от екзодианската диета, и днес вече имаше много аелуонци и човеци от системи извън слънчевата, които бяха забогатели от търговията с тях. Признанието на Розмари, че никога не е яла от насекомите, означаваше не само липса на опит в пътешествията до други страни, но и че принадлежи на род, произлязъл от една по-различна глава от историята на човечеството. Беше наследничка на заможно семейство, което се хранеше с месо — едни от първите заселници на Марс, страхливците, които бяха изнасяли добитък в космоса, докато цели народи умираха от глад на планетата Земя. Въпреки че екзоданците и соларианците отдавна бяха загърбили враждата си (или почти), привилегиите, които й осигуряваше произходът й, за Розмари бяха източник на срам. Напомняха й прекалено остро за причините, поради които бе напуснала дома си.

Сисикс я изгледа подозрително.

— Яла ли си бозайници някога? Истински, искам да кажа, не изкуствено отглеждана тъкан от лаборатории.

— Да. На Марс има няколко ранчота, в които се отглежда добитък.

Сисикс се отдръпна като ужилена и нададе няколко възклицания на изненада и отвращение.

— А, не, ама че гняз.

След това придоби извинително изражение.

— Извинявай, Розмари, просто е толкова… ъгх.

— Ха. Нищо особено, просто огромни сандвичи с копита — обади се тъкмо влезлият Дженкс ухилено. — И аз съм ял сухоземно телешко, между другото. Направо е супер.

— Ох, че отврат. И двамата сте отвратителни — засмя се Сисикс.

— Аз ще се придържам към бълхите, ако нямате нищо против — обади се един глас като на човешки мъж.

Розмари се обърна през рамо, след което се изправи.

— Добре дошла на борда — поздрави я капитан Сантосо и разтърси ръката й. — Приятно ми е най-сетне да се запознаем.

— И на мен, капитане — отвърна Розмари. — Много се радвам за възможността да се присъединя към екипажа.

— Наричай ме само Ашби, моля те — усмихна й се той, след което се огледа наоколо, сякаш търси някого. — Корбин разведе ли те из кораба?

— Поне започна — каза Сисикс и си взе една от бисквитите на Розмари. — Аз го смених, за да може да иде да направи няколко теста.

— Аха. Е, това е… мило от твоя страна — отвърна Ашби и се вгледа в очите на Сисикс за миг, сякаш й задаваше въпрос, който Розмари не можеше да разбере.

После се обърна отново към нея:

— Боя се, че няма да имам много време да те въведа в подробностите около задълженията ти през идните дни. Утре започваме пробиването на един тунел, а след такава работа винаги остава едно-друго за вършене. Но предполагам, че и без това имаш нужда от малко време, за да се настаниш и да посвикнеш. Веднъж като приключим с тази задача, ще можем да седнем двамата, за да прегледаме досегашните ми документи.

— Моите съболезнования — потупа я Сисикс по рамото.

— Положението не е чак толкова зле — възпротиви се Ашби.

Доктор Готвач прочисти гърлата си многозначително.

— Добре де, доста си е зле — сви рамене Ашби и й се усмихна. — Но какво пък! Иначе нямаше да имаш работа, нали?

Розмари се засмя.

— Не се безпокой. Аз съм от онези перковци, които обичат да попълват формуляри.

— Слава на звездите за това — отбеляза Ашби. — Екипажът ни е доста добър, но работата с документация не е от силните ни страни.

— Сисикс! — извика Кизи, която тъкмо влизаше в стаята. — Трябва да ти разкажа за едно скандално добро еротично клипче, което изгледах днес.

Ашби стисна клепачи.

— Нито пък възпитанието.

Сисикс изглеждаше изненадана.

— Кизи, не ти ли казах, че не искам да гледам онези клипчета повече? Човеците са единствената раса, която може да накара чифтосването да изглежда безвкусно, кълна се.

— Не, слушай, този път е важно.

Кизи пристъпи зад тезгяха с лека крачка и започна да разглежда гозбите, над които се трудеше докторът. Беше свалила мърлявия комбинезон и сега носеше елегантно жълто сако, една къса пола с множество пластове, клин на яркооранжеви точки и чифт огромни ботуши, отрупани с катарами и каишки от всякакъв вид и размери. В косата й бяха заплетени множество изкуствени цветя от плат. Всичко това сигурно щеше да стои клоунски на всеки друг, но Кизи го караше да изглежда страхотно.

— Беше мултивидово клипче. Имам да ти задам един куп въпроси за аандриската анатомия.

— Вече си ме виждала гола — отговори Сисикс. — Както и много други аандриски, най-вероятно.

— Да, но… Сисикс, ако видиш колко е гъвкав онзи, леле майко…

Кизи протегна ръка към една купа със зеленчуци. Доктор Готвач я плесна с една шпатула по китката, без дори да погледне към нея.

Сисикс въздъхна.

— Как се казва клипчето?

— „Планета-затвор 6: Липса на гравитация, липса на задръжки“.

— Окей, достатъчно — намеси се Ашби. — Един ден нормално държание, само един ден. Толкова ли ви е непосилно?

— Ха, та аз си се държа нормално — отвърна Кизи. — Дори не съм споменала „Планета-затвор 7“.

Ашби въздъхна и се обърна към Розмари.

— Сигурно още можеш да повикаш космокапсулата обратно, ако си размислила за работата тук.

Розмари поклати глава.

— Още не съм вечеряла.

Доктор Готвач се засмя високо и грачещо.

— Най-после да се намери още някой със същите приоритети като мен.

Сисикс се облегна през тезгяха:

— Кизи, обувките ти са просто страхотни. Ще ми се и аз да можех да нося обувки.

— Нали?! — възкликна Кизи и вдигна високо десния си крак, сякаш за първи път го виждаше. — Преклонете смирено глава пред неповторимата гледка на великолепните ми ботуши! Безкомпромисна здравина, достойна за аелуонски войник, съчетана с невиждано ергономично съвършенство! Чудесата се случват на чифтове, дами и господа! Какво са тези ботуши всъщност? Неумолими булдозери за крака или леки като балетни пантофки господари на удобството? Никой не знае! Собственокрачно съм стъпила на двата върха на модерната наука!

Тя се обърна към доктор Готвач, който тъкмо изваждаше една тава с рулца от фурната. Грабна едно и го завъртя между пръстите си.

— О, звезди, много хубаво миришат. Ела тук, рулообразно великолепие ти! Устата ми те очаква!

Ашби се обърна към Розмари.

— Теб те бива с езиците, нали?

Розмари откъсна с усилие вниманието си от механичката, която тъкмо изпълняваше сложен танц на болката, предизвикан от горещото рулце, което бе захапала.

— Справям се — отговори.

Честно казано, доста я биваше с езиците — но това не беше нещо, което да изтърсиш пред новите си колеги на вечеря.

— Е, ако ще живееш на този кораб, ще ти се наложи да се научиш да говориш кизиански.

— Който е един от онези езици, които се учат най-добре в движение — допълни Сисикс, която бе започнала да пренася препълнените купи с храна от кухнята към масата. Розмари хвана една чиния, пълна с пюре от някакво кореноплодно, и я последва. Докато оставяше чинията до останалите, я споходи странно, внезапно прозрение: никога преди не беше слагала маса за ядене.

— А, а, и между другото — приближи се Кизи към Ашби на подскоци, — въздушният филтър вече е готов, но така се притесних да не закъснея за вечеря, а и защото трябваше да се облека, че нямах време за друго, освен да натикам жиците обратно в стената — достатъчно внимателно, за да не се подпалят, или нещо такова, и обещавам да довърша работата веднага, след като се нахраним, обещавам, обещавам…

— Аз мога да се погрижа за това и сам, Киз, не се притеснявай — обърна се към нея Дженкс. — Знам, че списъкът със задачите ти за утре е километричен.

— Ето затова си върха — отговори му Кизи, срещна погледа на Розмари и посочи към Дженкс, търсейки потвърждение и от нея. — Не е ли върха?

— Хайде — обади се доктор Готвач и взе в ръце един поднос, отрупан с димящи бълхи. — Време е за манджа.

Сисикс, Кизи и Дженкс седнаха от една и съща страна на масата. Сякаш по даден знак, Корбин влезе в стаята. Не каза нищо. Останалите — също. Ашби бе единственият, който му кимна любезно.

Капитанът седна на главното място от едната страна на масата, а доктор Готвач седна срещу него. Ашби посочи с ръка празното място до себе си на Розмари. След това се обърна с усмивка към останалите и вдигна високо чашата си с вода.

— Наздраве за новата ни колежка — вдигна тост той. — И нека си пожелаем един лек, безпроблемен работен ден утре.

Всички се чукнаха с чашите си.

— Трябваше да извадя нещо по-хубаво за пиене — смънка доктор Готвач.

— Водата е полезна за всички ни, докторе — отговори Ашби. — Освен това, що се отнася до ястията, наистина си надминал себе си.

Капитанът кимна към огромните купчини храна. Розмари притисна длан към стомаха си, за да потисне къркоренето му.

Пълненето на чиниите наподобяваше светкавична игра без правила — купи и подноси се подаваха от ръка на ръка, без да следват някакъв видим ред. Когато всички най-после ги оставиха обратно в средата на масата, чинията на Розмари бе препълнена със салата, купчина лилаво пюре (от корени от тускем, както бе споменал доктор Готвач), две едрозърнести рулца и една от червенобрежните бълхи. Разтопеното масло, осеяно с малки трошички подправки, проблясваше и капеше от процепите между дългите, членести крака на бълхата. Розмари забеляза, че в черупката й е изрязана мъничка дупка — преди да ги опече, доктор Готвач ги бе напълнил с подправки. На вид беше наистина кошмарна, но миришеше прекрасно, а и Розмари бе толкова прегладняла, че бе готова да опита всичко. Имаше само един проблем. Нямаше си представа как се яде.

Сисикс сигурно бе забелязала колебанието й, защото улови погледа й от отсрещната страна на масата и бавно, демонстративно вдигна вилицата и ножа с четирипръстите си ръце, преди да започне да отстранява черупката с обиграни движения — първо откъсна краката, а после изряза твърдата покривка над коремчето на бълхата и я махна. Розмари се постара да повтори движенията й, без да издава липсата си на опит. Беше благодарна на Сисикс за тактичността, но не можеше да не забележи иронията в това един аандриск да я учи как се яде човешко ястие.

Дори да беше допуснала някакъв гаф, докато ядеше бълхата, останалите членове на екипажа не го споменаха. Бяха прекалено заети да тъпчат усти, да възхваляват готварските умения на доктора между хапките и да се смеят на шеги, които Розмари не успяваше да схване напълно. Неловкият момент, причинен от новата храна, беше напълно забравен в мига, в който сложи първата хапка месо от бълха в устата си — беше крехко, приятно солено и много й се услади. Напомняше малко рачешко месо, но беше по-плътно. Рулцата бяха в изобилие и още топли, пюрето — с приятен солено-сладък вкус, а салатата (набрана от градината същия ден, както й казаха) беше хрупкава и освежаваща. Всичките й страхове по повод храната, която ще трябва да яде в космоса, се изпариха. Можеше да свикне с меню, съставено от бълхи и ястия от хидропонно отгледани растения. При това — много лесно.

След като засити глада си достатъчно, та да започне да яде по-бавно и обуздано, Розмари забеляза празния стол и неизползваните прибори между себе си и Корбин.

— Кой седи тук? — попита.

— А — отговори доктор Готвач. — Труден въпрос. На практика, никой — но е отреден за Охан.

Розмари си спомни името.

— Да, Сисикс спомена, че е от нощна раса — каза тя, като внимателно избра изказ, който не използваше род; това беше най-любезният възможен начин да говори за някого, за когото не знаеше нищо — с неутрални откъм род изречения.

Ашби се усмихна и поклати глава.

— Те. Охан е сианатска Двойка. Мъжки е, но все пак говорим за тях в множествено число.

Розмари си спомни за камерата, в която бе говорила с Лови. ИИ-то явно не беше говорило за навигатор, а за Навигатор. Обзе я невероятно въодушевление. На родната й планета сианатите бяха просто градски легенди — затворена, изолирана раса, която можеше да борави с концепциите и стойностите на многоизмерното пространство със същата лекота, с която човеците овладяваха алгебрата. Това им умение обаче не беше вродено. Сианатската култура бе организирана около един невровирус, когото наричаха Шепота. Ефектите на Шепота бяха почти напълно непознати на останалите жители на НГ (сианатите забраняваха на другите раси да го проучват), но бе сигурно, че променя мозъчните функции на приемника си. Доколкото й беше известно, всички сианати се инфектираха с вируса като деца и, когато това се случеше, спираха да се възприемат като индивиди и започваха да мислят за себе си в множествено число — превръщаха се в Двойки. След това започваха да бродят из галактиката, за да споделят даровете на Шепота с видовете, които не можеха да го изпитат от първа ръка (вирусът все още не можеше да се прихване от друга раса). Способността на сианатските Двойки да мислят по начин, невъзможен за останалите видове, ги правеше безценни в работата по научни проекти и в лаборатории… както и на борда на корабите за пробиване на тунелите. Покрай цялата суматоха около намирането и осигуряването на работното си място на „Пътешественика“ Розмари дори не беше помисляла за възможността да се запознае със сианатска Двойка.

— Не вечерят ли с нас? — попита тя, като се опита да прикрие огромното нетърпение, с което очаква запознанството си с… него? Тях? Щеше да й отнеме известно време, докато свикне как да говори за Охан.

Ашби поклати глава.

— Двойките са доста параноични по отношение на здравето си. Боят се да не би нещо да повлияе на ефекта на Шепота. Охан никога не слизат от кораба и не ядат от нашата храна.

— Въпреки че тя е напълно издържана в хигиенно отношение — вметна доктор Готвач.

— Затова трябваше да мина през дезинфекционния душ, когато пристигнах — отбеляза Розмари. — Лови каза, че в системата ми има бактерии, които могат да се окажат опасни за един от членовете на екипажа.

— А, да — отговори доктор Готвач. — Ще трябва да обновим програмата на имуноботовете ти. Ще го направим утре.

— Не е само от здравни съображения — намеси се Сисикс. — Двойките не са особено добри в общуването, дори с други Двойки. Охан не излизат често от стаята си. Те са… Е, ще видиш какви са. Сякаш живеят в собствения си малък свят.

— И ти би се държала така, ако можеше да създаваш карти на тунели в ума си — заяви Дженкс.

— Но доктор Готвач винаги подрежда едно място на масата за тях — обади се Кизи и пъхна още една хапка в устата си. — Просто защото е адски миличък.

— Искам да знаят, че винаги са добре дошли — каза доктор Готвач. — Дори да не могат да се хранят заедно с нас.

— Ооо — възкликнаха в унисон Кизи и Дженкс.

— Всъщност, аз също не вечерям — обясни Сисикс.

Розмари вече беше забелязала, че си е сипала от всичко, но в много мънички количества.

— Просто си хапвам по малко през целия ден. Едно от предимствата на студенокръвието е, че не се нуждаеш от толкова много храна — каза Сисикс и се усмихна. — Но обичам да сядам заедно с останалите вечер. Това е един от любимите ми човешки обичаи.

— Напълно съм съгласен — заяви доктор Готвач и си взе още една червенобрежна бълха. — Особено като се има предвид, че се храня само веднъж дневно.

Той внимателно закрепи бълхата върху високата купчинка останки от предишните, които беше изял. Розмари преброи шест.

— А какво ядат сианатските двойки? — попита Розмари.

През бузите на доктор Готвач мина бурна вълна. Въпреки че не беше добре запозната с анатомията на вида му, Розмари имаше чувството, че в изражението му се чете отвращение.

— От онази отвратителна хранителна паста. Просто паста в тубички, нищо повече. Доставят им ги от родната им планета.

— Е, не се знае — каза Дженкс. — Може и да е доста добра.

— Не — заяви Кизи. — Никак даже. Веднъж им свих една и я опитах. С чисто изследователска цел.

— Кизи — подчертано се обърна към нея Ашби.

Кизи не му обърна никакво внимание.

— Представете си нещо с консистенцията на сухо, студено фъстъчено масло, но без никакъв вкус. Никаква сол, нищо подобно. Опитах се да го намажа на филия, но само изхабих филията.

Ашби въздъхна.

— Ама че поведение като за човек, който изпада в истерия, ако някой докосне запасите му от люти скариди.

— Хей — насочи вилицата си към него Кизи. — Лютите скариди са рядко срещан деликатес, ясно?

— Евтина закуска.

— Евтина закуска, която може да се намери само на моята колония. Което я превръща в рядко срещан деликатес. В товарния отсек има цели сандъци с тубички паста за Охан. Знаех, че няма дори да забележат, ако опитам една. Търсене и предлагане.

— „Търсене и предлагане“ означава нещо друго — поправи я Дженкс.

— Напротив.

— Със сигурност не означава „крадете каквото си поискате, защото има предостатъчно“.

— Значи не мога да правя така? — попита Кизи, ръката й се стрелна към чинията му и грабна едно рулце, което тя напъха цяло в устата си. След което се пресегна за още от кошничката за хляб.

Ашби се обърна към Розмари, без да се впечатлява от разразилата се битка за печивата на доктора.

— Е, Розмари, разкажи ни нещо повече за себе си. Имаш ли семейство на Марс?

Розмари отпи спокойно от водата. Въпросът накара сърцето й да ускори леко ритъма си, но всичко щеше да бъде наред. Вече се беше упражнявала за този момент.

— Да. Баща ми работи в отдел по внос от други планети, а майка ми е собственик на художествена галерия.

Тази информация беше вярна. В нея просто липсваха няколко съществени детайла.

— Имам и по-голяма сестра, но тя живее в Хагарем.

Това също беше вярно.

— Работи за НГ. В бюрото за разпределяне на ресурсите. Нищо прекалено важно, просто поддържа документацията.

Вярно.

— Но не сме много близки.

Определено вярно.

— Къде си израсла?

— Във Флорънс.

Вярно.

Дженкс откъсна вниманието си от борбата си с Кизи за рулцата и подсвирна.

— Първокласен имот — отбеляза той. — Сигурно си от заможно семейство.

— Не особено.

Лъжа.

— Просто мястото се пада близо до офиса на баща ми.

Вярно. Донякъде.

— Веднъж отидох във Флорънс — обърна се към нея Кизи. — Когато бях на дванайсет. Баща ми спестяваше и спестяваше, и спестяваше, за да можем да отидем на празника по случай Деня на възпоминанията. Звезди, никога няма да забравя какво беше, когато всички пуснаха летящите фенери в небето на онзи просторен, отворен площад.

Розмари знаеше за какво говори тя. Площадът на Новия Свят, в самия център на столицата — широк и павиран с камъни, а над него се извисяваше статуя на жената, на която градът бе кръстен — Марчела Флорънс, първият човек, стъпил на Марс.

— Всички онези светлинки, които се издигаха все по-нагоре и по-нагоре като мънички космически кораби. Помислих си, че това е най-красивото нещо, което някога съм виждала.

— И аз бях там тогава — каза Розмари.

— Не може да бъде!

Розмари се засмя.

— Не мисля, че имаше човек в града, който да е пропуснал фестивала на всички истории.

Всъщност баща й беше един от основните спонсори на събитието, но тя предпочете да запази тази информация за себе си. Денят на възпоминанията беше човешки празник, който честваше деня, в който последният заселнически кораб бе потеглил от Земята — деня, в който последните човеци бяха напуснали негостоприемната си родна планета. Празникът бе екзодански обичай по своето начало, но Денят на възпоминанията бързо бе набрал популярност — както в Соларната Република, така и в извънсоларните колонии, фестивалът на всички истории се бе състоял, за да ознаменува двестагодишнината от първия Ден на възпоминанията, и събитието бе организирано с общите усилия на екзоданските и соларните правителства. На практика беше дошла цялата Диаспора[1] — до последния търговец или бюрократ. Фестивалът трябваше да представлява значим жест, който да стимулира приятелството и единството между разединения им вид — символ, който да покаже, че въпреки трудните си взаимоотношения в миналото, можеха да си сътрудничат в името на едно по-светло галактическо бъдеще. Но замисълът не беше сполучил. Диаспората продължаваше да играе незначителна роля в Парламента на НГ. Хармагианците разполагаха с пари. Аелуонците разполагаха с оръжия. Аандриските разполагаха с отличните си дипломатически умения. Единственото, с което човеците разполагаха, бяха междуособиците и разприте. Никакъв фестивал, независимо колко пищен беше, не можеше да промени това. Е, все пак се беше получило хубаво празненство.

Кизи се ухили на Розмари.

— Сигурно всяка от нас е видяла фенера, която е пуснала другата. О! Купи ли си от сладоледа, който продаваха? Истински, млечен, и сипан във вафлени купички, с парченца шоколад и ягодово сладко отгоре?

— Пфу, ама че сладко звучи — обади се доктор Готвач.

— Ако не се лъжа, изядох два — отговори Розмари.

Усмихна се, за да прикрие острото бодване на носталгията по дома, което бе усетила в гърдите си. Беше й отнело толкова усилия да се измъкне оттам — бе преодоляла толкова много препятствия, бе прекарала многобройни безсънни нощи, обзета от страх да не я хванат, и все пак… И все пак, в чинията пред нея имаше бълха, краката й се задържаха на пода с помощта на изкуствена гравитация, и беше заобиколена от непознати, които не биваше никога да узнават какво е оставила зад гърба си. Намираше се в открития космос, далеч от всичко и всеки, когото някога бе познавала.

— Като стана дума за сладко — каза доктор Готвач и остави вилицата си с решителен жест, — кой иска десерт?

Въпреки че стомахът й бе пълен до пръсване, Розмари с лекота успя да намери място в него за три от така наречените „пролетни сладкиши“ на доктор Готвач — леки и лепкави, с лек привкус на бадеми и поръсени с някаква остра подправка, която тя не можа да разпознае. Не беше съвсем на нивото на сладоледа с ягодово сладко от Деня на възпоменанията, но тя така или иначе знаеше, че нищо не би могло да бъде.

След като им помогна да разтребят масата, Ашби седна на една от пейките, закътани между зеленината в градината. Извади скриба си и отхапа парче от последния пролетен сладкиш — по право собственост на капитана.

Махна с ръка към скриба и направи жест, с който го насочи към страницата с обяви на Борда за транспортната дейност.

„Търсене на връзка“ — появи се надпис на екрана. — „Проверка на правото за достъп.“

Докато иконката на зареждащата се страница пулсираше леко на екрана, капитанът хвърли поглед през рамо към кухнята. Доктор Готвач бе застанал зад тезгяха и показваше на Розмари как да зареди мръсните чинии в съдомиялната. Момичето го следеше с внимание, но в изражението й продължаваше да се чете леко объркване. Ашби се усмихна сам на себе си. Първите дни винаги бяха трудни.

Сисикс се приближи към него с чаша чай в ръка.

— И така? — попита го тя тихо и кимна с глава към кухнята.

Ашби кимна и се отмести, за да й направи място на пейката.

— Дотук — добре — прошепна. — Изглежда доста дружелюбна.

— Имам добро предчувствие за нея — отбеляза Сисикс и седна.

— Така ли?

— Да. Искам да кажа… да, тя е малко… о, звезди, не мога да намеря подходяща дума за това на клипп. Малко е иззик, ако се сещаш какво значи?

Ашби поклати глава. Оправяше се криво-ляво с рескитския език, ако му говореха достатъчно бавно, но речникът му далеч не беше богат.

— Буквално се превежда като „новоизлюпено мек“. Като кожата на новоизлюпен, който тъкмо се е показал от яйцето.

— А, ясно. Значи… няма опит?

Сисикс поклати глава насам-натам замислено.

— Да, но не съвсем. В думата е вложен и смисълът, че ще закоравее с времето.

Капитанът хвърли поглед на твърдите й люспи и кимна.

— Сигурен съм, че е така.

— Е, точно там е работата с иззик. Ако кожата ти не стане достатъчно яка…

Сисикс оплези език и издаде звук, сякаш се задушава. После се засмя.

Ашби я изгледа студено.

— Все пак говориш за бебета.

— Бозайници — въздъхна тя с досада в гласа, примесена с обич.

След това облегна глава на рамото му и положи длан на коляното му. Ако ги бе направил човек, тези жестове щяха да изглеждат прекалено интимни, но капитанът бе свикнал на маниерите на Сисикс. Това разбираше тя под „приятелско държание“.

— Някакъв успех с намирането на следващ работен проект? — попита тя и кимна към скриба.

Страницата се беше заредила и на екрана се бе появила спретната таблица с предложения за работа на договор.

— Просто разглеждам.

— Няма да намериш нищо особено на тази страница.

— Защо?

— Нали са проекти за по-високи нива — отговори тя с леко учудена усмивка. — Прекалено си уморен.

— Не — каза той. — Просто… разглеждам.

Не му се искаше да дава по-нататъшни обяснения, но усещаше очаквателния поглед, който тя бе вперила в лицето му. Въздъхна леко.

— Просто… хонорарът за само един от тези е по-голям от тези за последните ни три проекта, взети заедно.

— Големите кораби получават големи хонорари — отговори Сисикс. — Винаги е било така.

— Няма нужда от голям кораб. Нужно е само да е добре оборудван.

Капитанът огледа градината около себе си. Префасонирани сандъци, стар прозорец, взет от друг кораб, хидропонни саксии втора употреба.

— Ако заменим някои от тези неща с по-качествени, бихме могли да поемем някои от тези проекти.

Сисикс понечи да се изкикоти, но млъкна, когато видя изражението на лицето му.

— Сериозно ли говориш?

— Не зная — отговори Ашби. — Питам се дали не свикнах с този вид работа толкова много, че спрях да се замислям дали мога да опитам нещо по-голямо. А на теория бихме могли. Екипажът е достатъчно способен. Достатъчно добри сме.

— Така е — бавно каза Сисикс. — Но тук не става въпрос за няколко нови електрически табла. Ще ни е нужен нов свредел, а това само по себе си ще ти коства печалбите от един стандарт. На мен ще ми трябва нов навигационен панел, защото понякога едва се оправям с този — дори на такива проекти. Ще ни трябва по-голям запас от амби, повече стабилизатори и шамандури за маркировка… Съжалявам. Не искам да съсипвам мечтата ти така жестоко.

Сисикс го драсна приятелски по коляното със заоблените си нокти.

— Добре, да кажем, че успееш да спестиш достатъчно за ново оборудване и че започнем да поемаме проекти от по-високо ниво. После какво?

— Какво искаш да кажеш?

— Просто питам защо искаш да го направим — като оставим настрана каквото там ти е казал Йоши, че да ти влезе под кожата така.

Капитанът повдигна вежди и се подсмихна леко.

— Как разбра?

Сисикс се засмя.

— Просто предположих.

Ашби се почеса по брадата и се замисли. Защо го искаше, наистина? Откакто бе напуснал дома си — преди много, много години, — понякога се питаше дали да не се върне обратно във флотилията, за да си отгледа деца, или пък да се засели в някоя от колониите. Но той беше космоплавател до мозъка на костите си и непрекъснато го влечеше към космоса. В течение на годините мисълта за създаването на семейство постепенно бе изчезнала от ума му. Винаги бе смятал, че основната идея на семейството е да се насладиш на преживяването да добавиш нещо ново към вселената — да предадеш напред знанията, които си натрупал, и да видиш как частица от теб оцелява далеч след теб самия. Но бе осъзнал, че животът в космоса напълно задоволява тази нужда. Имаше си екипаж, който разчиташе на него, кораб, който продължаваше да се разраства и подобрява, и тунели, които щяха да съществуват в продължение на живота на цели поколения. Беше му напълно достатъчно.

Но беше ли достатъчна тази работа? Беше доволен, да — но можеше да направи повече. Можеше да създава по-мащабни тунели, които да вършат работа за много повече хора. Можеше да вдигне заплатите на екипажа — нещо, което искаше да направи много отдавна и което те безспорно заслужаваха. Липсваше му суетата, с която се отличаваше Йоши, например, но не можеше да отрече, че мисълта за представител на човешката раса, който върши работа, достъпна почти единствено за основополагащите видове, го караше да чувства известна гордост. Можеше…

— О, не че искам да сменям темата, но по-рано исках да ти кажа, че днес получих видео съобщение от Теса — каза той. — Кай е проходил.

— О, това е прекрасно — отговори Сисикс. — Предай й поздравления от мен.

Тя замлъкна за момент, после продължи:

— Окей, ако трябва да бъда честна, все забравям, че на вашия вид му отнема толкова време да проходи. Всеки път, като ми разказваше за племенника си, си го представях как търчи насам-натам.

Ашби се засмя.

— Скоро и това ще стане.

Момчето щеше да гони по-голямата си сестра, да ожули колената си няколко пъти, да си счупи нещо веднъж-дваж, да изразходва все повече енергия и да яде все повече. Теса винаги протестираше срещу кредитите, които Ашби й изпращаше, но в крайна сметка винаги ги приемаше. Същото се отнасяше за баща му, чието зрение бе започнало да му създава проблеми въпреки няколкото хирургически операции. Това, от което се нуждаеше, беше оптически имплант — също както Теса се нуждаеше от по-здравословна храна за децата си, отколкото можеше да си позволи при заплатата, която изкарваше като чиновник в товарния отсек на един от корабите на флотилията.

Можеше да направи повече.

[1] Термин, произлизащ от древногръцката дума за „разселение“ и означаващ етническа общност, изселена за постоянно от държавата си на произход. — Б.пр. ↑

ДЕН 130, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ТЕХНИЧЕСКИ ДЕТАЙЛИ

Звукът на стимтъмпа достигна до ушите на Дженкс, докато вървеше през коридорите към машинното отделение. Пулсиращият ритъм се отразяваше от пълните с течност тръби, които се точеха под тавана. Дженкс последва музиката, изпълнявана на барабани, флейти, мелоструни и странните, протяжни гласове на няколко хармагианци — както и една човешка жена, която не беше част от записа и която явно нямаше абсолютно никакво чувство за ритъм.

Компютърният техник влезе в една просторна стая с отворени врати — бърлогата на Кизи. Беше добре осветена и пълна с работни плотове, отрупани с резервни части, надписани на ръка кутии и най-различни джаджи. Един висок рафт с инструменти се извисяваше като страж до една от вратите, отрупан с всеки вид уред, който някой би могъл да си представи. Две Зелени кресла, протъркани и покрити с кръпки, бяха поставени в стратегическа близост до топлите тръби, които изпомпваха вече изразходваното гориво надолу към преработвателните танкери. Между креслата имаше електрически самовар за мек, ръчно свързан към захранването на двигателя. Имаше отчаяна нужда от почистване.

Самата механичка се беше покатерила на една работна стълба и бе пъхнала главата и ръцете си в един отворен панел на тавана. Бедрата и се полюляваха в такт с барабаните на записа, на който припяваше с цяло гърло: „Юмрук във физиономията! Маймуните също обичат!“

— Ехо, Кизи — обади се Дженкс.

— „Хармоника за закуска! Чорапи като шап-ка-та ми!“

— Кизи.

Един инструмент изтрака на пода. Ръцете на Кизи се свиха в юмруци, а музиката се извиси до необуздано кресчендо. Без да вади глава от дупката на тавана, тя се разтанцува на вече разклатената стълба.

— „Чо-ра-пи! Като шап-ка-та ми! Чо-ра-пи! Като шап-ка-та ми! В ритъма на препечения хляб! Чо-ра-пи! Като шап-ка-та ми!“

— Кизи!

Кизи подаде глава от панела и погледна надолу, след което натисна копчето на дистанционното, прикрепено към китката й, за да намали звука на уредбата.

— Как е?

Дженкс изви едната си вежда.

— Имаш ли изобщо някаква представа каква е тази песен?

Кизи примигна.

— „Чорапи като шапката ми“ — отговори тя, пъхна глава обратно в панела и започна да затяга някакъв винт с облечените си в ръкавици ръце.

— „Шор’апх и-ка тошшапт ми“. Забранена е от Хармагианския Протекторат.

— В момента не се намираме в Хармагианския Протекторат.

— Знаеш ли за какво се пее?

— Както и сам знаеш, не говоря ханто.

— Пее се за съкровената мечта на лирическия герой да оправи всеки от членовете на хармагианското кралско семейство поотделно. И се навлиза в изключителни детайли.

— Ха! О, вече ми харесва много повече.

— Тази песен даде начало на метежите в Сош’ках миналата година.

— Хм. Е, ако групата е настроена чак толкова анархистки, надали ще имат нещо против да си измислям собствени думи. Не могат да ми заповядват какво да правя с техния там „правилен текст“. Майната й на системата.

Кизи изпъшка от усилие, докато се бореше с един заял клапан.

— Та какво става?

— Трябва ми съединителят за осеви вериги и нямам идея къде си го забутала.

— На тезгяха отляво.

Дженкс се огледа на двете страни.

— Мое ляво или твое ляво?

— Мое ляво. Не. Момент. Твое ляво.

Дженкс отиде до тезгяха, придърпа един празен сандък и се покатери отгоре му, за да погледне плота. Купчините боклук, които го покриваха, се бяха слели в неразличима технокаша. Опита се да я поразрови от едната страна. Компонент за горивна тръба с три циферблата. Отворен плик с люти скариди, половината от които бяха изядени („Унищожително люти!“, гласеше яркият етикет). Няколко мръсни чаши. Пръснати скици на различни машини с бележки и надписи по тях. Неотворена кутия с… Дженкс спря за момент и се обърна към Кизи.

— Само от любопитство — попита той, — с какво се занимаваш в момента?

Кизи му показа дланите си. Работните й ръкавици бяха покрити с гъста зелена слуз.

— Филтърът за гняз се е задръстил.

Дженкс погледна отново към кутията на масата.

— Можеше да го оправиш за три секунди, ако беше използвала ремонтоботи.

— Нямам такива.

— Тогава откъде се е взела кутията с ботове, която държа в ръката си в момента?

Кизи подаде глава от панела и присви очи към него.

— А, онези ли — каза тя, и отново изчезна в дупката.

Дженкс прокара пръст по кутията и остави диря в праха по капака.

— Дори не си ги отворила.

Логото на компанията-производител привлече вниманието му.

— Ще му се не види, Киз, тези са от Тарзика. Знаеш ли колко скъпи и качествени са?

— Ботовете са ми скучни — отбеляза тя.

— Скучни?

— Мхм.

Дженкс поклати глава.

— Имало е време, когато представителите на човешката раса са били готови да убиват за компютърна мощност като тази, която притежават тези машинки — буквално да убиват, — а ти си ги погребала под купчина железария и стара храна. Защо изобщо ги имаш?

Едра капка зелена слуз се плъзна по ръба на панела на тавана и цопна на пода.

— Ако стане така, че положението се скофти до толкова невероятна степен, че да не мога да разчитам на теб или Лови, ще ми потрябват. За щастие това никога не се е случвало.

Кизи извади един инструмент от колана си и се протегна нагоре, като застана на върха на пръстите си. Чу се металически стон.

— Ох, да го… Хайде, давай, скапано копеле такова…

Дженкс бутна една празна опаковка от лепило настрани, изрови съединителя изпод нея и го закачи на колана си.

— Въздушният филтър е готов, впрочем. Ще ида да проверя как е Лови. Малко хипнол преди лягане?

Отговорът заглъхна под звуците от тракане, капеща слуз и поредица цветисти ругатни. Компютърният техник се изкикоти и излезе от стаята. Кизи остана полунатикана в тавана, омацана до лактите, неуморно продължавайки да сипе псувни. Дженкс знаеше, че си прекарва страхотно.

Имаше и друга като Ловлейс, разбира се. Основната й софтуерна платформа можеше да бъде купена от почти всеки търговец на ИИ. Сигурно десетки нейни версии пътуваха из галактиката в момента — а може и да бяха стотици, кой знае. Но те не бяха тя. Лови, каквато я познаваше Дженкс, имаше характер, който се бе оформил по напълно уникален начин на борда на „Пътешественика“. Личността й се развиваше с всяко следващо събитие, през която тя и екипажът преминаваха, с всяко ново място и всеки нов разговор. И наистина, мислеше си Дженкс, не се ли отнасяше абсолютно същото и за органичните хора? Не бяха ли родени до един с Основната човешка стартова платформа, закодирана в тях, и не се ли променяха и развиваха непрекъснато? Според Дженкс единствената истинска разлика между умственото развитие на хората и ИИ-тата беше скоростта. Той и себеподобните му се научаваха да вървят, ядат и говорят, както и всички останали основни неща, преди характерът им да започне да се проявява. На Лови обаче не й се налагаше да се притеснява за тях — нямаше нужда да прекарва години, за да се научи как да следи стойностите в системите си или да изключва веригите си. Знанията и разумът, които й бяха необходими, за да върши работата си, бяха заложени в нея от самото начало. Но в течение на трите стандартни години, откакто бе инсталирана, тя бе успяла да се превърне в нещо много повече от обикновен ИИ-навигатор. Бе се превърнала в личност — и то такава, която бе удоволствие да познаваш.

— Ехо — поздрави тя Дженкс, когато техникът влезе в ИИ-камерата.

— Ехо и ти — отговори той и се наведе да развърже връзките на ботушите си.

Свали ги и обу чифт сандали, които никога не се изнасяха от стаята. Струваше му се доста грубо да се разхожда из камерата с мръсни, оплескани ботуши. Стените бяха покрити с разпределителни панели, всеки от които беше жизненоважен компонент от софтуерната рамка на Лови — на практика това беше мозъкът й. В средата на стаята се намираше централното й ядро — бе поставено на висок пиедестал, който на свой ред се намираше в кръгла шахта с контролирана температура. Дженкс прекарваше много време в ямата, въпреки че работата му не го изискваше. Да слезе долу с ботуши му се струваше същото, като да целуне някого рано сутринта, преди да си е измил зъбите.

— Как беше днес? — попита тя.

Дженкс се подсмихна.

— Много добре знаеш.

Лови имаше камери и сензори из целия кораб. Непрекъснато наглеждаше членовете на екипажа и следеше за безопасността им. Бе доста утешително да знаеш, че едно евентуално произшествие нямаше да остане незабелязано, дори да се случи в някое от най-затънтените кътчета на кораба. Винаги можеха да повикат Лови на помощ. Но това беше и нещо, което те караше да се замислиш, преди да пъхнеш пръст в носа си или да се почешеш по топките. Присъствието на ИИ задължаваше околните да се държат възпитано.

— Все пак ми харесва, когато го разказваш ти.

— Разбирам. Е, доста добре беше. Мисля, че сме готови за пробива утре. Всички уреди са в изправност, доколкото мога да видя.

— Какво мислиш за Розмари?

— Изглежда свястна. Трудно е да се каже. Малко е свита, пък и е още доста уморена. Ще имаме нужда от време, за да я опознаем.

— Беше ми толкова неприятно, че се налага да я подложа на дезинфекционен душ, преди да я пусна на борда. Изглеждаше доста изтощена. Не беше особено мила постъпка от моя страна, особено за човек, с когото тъкмо съм се запознала.

— Сигурен съм, тя е наясно, че просто си вършиш работата.

Дженкс се разхождаше сред панелите, вградени в стените, и ги оглеждаше за малките червени светлинки, които сигнализираха проблем. Лови не му беше споменавала нещо да не е наред, но ако нещо наистина се объркаше, можеше да й попречи изобщо да го разбере. Затова той оглеждаше панелите по два пъти дневно.

— Мислиш ли, че е хубава?

Дженкс вдигна вежда към най-близката камера, след което обърна лице обратно към една от пътеките, филаментът беше поостарял — щеше да се наложи да го смени след един-два десетника.

— Да, предполагам. Не е чак красавица от ранга на „ще падна от стола си“, но ако аз бях жена, щях да се радвам да изглеждам така.

Той стъпи на едно ниско работно столче, за да огледа горния ред панели.

— Защо питаш?

— Изглеждаше ми като да е твой тип.

— В какъв смисъл?

— Помниш ли онзи приключенски симулатор, който игра преди две години? „Залезът на черното слънце“?

— Разбира се. Страхотен симулатор. Някои археолози твърдяха, че разликата между истинските аркански руини и тези в играта са абсолютно незабележими дори за тях.

— Помниш ли героинята, която избра за романтичен партньор?

— А, да. Как й беше името… Миа. Да, доста добре написан герой. Предисторията й много ми хареса.

— Мм-хмм. А когато Розмари се качи на борда, забелязах, че има хубава усмивка и къса, къдрава коса — точно като Миа. Затова реших, че може да ти хареса.

Дженкс се засмя.

— Доста разумно наблюдение. Не знам как успяваш да следиш и запомняш всичко това.

— Харесва ми да знам какво харесваш ти.

— Е, аз пък харесвам теб.

Дженкс слезе от стола, остави съединителя настрани и слезе в ямата. Инспекцията можеше да почака. Облече дебелия пуловер, който го чакаше на ръба, прилежно сгънат — точно както го бе оставил вчера. Слезе в хладната атмосфера на шахтата, която контрастираше с топлата жълта светлина, която пулсираше в ядрото на Лови.

— Ако си бях паднал по нея, щеше ли да ти стане неприятно?

Лови се засмя.

— Не. Ревността е глупаво нещо.

— Може да е глупава, но не означава, че спираш да я изпитваш.

— Вярно е, но какъв смисъл има да ревнувам от някой, който си има лице? И гърди, й бедра, и каквото там друго е необходимо. Ти си програмиран така, че да се чувстваш привлечен от физически тела, Дженкс. Наслаждавай им се.

Лови направи малка пауза.

— Ако беше законно за мен да се сдобия с тяло, какво би искал да си взема?

— Ето това вече е хубав въпрос — отвърна Дженкс. — Не се бях замислял.

— Лъжец.

Дженкс седна и се облегна на стената. Усещаше как охладителната й система леко вибрира зад тила му. Разбира се, че си беше мислил как би изглеждало тялото на Лови. Много, много пъти.

— Какво тяло би искала да имаш? — отговори й той с въпрос. — Това е доста по-важно.

— Не съм сигурна. Затова се постарах да забелязвам какво забелязваш ти. Не знам какво е да съществуваш в каквато и да е форма, освен тази, в която съм в момента, затова ми е трудно да определя желанията си в това отношение. Не е като да прекарвам целия си ден в блянове за чифт крака.

— Кажи го на ПДС.

Приятелите на дигиталните сапиенси бяха една от онези организации, чиито сърца бяха пълни с добри намерения, а главите — с кух вакуум. На теория Дженкс вярваше в същите идеали като тях — а именно, че ИИ-тата са разумни индивиди, които заслужават същите законни права като всички останали. Но ПДС подхождаха към въпроса от напълно погрешен ъгъл. Първо на първо, в състава им нямаше много техници. Не обръщаха внимание на научните факти, свързани с устройството на изкуствения интелект, и вместо това изпадаха в сантиментални обяснения, с които изкарваха ИИ-тата органични души, ограничени от технологичните си затвори. Но ИИ-тата не бяха такива. Да се сравняват с органичните сапиенси беше същото като да се сравняват човеци и хармагианци. Имаха доста прилики и заслужаваха да бъдат третирани с еднакво уважение, но работеха по коренно различен начин. Дженкс подкрепяше признаването на равните права на ИИ-тата, но пълната липса на компетентност на ПДС, що се отнася до дигиталните умове, по-скоро пречеше, отколкото помагаше. Да не говорим, че погрешните твърдения и излишните изблици на възмущение не печелеха дискусиите, а само още противници на каузата.

— Точно това имам предвид — каза Лови. — Държат се, сякаш всички ИИ-та искат тела. Е, да — аз искам, но това не означава, че всички искаме. Това е толкова типичен за органичните същества предразсъдък — представата, че торбата с месо, която наричате „тяло“ е един вид върховната форма на съществувание, която всички програми си мечтаят да постигнат. Без да се обиждаш.

— Не се обиждам — отговори Дженкс и се замисли за момент. — Това е доста лицемерно, нали? Приемаме, че органичните тела са толкова велики, че всички други трябва да копнеят за тях, а после отиваме да си правим геномоди, за да се подмладим или да отслабнем.

— Ти самият имаш доста модификации. Не са геномоди, но все пак. Мислиш ли, че това е по-различно от желанието да изглеждаш с няколко години по-млад? Суетата не е ли основната причина, която стои зад всички външни изменения на тялото?

— Хмм — проточи Дженкс.

Усети тежестта на флешовете в ушите си и си припомни тънкия, горещ бодеж — като от слънчево изгаряне, — който съпровождаше нанасянето на всяка следваща татуировка.

— Добър въпрос — каза и потупа по устната си с показалец. — Не съм сигурен. Както и ти знаеш, далеч не съм фен на геномодите, затова мнението ми не е особено обективно. Но наистина смятам, че процедурите от типа на подмладяването се правят поради липса на самочувствие — сякаш не се чувстваш достатъчно добър такъв, какъвто си. Всички начини, по които съм променял тялото си, са били породени от любов. Наистина. Правил съм си татуировки за спомен от най-различни места и случки, но така или иначе всичко, което съм си слагал, е било моят начин да кажа, че това тяло е мое. Че не искам да обитавам тялото, което всички ми казваха, че трябва да обитавам. Доктор Готвач е единственият лекар, който никога не ми е обяснявал колко по-лесен би бил животът ми, ако си направя няколко геномода. Да придобия нормален ръст, нали се сещаш. Майната му на това. Ако ще променям тялото си, ще го променям така, както аз желая.

— Мисля, че мнението ми съвпада с твоето — каза Лови. — Въпреки че не ми се налага да се безпокоя за такива проблеми на практика. Всякакви разговори на тази тема са изцяло хипотетични за мен — освен ако законът не се промени.

— Но сигурна ли си, че искаш тяло? — попита Дженкс и се поколеба, преди да зададе следващия въпрос, понеже го караше да се чувства неловко. — Не би го направила само заради мен, нали?

— Не. Понякога се чудя дали наистина е добра идея, но смятам, че предимствата са повече от недостатъците.

— Добре — каза Дженкс и скръсти ръце на корема си. — Да чуем първо недостатъците.

— Недостатъци: няма да мога да бъда в няколко стаи едновременно. Няма да мога да виждам какво има вътре и вън от кораба едновременно. Ще трябва физически да търся достъп до мрежата, ако искам да проверя някаква информация. Е, ще мога да нося скриб със себе си, но дори скрибовете са толкова бавни.

— Винаги съм ти завиждал в това отношение — отбеляза Дженкс.

За Лови проверката на данни или четенето на новините бяха невероятно прости — трябваше само да активира онази част от когнитивния си процесор, която имаше връзка с мрежата. Винаги си го беше представял като да имаш цяла библиотека в главата си, пълна с книги, които можеш да прочетеш за секунди.

— Честно казано, струва ми се, че всички недостатъци са свързани с различни пространствени и сетивни неудобства. Затова мисля, че предимствата имат по-голяма тежест. По-разнообразни са. Не мисля, че ще ми е толкова трудно да свикна да имам един-единствен чифт очи. Може и да се окаже по-спокоен начин на живот. Или по-скучен — не съм сигурна.

— Може би ще е по малко от двете. А сега, да чуем предимствата.

— Възможността да излизам от кораба. Това е доста важно. Имам чувството, че изпускам доста — поне отстрани изглежда, като че ли се забавлявате много всеки път, когато отскачате до орбиталните кораби или до повърхността на някоя планета.

— Какво друго?

— Да вечерям заедно с екипажа. Разговорите лице в лице. Да погледна нагоре, докато съм на някоя планета, и да видя небето.

Лови замлъкна за момент, после продължи:

— Възможността да ти бъда истински партньор. С всички бонуси, свързани с това. Нали разбираш.

Въпреки, че беше седнал, Дженкс усети как колената му отмаляват.

Лови въздъхна.

— Като се има предвид положението, в което се намираме, този тип разсъждения изглеждат доста повърхностни и лековати. Но въпреки това… Още не си отговорил на въпроса ми.

— Кой въпрос?

— Какво тяло би искал да имам? Или по-скоро — какъв тип тела и лица харесваш?

— Това… Не мисля, че това е нещо, което мога да обобщя толкова лесно. Наистина зависи от човека.

— Хмм. Добре, а как изглеждат жените, с които си бил преди?

Дженкс се разсмя от сърце.

— Съставяш си база данни ли?

Лови се поколеба, преди да отговори:

— Може би.

Дженкс се подсмихна, но в изражението му се четеше топлина.

— Лови, ако някога имаш възможност да си вземеш тяло, то трябва да е такова, каквото ти искаш да бъде.

Техникът се облегна обратно на стената и прокара пръсти по продължението на една връзка кабели.

— Бих те смятал за красива, каквато и да е опаковката ти.

— Мили звезди, ама че си преструвко — засмя се Лови. — Но именно затова те обичам.

Източник: „Връзката“ — Официалната новинарска медия на Флотилията „Екзодус“ (Разпространение: публично, език: клипп)

Наименование и дата на статията: „Вечерна новинарска емисия на Галактиката — ден 130 от 306-ти стандарт“

Ниво на кодиране: нулево

Превод: няма

Препис: [видео / текст]

Идентификационен номер на заявителя: 7182-312-95, Ашби Сантосо

Здравейте и добре дошли, това е вечерната ни новинарска емисия, а аз съм Куин Стивънс. Ще започнем обзора на днешните водещи истории с една новина от Флотилията.

Вчера бе отбелязана четвъртата годишнина от деня на катастрофата на кораба „Оксомоко“. На няколко места във флотилията бяха организирани възпоменателни шествия в чест на 43 756-мата екзодианци, които загинаха в транспортна катастрофа, утежнена от отслабената преграда на „Оксомоко“, която е довела до рязка декомпресия на каютните помещения на няколко от нивата на кораба. Всички главни кораби на Флотилията изключиха светлините си за две минути в четиринадесет и шестнадесет часът — времето, по което се е случил инцидентът. Годишнината от катастрофата бе отбелязана и на Марс, където бе официално открита паметната плоча, поставена в Ботаническите градини на Самураками. Марсианският президент, Кевин Лиу, също присъстваше на церемонията, и държа реч, в която посвети плочата „на семействата на борда на Оксомоко, както и на всички останали братя и сестри на борда на Флотилията, които не допуснаха да бъдат сразени от тази трагедия“. Флотският адмирал Рания Мей благодари на марсианското правителство за жеста и заяви: „Двете ни общества загърбиха безразличието, с което някога се отнасяха към трагедиите на отсрещната страна. Нека това събитие послужи на всички за доказателство за успеха, с който се увенчаха усилията ни да се сближим и подкрепяме истински.“

Друга важна новина от Флотилията е дългоочакваният край на заплахата от епидемия на марабунта на борда на Нюет. Последният пациент е бил освободен от карантина, след като е бил прегледан и обявен за окончателно оздравял. Здравните власти на Флотилията изразиха увереност, че на борда на корабите не са останали никакви потенциални преносители на вируса. В изявлението си от тази сутрин те напомниха на всички жители на Флотилията да инсталират подобрения в имуноботите си редовно и да внимават да не използват услугите на нелицензирани клиники за техноимпланти. Смята се, че вирусът на марабунта е проникнал на борда на Нюет от индивид, който наскоро е посетил клиника за импланти в една от граничните колонии. Като мярка против евентуална епидемия здравните власти продължават да подобряват системите на скенерите на входните пунктове на борда на корабите, за да бъдат лицата, в чиято система са имплантирани фалшиви ботове, по-лесни за откриване.

В следващия десетник се пада тридесет и първият ежегоден Фестивал на пържената бълха, който ще се състои на борда на Доу Му. Представителите на транспортните служби очакват повишен трафик с космокапсулите и забавяния на входните пунктове по време на фестивала. Всички жители, които планират пътуване до друг кораб, се съветват да го планират възможно най-внимателно — независимо дали смятат да посетят фестивала, или не.

А сега, новини от Соларната Република: бившият главен изпълнителен директор на горива „Фобос“, Куентин Харис Трети, бе подведен под отговорност по обвинения в контрабанда с оръжия, заговор и престъпления срещу човешкия и целия сапиенски род. Харис е заподозрян като един от замесените в контрабандистка групировка, която е доставяла незаконни оръжия — включително геноунищожители — на няколко клана с Тореми, които се намират в условия на гражданска война. По-рано този стандарт Харис бе арестуван, след като редица засекретени файлове с доказателства за участието му в групировката са били качени на няколко страници в мрежата. Харис твърди, че доказателствата представляват фалшификати, пуснати от негови бизнес-конкуренти, и не се признава за виновен.

Новини от независимите човешки колонии: строежът на новата водопреработвателна станция в Сийд е била преустановена предния десетник, след като работниците са се натъкнали на древни аркански артефакти. Скенерите на сателитите са потвърдили наличието на голямо количество аркански руни в региона на подножието на Обиталището. Въпреки че академичните среди на НГ приветстваха находката поради високата й историческа стойност, тя е довела до проблеми в община Сийд, която от известно време насам страда от недостиг на вода. Александрийският университет и Хашкатският институт по междузвездна миграция са съставили екип от археолози, които да изследват мястото заедно. Управниците в община Сийд подадоха официална молба за помощ до Диаспората с надеждата, че ще получат финансовата подкрепа, необходима за закупуването на портативни устройства за рециклиране на вода като временна мярка.

Новини от галактиката: военното положение на границата в Хок Прес продължава да се задълбочава. Аелуонските войски навлизат в третата си стандартна година на въоръжен конфликт с Роскианската Синергия. Сутринта бяха докладвани двадесет и шест смъртни случая сред цивилни на Каело, където роскианските части са провели бомбено нападение. Въпреки че аелуонското правителство е разкрило много малко от подробностите около военното положение, по разказите на очевидци може да се съди, че броят на аелуонските войски в района на Каело се е увеличил.

С това приключва тазвечерната новинарска емисия. Сутрешната емисия ще бъде достъпна от десетия час утре. Повече подробности около тези и редица други новини, както във видео-, така и в текстови формат, можете да видите на главната страница на „Връзката“ с помощта на скриб или невроимплант. Благодарим ви и ви желаем спокоен полет.

ДЕН 130, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ПРОБИВ НА СЛЯПО

Когато Розмари се бърна в Аквариума на следващата сутрин, на високия плот в кухнята вече беше сложена закуска — две големи купи с плодове (от онези, които съхраняваха в стазисната кутия, ако се съдеше по бледите им цветове), кошничка с непознати на вид сладкиши и голяма тенджера, пълна с някаква кафеникава каша. Доктор Готвач стоеше зад плота и кълцаше зеленчуци с един чифт от крайниците си, а с другия сушеше приборите с кърпа. Когато видя Розмари да приближава, той изду бузи и поздрави:

— Добро утро! Как спа?

— Не беше лошо — отговори тя и се покатери на един от високите столове. — На няколко пъти се събудих. Чувствах се доста объркана.

Доктор Готвач кимна.

— Спането на ново място никога не е лесно. Имаш късмет, че вече имахме легло като за човек, инсталирано в кабината. Когато се присъединих към екипажа, трябваше да почакам няколко дни, докато намерим мебели, подходящи за някой от моя вид.

Той махна с крайник към плота на масата.

— Закуската и обядът на кораба са изцяло на самообслужване. Има и различни неща за хапване през деня, така че можеш да се отбиеш, ако поогладнееш. А, и винаги има чай. Можеш да си сипеш чаша по всяко време.

Докторът посочи към двете големи кани, които бяха оставени на далечния край на плота. До тях имаше полица, пълна с чаши. На едната имаше надпис „Готин чай!“, под който бе нарисуван един широко облещен, ухилен човек с рошава коса. „Скучен чай“, пишеше на другата, а човекът на рисунката изглеждаше доволен, но безразличен. Почеркът беше същият като на табелата пред Аквариума. Кизи.

— „Скучен чай“? — попита Розмари.

— Без кофеин. Просто обикновен, прекрасен билков чай — обясни доктор Готвач. — Никога няма да разбера защо човеците толкова обичат да пият нещо, което само им изостря нервите. В качеството си на лекар съм длъжен да заявя, че съм твърдо против това да се започва денят със стимуланти, но като готвач мога да разбера колко важни са навиците за закуска.

Той размаха един от пухкавите си пръсти към нея.

— Но не повече от три чаши на ден! И в никакъв случай на гладно.

— Не се безпокой — отговори Розмари и се пресегна да си вземе чаша. — И без това съм по-скоро от онези скучни личности, които предпочитат чай.

Доктор Готвач изглеждаше доста доволен. Розмари посочи към рулцата:

— Миришат великолепно. Какво са?

Иззад рамото й долетя отговор.

— Пушени рулца! — нададе Кизи възторжен вик, скочи на един от столовете и грабна един от жълтеникавите сладкиши. Докато ядеше с едната ръка, започна да си сипва каша с другата.

— Пушени рулца?

— Още едно нещо от родната ми планета, чието име е трудно за превеждане — обясни доктор Готвач.

— Прави ги всеки път, когато ни предстои да пробиваме тунел — добави Кизи и сложи в чинията си още едно рулце и цяла купчинка плодове.

— Хубаво, вкусно гориво като за тежък работен ден — каза доктор Готвач и присви очи към Кизи, която тъкмо пълнеше чашата си с „готин чай“. — За разлика от онова.

— Знам, знам, най-много три чаши, обещавам — отвърна Кизи, обгърна чашата си с длани и се обърна към Розмари. — Каква е присъдата относно завесите?

— Супер са — отговори Розмари. — Придават на стаята доста уютна атмосфера.

Точно така си беше. Почти беше забравила, че вече не се намира на повърхността на планетата — докато не ги дръпна на сутринта и не видя как една величествена система от звезди се носи точно пред прозореца. Въпреки че имаше някакъв опит с пътуването между планети, още не бе свикнала напълно с мисълта, че вече живее в открития космос.

Захапа едно пушено рулце. Тестото беше въздушно и меко, а пълнежът, който не можеше да определи, имаше плътен и солен вкус — напомняше й малко на печени гъби. Пушени, да, но и леко пикантни, и точно толкова солени, колкото трябваше. Розмари вдигна глава и срещна погледа на доктор Готвач, който я наблюдаваше със затаен дъх.

— Невероятни са.

Доктор Готвач засия.

— Пълнежът е от джескоо. Мисля, че обитателите на соларната система като теб го наричат бяла дървесна гъба. Доста различна от хранителните съставки, с които бях свикнал като дете, но е добър заместител. А зърното е примесено със стрит брашнен червей.

— Не иска да ни каже рецептата — обади се Кизи. — Иска да я отнесе със себе си в гроба, проклетникът.

— Грумовете нямат гробове.

— На дъното на океана, тогава. Това е още по-лошо, отколкото в гроба. Него поне можеш да го разровиш — каза тя и размаха едно рулце към него. — Някоя тъпа риба ще изяде онази част от мозъка ти, в която си запаметил рецептата, и тя ще бъде изгубена безвъзвратно, напук на всички нас.

— Яжте, докато можете, значи — отвърна доктор Готвач и изпуфтя, а бузите му потрепнаха на вълнички. Розмари бе стигнала до извода, че колкото по-начесто пуфти, толкова по-широко се „усмихва“.

— И така — обърна се към нея Кизи. — Сега е първият път, в който присъстваш на пробив, нали?

— Извинявай, на какво? — попита Розмари.

Кизи се изкикоти.

— Това отговаря на въпроса ми. „Пробив“ означава прокарване на тунел.

— А, ясно.

Розмари пак отпи от чая си. Леко подсладен, нищо особено. Е, добре — може би наистина беше малко скучен, но все пак — и много успокояващ.

— Всъщност, тъкмо се питах… — тя се поколеба за миг; не искаше да се изложи като глупачка. — Знам, че няма да има нужда да помагам с това, но ми се иска да разбера малко повече за процеса.

Кизи прехапа устна въодушевено.

— Искаш ли да те въведа в основите набързо?

— Ако не е проблем.

— Ха, пресвети кофи, естествено, не, не е. Поласкана съм — а ти си голям сладур. Окей, да видим… Минавала ли си някога курс по междупространствени манипулации? Най-вероятно — не, нали?

— Не съм.

— Топология на пространство-времето?

— Не.

— Междуизмерна теория?

Розмари направи извинителна физиономия.

— Ооо! — разнежи се Кизи и притисна длани към сърцето си. — Девственица в света на физиката! Добре, добре, ще се постарая да го обясня по-простичко.

Тя се огледа наоколо в търсене на подходящи нагледни примери.

— Окей, супер. Ето. Това тук, над чинията ми с каша — и тя посочи важно към въздуха — е материята, от която се състои пространството. Самата каша е подпространството — един вид, пространство между пространството. А ето този грууб — и тя вдигна един дребен, черен плод от чинията — е „Пътешественика“.

— О, нямам търпение да чуя по-нататък — каза доктор Готвач иронично и облегна най-горния си чифт крайници на отсрещната страна на плота.

Кизи прочисти гърло и изправи гръб.

— Та значи, ето ни нас — каза тя и вдигна плодчето, сякаш лети над чинията. — Трябва да свържем два края на пространството, нали? Този и този.

Тя заби пръст в кашата и направи две малки дупчици в противоположните краища на чинията.

— Затова отиваме с кораба до единия край: фиууууу!, и всички наоколо ни гледат и си викат, „Леле, какъв готин кораб! Звезди, кой технологичен гений е успял да сглоби такова чудо?!“, а аз им отговарям: „Аз, Кизи Шао! Позволявам на всички ви да кръстите дечицата си на мен!“ фиуууу!, и после стигаме до началната точка.

Тя премести плодчето над вече изчезващата дупчица в кашата.

— След като заемем позиция в началото на тунела, включвам междупространствения свредел. Видя ли я, като пристигаше? Огромна машинария, закачена под корпуса на кораба? Същински звяр. Амбиклетково захранване. Целият кораб не може да стигне да съберем водораслите, необходими за работата му. А, и да те предупредя — адски е шумна, затова не се стряскай. Няма да хвръкнем във въздуха. И така. Пускаме свредела да загрее. След което пробиваме.

Кизи заби черното плодче в кашата.

— След което вече става странно.

— Как така „странно“? — попита Розмари.

— Ами, ние сме просто едни меки, триизмерни торби месо. Мозъците ни не могат да осъзнаят напълно какво се случва в подпространството. Технически погледнато, то се намира извън онова, което считаме за нормално време. Да се опиташ да разбереш какво се случва там вътре е същото като… като да кажеш на някого — на някой човек, искам да кажа — да се опита да види инфрачервената светлина. Просто не можем. И така, в подпространството те обзема усещането, че нещо не е наред със света, който те заобикаля, но не можеш да определиш точно какво е. Много, много странно е. Опитвала ли си дафи някога?

Розмари примигна. Хората на родната й планета нямаха навика да си говорят за незаконни халюциногени на закуска.

— Ъм, не. Не съм.

— Хмм. Е, малко прилича. Зрителните ти възприятия и усещането ти за време напълно се прецакват, но разликата е в това, че все още имаш пълен контрол над действията си. Когато учиш, за да си вземеш изпитите за лиценз за пробиване на тунели — което е съвсем отделна категория от основните технологични предмети, така че съм изключително доволна, че няма да ми се наложи да стъпя повече в училище, повярвай ми, — трябва да се упражняваш в неща като ремонт на двигатели или въвеждане на команди, след като вземеш доза софро, което е нещо като лека, осигурявана от правителството версия на дафи. Най-гадното домашно на света, казвам ти. Но се свиква.

Тя заби пръстите си в кашата и хвана плода, скрит под повърхността.

— И така, всички започваме да се чувстваме ама наистина яко надрусани, а корабът преминава през подпространството и оставя след себе си шамандури, които образуват тунела — един вид, прокопават го. Те имат две основни функции: първо, пречат на тунела да се срути, и второ, създават поле, което се състои от същите струни, частици и тем подобни, от които се състои обикновеното пространство на космоса.

Розмари кимна.

— Изкуствен космос.

Най-после нещо, което донякъде да разбира.

— Но защо го правите?

— За да улесним пътуването на всеки, който иска да стигне от началната до крайната точка. Затова не забелязваш разлика в пътуването, когато се движиш по тунелите.

— И това не се отразява на пространството извън тунела? На космоса, който ни заобикаля?

— Не. Не и ако си свършиш работата както трябва. Затова наемат професионалисти, като нас.

Розмари кимна към кашата.

— И как се излиза от подпространството?

— Ето — посочи Кизи и започна да побутва грууба през кашата. — Когато достигнем изходната точка, пробиваме още веднъж.

Тя бутна една лъжица под грууба като катапулт и вдигна юмрук.

— Кизи — обади се доктор Готвач с равен глас, — ако омацаш хубавия ми, чист кухненски плот с каша…

— Няма. Току-що осъзнах, че няма да стане така. Гениалната ми демонстрация има един недостатък — намръщи се тя. — Няма как да сгъна кашата на две.

— Ето — подаде й две платнени салфетки докторът. — Едната — за ръцете ти, а другата — за образователни цели.

— Аха! — възкликна Кизи и изчисти кашата от пръстите си. — Идеално.

Тя вдигна чистата салфетка за два противоположни ъгъла.

— И така. Нали се сещаш за големите сфери, които изглеждат като разчертани на паралели и меридиани? Онези с многото предупредителни светлини и ярките искри като светкавици, които проблясват понякога по повърхността? Това са ограничителни клетки. Те пречат на пространството да се отвори по-широко, отколкото трябва. Слага се по една в двата края на тунела.

Тя й показа двата ъгъла на салфетката.

— Значи, ако имаме една клетка в този край и друга — в този край, на практика трябва да построим тунел, който да направи така, че това — тя опъна салфетката така, че ъглите да се отдалечат максимално един от друг — да бъде същото като това — и тя ги събра близо един до друг.

Розмари се намръщи. Имаше някаква бегла представа как работят тунелите, но така и не бе успяла да проумее идеята напълно.

— Добре, значи тогава двете клетки са на светлинни години една от друга. Не са на същото място. Но… се държат така, сякаш са на едно и също място?

— Общо взето, да. Като коридор, който свързва две стаи — само че стаите се намират на двата края на града.

— Значи единственото място, на което разстоянието между тези две точки е било променено, е… в тунела?

Кизи се ухили.

— Физиката е голяма гад, а?

Розмари остана, втренчена в салфетката, докато се опитваше да накара триизмерния си мозък да схване необходимите концепции.

— Но как се поставят клетките? Не би ли отнело страшно много време, за да стигне човек от едната до другата точка?

— Допълнителна точка за дамата със сладката жълта блуза! — обяви Кизи. — Напълно си права. Именно заради това има два начина да се построи тунел. Лесният е онова, което наричаме „пробив с котва“. Този начин е възможен в системи, в които вече съществуват тунели, които ги свързват с други места. Да речем, че искаш да свържеш Звездна система А със Звездна система Б. Както Звездна система А, така и Звездна система Б вече са свързани със Звездна система В. Оставяш една клетка в Система А. Минаваш през вече съществуващия тунел от Система А до Система В, и от Система В до Система Б. След това оставяш там втората клетка и правиш пробив обратно до А.

Розмари кимна.

— Има логика. Но звучи като доста заобиколен начин.

— О, определено е така. И рядко се получава по този начин — особено ако тунелите свързват различни планети от една и съща система. Обикновено ни отнема няколко десетника, за да стигнем от едно място на друго; понякога и повече, ако има по-голямо разстояние за покриване. Това е част от работата на Сисикс — тя избира най-бързите маршрути между вече съществуващите тунели.

Розмари си взе второ рулце и го разчупи на две. От топлата му вътрешност се вдигна облаче ароматна пара.

— Ами ако системата, към която пътувате, не е свързана с друга?

— Аха. Тогава тъкмо се прибягва до втория начин — пробив на сляпо.

— Какво представлява той?

— Оставяш клетка в единия край, пробиваш и сам намираш пътя обратно до другата страна — което е адски трудно без втора клетка, по която да се водиш. А когато излезеш пак в обикновеното пространство, разполагаш с много ограничено време, за да разположиш втората клетка. И понеже те са самосглобяващи се, всичко, което можеш да направиш, е да оставиш парчетата на нужните места и да изчакаш един ден. Затова трябва да ги сложиш веднага, след като излезеш. Ако има клетка в единия край на тунела, а в другия — не, вътрешността му остава силно нестабилна. В началото не е кой знае какъв проблем, но колкото повече време минава, толкова по-бързо започва да се разпада. И ако се срути, всичко отива на майната си… А ако самата материя на космоса отиде на майната си, значи си си навлякъл много сериозен проблем на главата.

— Като в равнината Кадж’мет.

Разказът за събитията в Кадж’мет бяха като ритуал, който бе важна част от порастването на всички деца — моментът, в който разбираха, че космосът е тих и спокоен на вид, но си остава опасно място. Равнината Кадж’мет се намираше на хармагианска територия, голяма колкото половината слънчева система, в която пространството бе напълно разкъсано. Снимките от мястото бяха ужасяващи — астероиди изчезваха в невидими дупки, половини от планети се носеха далеч от другата половина, мъртви звезди се разтичаха като сълзи и влачеха отломки след себе си.

— Да, тя е останала от далечното време, когато хармагианците за пръв път започнали да строят тунели. В началото всички били пробивани на сляпо. Нямало как иначе. Единственият друг начин да се стигне от една до друга система е със ССС.

— Ясно — кимна Розмари.

Забраната срещу ССС бе един от най-старите закони в книгите — по-стар дори от Народната Галактика. Макар пътуването със свръхсветлинна скорост да беше възможно от технологическа гледа точка, логистичните и социалните проблеми, което то причиняваше, бяха далеч по-големи от ползите — в крайна сметка ставаше въпрос за нещо, което представляваше пътуване във времето. Дори като се остави кошмарният административен аспект настрана, много малко хора имаха желание да пътуват по начин, който означаваше, че всичките ти приятели, роднини и познати у дома ще умрат много преди да стигнеш крайната си цел.

— Но защо да не се придвижваме между системите с… О, не знам как се нарича. Онова нещо, което използват космокапсулите?

— Иглен пробив. Окей, значи: иглените пробиви ти позволяват да влезеш и да излезеш от подпространството много бързо — като игла, когато шиеш. На практика се образуват мънички, временни тунели, които ти позволяват да пътуваш на огромни разстояния за нула време.

— Дотук именно ми е горе-долу ясно.

— Добре. С иглените пробиви няма проблем, ако говорим за някакво мъничко корито за един човек — космокапсула, например, — понеже дупките, които оставя, са прекалено малки, за да нанесат някакви щети. Ако не се постави клетка, дупката просто се затваря. Нещо като миниверсия на пробив на сляпо, само че траекторията е предварително маркирана с поредица шамандури, така че космокапсулите винаги следват един и същи маршрут през подпространството. Затова и често минават през гъсто населени райони и са оборудвани с многоизмерни аварийни сирени. Никой не иска някоя от тях да изскочи от подпространството така, че да заседне право в корпуса на кораба му.

— Не може ли да се използват такива дупки и с големи кораби?

— Че може — може, но не е добра идея. Ако дупката е толкова голяма, се отразява силно на пространството около нея, и ако се натрупат няколко, които са сравнително близо една до друга, като в маршрутите за космокапсули, могат да се преплетат. От бреме на бреме няма лошо да направиш някой друг иглен пробив, дори корабът ти да е по-голям. Но ако искаш да влизаш и да излизаш от подпространството толкова често, колкото космокапсула, с нещо толкова обемно, колкото нашия кораб, няма да стане. Освен това уредите за иглени пробиви са адски скъпи. Затова почти никой от големите кораби не си прави труда да се охарчва за такива. А ако наистина трябва да стигнеш донякъде бързо — и то ако е сериозно „трябва“, по важна и спешна работа или нещо такова, — можеш да пуснеш молба да те дръпнат с иглен пробив. Така могат да те изтеглят, докъдето ти трябва. Рисковете са същите, но услугата се контролира с доста по-строги разпоредби и хората внимават как я използват. А и от Борда за транспортна дейност трябва да одобрят молбата. Най-често става въпрос за случаи от типа на… някой медицински кораб, който трябва да стигне до пострадалите от някакво бедствие максимално бързо, или ако правителството изпраща някого на пътуване извън пространството на НД, където няма тунели. Затова не си струва нито парите, нито риска да се използват иглени пробиви за обикновена работа по тунелите.

Розмари отпи голяма глътка от чашата си. Скучният чай й харесваше все повече и повече. Сладката, ненатрапчива напитка бе идеално допълнение към пушените рулца. Доктор Готвач определено си разбираше от работата.

— Е, пробивите на сляпо също звучат доста рисковано.

— Така е. Няма много хора, които да притежават лиценз за пробиване на тунели по този начин. Затова ни плащат така добре. Или поне достатъчно добре.

— Значи този кораб се занимава с пробиви на сляпо?

Идеята никак не се нравеше за Розмари. Да се ровиш в пространството между пространството без точна идея откъде ще излезеш никак не й звучеше като начинание, към което иска да се присъедини.

— Мда. И днес ще правим именно такъв.

Кизи потупа Розмари по рамото.

— Не се притеснявай. Знам, че звучи страшно, но го правим много често. Довери ми се — в пълна безопасност си.

„Довери ми се“. Ама че реплика като за механичка в мръсен комбинезон със списъци задачи за изпълняване, надраскани по ръкавите. Розмари имаше нужда от някакво по-надеждно успокоение.

— По какво се ориентирате откъде да направите пробива обратно към пространството?

— Всъщност — по нищо. Най-доброто, на което е способна която и да е компютърна програма по отношение на пробивите на сляпо, са приблизителни предположения, а това не е достатъчно. Затова и ни е необходима сианатска Двойка.

— Няма как да правиш пробиви без Навигатор — нито от законна, нито от практическа гледна точка — намеси се доктор Готвач. — Трябва ти някой, на когото да му е ясно какво се случва в подпространството. Някой, който може напълно да осъзнае какво се случва.

— Не може ли да го направи ИИ-то? — попита Розмари.

Знаеше, че има останали и неща, които технологиите не могат да постигнат, но всеки път, когато нещо й напомняше за това, се изненадваше отново.

— Не. Помисли малко — отговори Кизи. — ИИ-тата не могат да станат по-интелигентни от хората, които ги създават. Можем да включим колкото си искаме теории и математически формули в програмирането им, но не можем да накараме ИИ-тата да правят неща, които ние самите не разбираме. И не че искам да те стряскам, но ние определено не разбираме подпространството. Имаме някакви хипотези, да — но няма друга раса, която наистина да го разбира, освен сианатите. Което означава, че единствените, които могат да построят ИИ на нивото на сианатска Двойка, са самите те. А те не биха го направили за нищо на света.

— Защо не?

— Защото това би било ерес — обясни доктор Готвач. — Сианатите вярват, че способностите, с които Шепотът ги удостоява, са свещени дарби. Според тях фактът, че вирусът не влияе на представителите на другите видове, означава, че те не са достойни за тях. Нямат нищо против да вършат тази работа вместо нас, но не биха споделили уменията и знанията си — дори със софтуер.

— Интересно — каза Розмари, а на ум си помисли: „Странно“. — Добре, а възможно ли е да излезеш не само на друго място, а и по друго време — независимо от вида пробив?

— Напълно възможно — съгласи се Кизи. — Затова полагаме големи, ама възможно най-големи усилия да не оплескаме нещата. Което ми напомня за нещо!

Тя скочи от високия стол и изтича до предавателя на стената на кухнята.

— Лови, би ли ме свързала с Дженкс, моля?

Кратка пауза, след което предавателят се пробуди за живот.

— Ммм-а? — измънка Дженкс от другата страна на връзката.

— Ела си хапни пушени рулца, сънчо, преди да съм ги излапала всичките — подкани го Кизи.

— Колко е часът?

— Девети час, слънце. Закъсняваш.

— Какво? Стигнахме ли до точката на пробива?

— Остава около час.

— По дяволите. Леле, Кизи, такъв махмурлук ме цепи.

— Знам.

— И вината е изцяло твоя.

— Знам, сладурче. Хайде на пушените рулца!

— Не съм ти никакво „сладурче“. Вече не сме приятели. В кухнята ли си?

— Да.

— Доктор Готвач, кажи ми, че ти се намира Изтрезвин.

— Има цяла кутия в медицинския отсек — изпуфтя с бузи докторът.

— Окей — въздъхна примирено Дженкс. — Хубаво.

Предавателят изщрака и замлъкна. Доктор Готвач погледна Кизи любопитно.

— Какви точно сте ги вършили снощи?

Кизи пъхна лъжица каша в уста.

— Полуфиналите на шампионата по водна топка. Мислех, че ще е по-забавно, ако ги превърнем в игра с пиене.

— Кои отбори играеха?

— „Космоплавателите“ срещу „Бързата ръка“. Дженкс и аз си избрахме на чия страна ще сме и трябваше да пием по една чашка всеки път, когато противниковият отбор отбележи точка.

— Кого избра ти?

— „Бързата ръка“.

— Да разбирам, че са спечелили, значи?

Кизи се ухили.

— С дванайсет точки преднина.

Доктор Готвач изръмжа пренебрежително и насочи мънистените си очи към Розмари.

— Ще ти дам един съвет — ако някога чуеш думите „имам страхотна идея, какво ще кажеш да…“ от устата на Кизи, хич и не оставай да слушаш какво ще последва.

— Не му обръщай внимание — заяви Кизи. — Всичките ми идеи са страхотни.

Доктор Готвач измери Розмари с поглед, сякаш обмисляше нещо.

— Знаеш ли, винаги взимам приспивателни, преди да стане време за пробива. Така и не свикнах с подпространството, затова ми е по-лесно просто да го проспя. Никой няма да те съди, ако решиш да последваш примера ми.

— Благодаря — отговори Розмари, — но май предпочитам да видя как се прави.

— Браво, моето момиче! — тупна я Кизи по гърба. — Хич да нямаш грижи. Усеща се като ритник в главата — но в забавния смисъл.

Беше час по-късно и Розмари тъкмо се бе заела да закопчава предпазните колани на седалката си, когато сианатската Двойка влезе в стаята. Тя не можа да се удържи и зяпна право в тях. Беше виждала снимки на представителите на вида им, но да ги види на живо беше нещо съвсем различно. Охан имаше дългуресто тяло с четири крайници, с широки стъпала и обезпокоително дълги пръсти. Той — те — вървяха на четири крака, с извит гръб, и бегло й напомняха на клиповете със земни примати, които бе гледала от архивите. Бяха покрити от темето до ноктите на краката с гъста, леденосиня козина, подрязана късо и украсена със симетрично обръснати форми, които разкриваха въгленовосивата кожа под нея. Очите им бяха огромни, с дълги мигли и видимо влажни (предишната вечер Розмари бе прочела, че свръхактивните слъзни жлези са един от многото характерни ефекти на сианатския вирус). Косматото им лице изглеждаше спокойно, почти упоено — изражение, което се допълваше от отпуснатите им рамена и бавните им движения. Бяха облечени в нещо като дълга мантия — уютна на вид одежда, която изглеждаше толкова просто скроена, сякаш бе направена за пет минути. Розмари знаеше, че не е справедливо да съди останалите сапиенси според човешките социални стандарти, но Охан й приличаше на един от онези вечно надрусани студенти, които се явяват на лекции със закъснение, наметнали хавлия за баня. Напомни сама на себе си, че подобието на надрусан студент пред нея с лекота можеше да надмине ИИ в областта на междуизмерната физика.

— Ето я другата половина от отбора ми — поздрави го Сисикс с приятелска усмивка. — Доста забавен ден се очертава, а?

Охан кимна към нея с тържествена любезност.

— Работата с теб винаги е удоволствие за нас — отговориха.

— Здрасти, Охан — Ашби вдигна очи от контролния панел, когато сианатската двойка се приближи и зае мястото си. — Как сте днес?

Охан седна, леко прегърбен, на задните си крака. Крайниците им се сгънаха плътно и Двойката вече изглеждаше доста по-ниска, отколкото когато бяха влезли в помещението.

— Много добре, благодаря, Ашби — отговориха те.

Кимнаха с глава и на Корбин, след което насочиха вниманието си към работното си табло. Протегнаха един дълъг пръст над контролния панел и екранът с необходимите им стойности примигна и се включи. Няколко секунди по-късно те отново вдигнаха глава. Бяха забелязали, че в стаята има нещо различно. Обърнаха глава към Розмари бавно като бухал.

— Добре дошла — произнесоха те и й кимнаха.

Когато проговориха, Розмари мерна един ред плоски зъби. И за това беше прочела в научните статии — Двойките изпиляваха острите им върхове, понеже по природа бяха месоядни. Мисълта я накара да потръпне.

Розмари кимна в отговор, като внимаваше да не отклонява поглед от очите им. Брадичка — надолу, очи — насочени нагоре. Пишеше, че сианатите поздравяват останалите раси по този начин.

— Приятно ни е да се запознаем — отговори. — С нетърпение очакваме да видим с какво се занимавате.

Охан я дариха с още едно леко кимване — доволно, може би? — и се обърнаха обратно към контролния панел. След това извадиха един скриб и една дебела пикселова писалка. Очите на Розмари се разшириха, когато забеляза, че на екрана на скриба е включена една програма за просто скициране. Наистина ли смятаха да изчислят и разгадаят системите и стойностите на червеевата дупка на ръка?

— Добре — каза Ашби и закопча предпазните си колани. — Да започваме. Лови, свържи ме с техниците.

— Готово — отвърна Лови.

— Проверка на екипажа — каза Ашби.

— Управление на кораба — в готовност — отговори Сисикс.

— Гориво — в готовност — чу се гласът на Корбин.

— Междупространственият свредел е в готовност — чу се и гласът на Кизи. — Но не мога да си намеря бисквитките, а както много добре знаете, хич не обичам на гладен стомах…

— Постарай се да не го забравиш следващия път, тогава, Кизи — прекъсна я Ашби. — Дженкс?

— Шамандурите са в готовност — отговори Дженкс.

— Лови, докладвай състоянието на кораба — продължи Ашби.

— Всички системи работят нормално — каза Лови. — Никакви технически или структурни проблеми.

— Охан, готови ли сте?

— С готовност очакваме да започнем работа.

— Фантастично — каза Ашби и погледна през рамо към Розмари. — Закопча ли всички колани?

Розмари кимна. Бе проверила катарамата в средата три пъти.

— Добре тогава. Включи го, Кизи.

От дълбокия търбух на кораба се зачу баритоново ръмжене — свределът се бе пробудил за живот. Розмари бе доволна, че Кизи я беше предупредила предварително за звука — беше толкова силен и остър, сякаш вълната му би могла да отнесе някоя от преградите на кораба.

Ашби потупа с пръсти по страничната облегалка на капитанския стол — десет пъти, на равни интервали. Докато потупваше, корпусът започна да вибрира все по-силно. Машината, закачена под него, пулсираше и ревеше. Панелите на пода трепереха.

Всичко потъна в ужасяваща тишина и в небето пред тях се отвори дупка.

Корабът потъна вътре.

Розмари погледна през прозореца и осъзна, че всъщност никога преди не е виждала цвета „черно“.

— Задайте курс, Охан — каза Сисикс.

Охан се втренчиха в цифрите на екрана пред тях. Ръката им вече се стрелкаше насам-натам по скриба и изписваше уравнения със знаци, които Розмари не можеше да разчете.

— Шестнайсет-точка-шест ибена, право напред. С пълна скорост.

— Ето това исках да чуя — отговори Сисикс, отметна назад пернатата си глава и нададе победоносен вик, докато корабът набираше главоломна скорост през нищото.

Както беше обяснила Кизи, времето спря да съществува в обичайния си смисъл, затова нямаше начин да се разбере колко дълго им отне строежа на червеевата дупка. Над илюминатора бе закачен часовник, който тихо отброяваше минутите и часовете, но в подпространството те се превръщаха в случайни числа. Розмари ту усещаше, че са пристигнали току-що, ту бе сигурна, че са на едно и също място от цяла вечност. Чувстваше се като пияна, или — още по-лошо — като че ли се опитваше да се събуди от трескав, неспокоен сън. Светът пред нея плуваше и се мержелееше. Отвъд прозореца нямаше нищо, макар че от време на време нищото проблясваше в интересни цветове или се озаряваше цялото от мимолетни искри. Шамандурите, които оставяха след себе си, примигваха и се носеха леко като планктон в океанско течение.

Гласовете около нея се сляха и замъглиха, а термините, които долавяше, бяха прекалено сложни и странни, за да ги разбере — дори ако пътуваха в обикновеното пространство. Гласът на Охан беше единственото, което си оставаше стабилно в окото на бурята — продължаваха да инструктират Сисикс какъв курс да поеме, докато ръката им продължаваше неуморно да реди цифри по скриба.

— Всички шамандури са по местата — съобщи Дженкс по предавателя. — Готови сме да поставим решетката.

Думите увиснаха във въздуха, сякаш се беше сгъстил — въпреки че самият свят наоколо се движеше с двойна скорост, и то назад.

— Свързване — сега — даде знак капитанът.

— Ашби, май попаднахме в джоб — обади се Сисикс.

— Измъкни ни, преди да сме заседнали — отговори Ашби.

— Ашби, май попаднахме в джоб.

— Измъкни ни, преди да сме заседнали.

— Ашби, май попаднахме…

— Трийсет ибена до крайната точка, сега! — извикаха Охан.

Корабът се наклони на една страна и простена, докато Сисикс се опитваше да завие рязко настрани. Въпреки антигравитационните мрежи, Розмари имаше чувството, че са се обърнали с главата надолу. А може и да бяха пътували с главата надолу досега?

— Какво, по дяволите, беше това? — попита Ашби.

— Времеви джоб — обясниха Охан.

— Къде?

Охан хвърли поглед към екрана на таблото.

— Двайсет ибена, ляво на борд. Пет и половина ибена широк. Заобиколете го колкото можете по-отдалеч.

— Действам — рече Сисикс. — Добре че не заседнахме.

Корбин се намръщи към екрана пред себе си.

— Май наистина сме заседнали. Горивото е спаднало на нула цяло и нула-нула-шест процента по-малко, отколкото би трябвало да е.

— Шамандурите държат ли се? — попита Ашби.

— Да — отговориха в един глас Дженкс и Кизи.

— Охан, къде е изходната точка?

— На три-точка-шест ибена напред — отговориха Охан. — И два-точка-девет ибена нагоре. Едно… не, не, нула-точка-седем-три ибена ляво на борд.

Ноктите на Сисикс се стрелкаха насам-натам по контролното табло.

— Готови ли сте?

Ашби кимна.

— Давай.

Ревът на свредела отново долетя отдолу. Инерцията ги запрати назад в седалките и ги накара да стиснат очи. Времето се завърна с дълбок трясък. Розмари си пое дълбоко дъх и отпусна пръсти — бе впила ноктите си толкова дълбоко в облегалките на стола, че бе оставила следи. Погледна през прозореца. Пейзажът се бе променил. В далечината се виждаше едно червено джудже, заобиколено от няколко планети. Едната беше отчасти тераформирана, а до нея се виждаше малка флотилия от товароносачи и транспортни кораби от НГ. Строеше се нова колония. Една сфера, образувана от примигващи в жълто сигнални шамандури, заобикаляше кораба и насочваше останалите далеч от работния му район.

— А ето на това му се вика „чисто съвършенство“ — заяви Ашби, докато преглеждаше набързо данните на панела пред себе си. — Никакво пространствено влошаване, никакви времеви разкъсвания. Намираме се точно където и когато трябва да бъдем.

Сисикс нададе победоносен вик. От предавателя й отговориха още два гласа, леко заглушени от поздравленията на Лови. Ашби кимна доволно.

— Кизи, Дженкс — оставям ви да разположите компонентите на клетката. Колкото до останалите — добра работа. Готови сме. Честито на всички.

— Знаеш ли какво, Ашби — обади се Сисикс. — Ако не ме лъже паметта, големите транспортни кораби като ето онзи там имат доста добри развлекателни комплекси за изнурения пътник, който има нужда от почивка.

— Не думай — подсмихна се Ашби. — Е, току-що си заработихме един доста солиден хонорар. Бих казал, че събитието си заслужава да го отпразнуваме с няколко часа отпуск… Стига Охан и Лови да нямат нищо против да наглеждат клетката през това време.

Сианатската Двойка и ИИ-то се съгласиха. Сисикс събра длани като фуния, обърна се към предавателя и обяви:

— Парти на товароносача след два часа.

Гласът на Дженкс, който мънкаше нещо за Изтрезвин, бе почти напълно заглушен от радостния вик на Кизи. Сисикс се обърна към Розмари:

— И така. Какво мисли новодошлата за работата ни?

Розмари се насили да се усмихне.

— Супер беше — отговори.

Едва успя да се обърне встрани от конзолата, преди да повърне.

ДЕН 130, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

РАБОТАТА

— Мразя я тази игра — намръщи се Сисикс, наведена над пикселовата шахматна дъска.

Ашби отхапа хапка пикантен хляб.

— Ти си онази, която поиска да играем.

— Добре, де. Един ден ще взема най-после да победя и ще мога да спра да се занимавам с това завинаги.

Сисикс опря брадичка на юмруците си, въздъхна и направи жест към офицера си. Фигурката се придвижи сама напред, като остави след себе си избледняваща следа от пиксели.

— Фактът, че вашият народ играе тази игра от столетия насам, говори много за характера на вида ви.

— Така ли? И какво казва?

— Че човеците усложняват всичко напълно ненужно.

Ашби се засмя.

— Защо просто не те оставя да спечелиш?

Сисикс присви очи.

— Да не си посмял.

Тя хвърли поглед през извития прозорец и се загледа в елементите на новата клетка, които бавно се приближаваха и прикрепваха един към друг. След още няколко часа щяха да могат да си тръгнат. Още нямаха следващ проект предвид, но нямаше причина да се задържат. Освен това, скоро трябваше да спрат и да напазаруват храна и консумативи, а тя нямаше търпение да стъпи на твърда почва — поне за малко.

— Ая ми се присмя, когато разбра, че още играя пикселови игри, между другото. Каза, че са адски старомодни.

Сисикс примигна.

— Моля те, не ми казвай, че са й имплантирали жак.

— О, не, не — използва временни пачове.

— А. Добре тогава.

Временните пачове бяха напълно безобидни. Имаше цяла кутия с такива в стаята за отдих — малки, лепкави квадратчета, които се слагаха под продълговатия мозък — необходима добавка, ако искаш да създадеш неврална връзка между себе си и някой симулатор, видеозапис или мрежата. Когато дойдоха на мода, Сисикс вече беше пораснала, и макар че ги използваше от време на време, все пак предпочиташе утешителната материална плътност на пикселовите дъски и скрибовете. Имплантираните жакове обаче караха кожата й да настръхва. Не можеше да си представи да обича някое хоби толкова много, че да си инсталира техпорт в главата.

Ашби махна с ръка към една от пешките, за да се придвижи напред.

— Освен това не мога да повярвам, че има лекар, който би имплантирал жак на осемгодишно дете. Да не говорим за родител, който би му позволил.

— Ти запознавала ли си се с когото и да било от приятелите на Кизи и Дженкс?

— Добре казано.

Сисикс отпи от мека си. Обикновено не пиеше от доста приспивателно действащата напитка още сутринта, но така или иначе нямаше какво да прави, докато клетката не стане готова. Мързелът й беше напълно оправдан. Придърпа електрическото одеяло, което бе увила около раменете си, за да отпусне напрегнатите си мускули.

— Мозъците на малките имат предостатъчно работа и без да им инсталират какви ли не джаджи. Всъщност и с мозъците на големите е така.

— Така казах и на Ая.

— А тя какво ти отговори?

— Нарече ме „стар“ — отговори капитанът и потри наболата си брада замислено, вперил поглед във фигурите на дъската. — Вече официално се превърнах в стария, скучен чичо.

Сисикс се засмя.

— Силно се съмнявам. Даде й да лети със совалката ни последния път, когато им отидохме на гости във флотилията.

Ашби се засмя.

— Мислех, че сестра ми ще ме убие.

— Именно. Тъкмо това те прави готин. Твой ред е, между другото.

Доктор Готвач се заклатушка към тях през градината на два от крайниците си. В останалите четири носеше градинарски приспособления.

— Как е пикантният хляб? — попита той капитана.

— Коричката е малко по-хрупкава от миналия път — отговори Ашби. — Харесва ми.

— Радвам се да го чуя. Помислих си, че сигурно ще ви дойдат добре малко сложни въглехидрати след вечер като снощната.

Ашби се подсмихна.

— Хей, аз лично напуснах бара в нормален час и с ненакърнена репутация. Същинско въплъщение на дисциплината съм.

— Ха — обади се Сисикс.

По лицето на Ашби се разля виновна усмивка.

— Добре де, може и да бях малко прекалено поразвеселен за момент.

Гърлото на доктор Готвач избухна в хоров смях.

— Поне пазеше известна тишина. За разлика от някои човеци — трима, за да бъдем точни, — които заварих да тършуват из медицинския отсек в шест, пияни до един.

— О, не. Какво са направили? — усмихнато го попита Сисикс.

— Нищо прекалено шокиращо. Кизи и Дженкс си търсеха Изтрезвин, а Розмари се беше строполила на една от кушетките за преглед, потънала в сън. Има вероятност да се е опитала да насмогне на темпото на другите двама в алкохолно отношение.

Сисикс се засмя.

— О, обзалагам се, че е така — и съм сигурна, че тъкмо те са я навили. Когато си тръгвах, вече бяха на по шест средни всеки, и тъкмо си поръчваха захарен шнапс. Горката, мога само да си представя как ще се чувства днес. Занесе ли я в стаята й?

— Кизи я занесе. Или по-точно — мисля, че я качи на товарния асансьор. Краката и мозъкът й работеха на съвсем различни честоти.

Ашби поклати глава развеселено и премести топа си.

— Е, надявам се да разбира, че са го направили като един вид бойно кръщение. И че никога повече няма да й се наложи да преживее нещо подобно.

Облегна се назад в стола си.

— А, и освен това — шах и мат.

— Какво? — извика Сисикс и се наведе напред. — Не, това е… почакай… мамка му.

Рамената й се отпуснаха надолу.

— Но нали си имах стратегия. И всичко останало там.

— Извинявай, че развалих нещата.

Сисикс се наведе над дъската и потъна в размисъл, опитвайки се да проумее къде е сбъркала. Доктор Готвач бе застанал наблизо и се занимаваше с една от хидропонните саксии, като си подсвиркваше тихо и монотонно, както винаги. Това разбираше под „мълчание“. Сисикс се загледа в дебелите му пръсти, които тъкмо увиваха и връзваха на възли канап, който да служи за опора на младите филизи. Ловкостта на движенията му винаги я учудваше. Докторът приличаше на пудинг с крака, но крайниците му притежаваха бързината и координацията на танцьор.

— Как е джинджифилът? — попита го тя.

— Тлъст и щастлив — отговори той с бузи, издути от гордост, докато продължаваше да връзва високите стъбълца.

Джинджифилът беше идея на Дженкс, а малко неща правеха доктора толкова щастлив, колкото това да изпълнява кулинарните желания на екипажа.

— Въпреки че, ако трябва да съм честен, цветчетата ми допадат доста повече на вкус от корените. Вкусът ми е прекалено силен. Доста приятно хрупкави са, обаче.

Ашби обърна глава към него.

— Нали знаеш, че джинджифилът не се яде самостоятелно? Използва се за подправка.

— Какво? Не… Наистина ли?

— Опитал си се да го ядеш направо ли?

— О, звезди. Да — отговори докторът и се засмя с гъргорене. — Помислих си, че е някакъв вид лютив картоф.

— Така и не разбрах идеята на картофите — отбеляза Сисикс. — Единственият начин да се ядат е да се покрият целите със сол, защото почти нямат собствен вкус. Защо просто не ближете сол, а картофа да си гледа работата?

— Не питай мен — отговори Ашби и стана. — Картофите са храна за сухоземци.

— Не ти се играе повече ли? — попита Сисикс.

— Да, тъкмо минава десетият час. Вече трябва да са обновили новинарските страници.

Тонът му беше спокоен, но изражението му бе необичайно сериозно.

— Добре — отговори тя.

Знаеше кои страници иска да провери и от мисълта за това й се искаше да го прегърне. Не бърза, човешка прегръдка, а дълга прегръдка — прегръдка като за приятел, който явно се измъчва от нещо. Но бе научила доста отдавна, че този тип прегръдки просто не са част от платоничните взаимоотношения на човеците. Това бе един от многото й социални инстинкти, които се бе научила да потиска.

Доктор Готвач върза още един възел, изръмжа доволно и зае мястото, където бе седял капитанът. В един от горните си крайници държеше чаша, на която имаше надпис на енкски: „ЦЕЛУНИ ГОТВАЧА“. Подарък по случай един от миналите му рождени дни от Кизи, която никога не обръщаше внимание на факта, че членовете от екипажа, които не бяха човеци, нямаха навика да празнуват рождените си дни.

Сисикс вдигна каната с мек, оставена до пикселовата дъска.

— Още?

Доктор Готвач обмисли предложението.

— Само половин чаша — отговори той и я протегна към Сисикс. — Предполагам, че всички заслужаваме по някой мързелив ден от време на време.

— Напълно си прав.

Сисикс напълни чашата на доктор Готвач наполовина, след което сипа в своята — до ръба. Усещаше как мускулите на бузите и гърлото й се отпускат, докато сладко-горчивата напитка ги затопляше. Чувството сякаш разцъфна и се разпростря като вълна по раменете, врата и ръцете й, и отнесе последните остатъци от сковаността, която предишната чаша бе поуспокоила. Мили звезди, колко обичаше мек.

Доктор Готвач, който държеше чашата с двата си най-горни крайника, кимна към пикселовата дъска.

— Много типична за човешката раса игра.

— В какъв смисъл?

— Всички човешки игри се базират на идеята за победа над противника.

— Не е вярно — отговори тя. — Имат много игри, които се играят в сътрудничество. Като „Бойни магове“, например.

Почти не минаваше десетник, без Кизи и Дженкс да се включат към тази игра — с пачове, разбира се; дори те не бяха достатъчно глупави, че да си имплантират жакове — и да тръгнат да изследват различни магически светове, изпълнени с весели приключения.

Доктор Готвач махна пренебрежително с един от свободните си крайници.

— Нямам предвид мозъчните игри. Имам предвид такива — и той посочи към пикселовата дъска. — Класиките. Игри, които човеците са изобретили далеч преди да узнаят, че има и други населени планети освен тяхната. Всичко се върти около победата, около конкуренцията. Като се замисля, дори в „Бойни магове“ е така. Играчите са от един отбор, но пак се борят да надвият общия си враг — самата игра.

Сисикс обмисли думите му. Идеята, че човеците са победители и покорители, беше смехотворна. Не само защото не разполагаха с почти никакви ресурси и защото Диаспората не можеше да свърши и едно нещо както трябва, а защото човеците, които познаваше лично, бяха толкова скромни и незабележими. Ашби беше един от най-милите индивиди, които някога бе срещала — от която и да е раса Дженкс нямаше по-велики амбиции от това да живее спокойно, заобиколен от хора, чиято компания му допада. Кизи бе успяла да изпусне сандвича си в една от вентилационните шахти миналия десетник, та нямаше защо да се притесняват от стратегически и военен гений като нейния. Корбин беше един неприятен досадник, че и страхливец. И все пак, човешката история — или поне тази преди „Екзодус“ — беше пълна с жестокости и непрестанни войни. Сисикс така и не бе успяла да намери логика в това.

Доктор Готвач побутваше шахматните фигури насам-натам по дъската.

— Тематично погледнато, игрите на грумовете са доста подобни. Мисля, че видовете ни си приличат в някои отношения. Човешкият вид също е щял да изчезне, ако аелуонците не се бяха натъкнали на флотилията. Онова, което ги е спасило, е бил късметът — късмет и новоразвитата им скромност. Това е всичко, което отличава хората от грумовете. Е, освен очевидните неща.

Той посочи към тялото си и се засмя. Сисикс положи длан върху най-близкия крайник на доктора. След около век вече нямаше да има грумове — и нямаше какво да се направи по въпроса. Тя знаеше, че доктор Готвач отдавна се е помирил с мисълта за предстоящия край на вида си. Дори сега, когато говореше за това, в гласа му не се долавяше нито тъга, нито горчивина. Но това не означаваше, че тя не може да ги усеща от негово име.

Доктор Готвач я потупа по ръката — по-скоро за да успокои нея, отколкото себе си. След това погледна през рамо към Ашби, който се беше облегнал на кухненския плот и четеше новините на скриба си. Доктор Готвач прошепна тихо, като заглуши всички останали гласове в гърлото си:

— Може и само да ми се струва така, но Ашби не проверява ли новините доста по-често напоследък?

Сисикс кимна — разбираше скрития смисъл на въпроса му.

— От Роск започнаха да атакуват колониите на Каело доста по-ожесточено.

— А тя…?

— Тя се беше насочила натам, да. Поне според последна информация. Не че новините изобилстват от подробности по въпроса.

И двамата разбираха положението. Знаеха, че Ашби не е обезпокоен заради войната, която никога нямаше да го достигне. Притесняваше се за един от аелуонците, който в момента беше хванат в капан в покрайнините на тази война. Името й беше Пей и тя и Ашби бяха партньори, и се срещаха толкова често, колкото бе възможно, от години насам. Тя бе цивилен и работеше като превозвач на товари — наемаха я да пренася медицински консумативи, муниции машини, храна — каквото бе необходимо на аелуонските войски в даден момент. Предвид характера на работата й, тя не можеше винаги да отговаря на обаждания по ансибъла или да праща съобщения — особено когато преминаваше през оспорвани територии — защото се боеше да не издаде разположението на войските или да не се превърне в лесна мишена. Често минаваха цели десетници, без Ашби да получи новини от нея, и в такива моменти следеше новините възможно най-стриктно. Когато най-после получеше съобщение от нея и разбереше къде горе-долу се намира, проверките му ставаха още по-целенасочени. Това ни най-малко не му се отразяваше добре — поне доколкото Сисикс виждаше, — но човеците по принцип бяха леко глупави по отношение на сексуалните си връзки.

Независимо от близостта си с Ашби тя така и не се беше запознавала с Пей на живо — всъщност дори не я беше виждала. Жената беше същинска енигма. Но дискретността на Ашби нямаше нищо общо със Сисикс, а бе породена от типичната аелуонска морална скованост. Един аелуонец — особено от онези, които работят рамо до рамо с порядъчни бойници — можеше да си навлече страшно много неприятности заради партньор от друга раса. Всички на борда на „Пътешественика“ знаеха за Пей, естествено — но разбираха защо Ашби не иска да се вдига много шум около нея. Всички бяха спрели да задават въпроси по темата — е, поне когато капитанът беше в същото помещение, — и дори Кизи бе достатъчно разумна да си държи устата затворена, когато наоколо имаше външни хора.

— Тази вманиаченост по новините не е много хубава — отбеляза доктор Готвач. — Дори ако се случи нещо, няма да споменат името й.

— Опитай се да му го обясниш — отвърна Сисикс.

— Не мога — въздъхна докторът. — Аз самият правех същото, когато дъщерите ми заминаха като войници. Затова изобщо не ми се нрави, че и с него се случва така. Знам, че такава неизвестност е способна напълно да разклати нечие спокойствие.

Той разтресе бузи, сякаш искаше да се отърси от мисълта.

— Е, този разговор стана наистина прекалено тежък. Искаш ли да изиграем една игра? Или ти стига за тази сутрин?

— Нямам нищо против още една. Шах ли искаш да играем?

— О, мили звезди, в никакъв случай. Хайде да играем на нещо от твоя народ. Една от онези страхотни аандриски игри тип „отборно решаване на загадки“.

— Тиккит ли?

— О, да. Доста обичам Тиккит. Не съм я играл от години обаче — откакто живеех в Порт Кориол.

— Е, аз пък не съм особено добра, така че силите в отбора ще са балансирани доста добре.

Тя даде гласова команда и дъската зареди споменатата игра.

— И така. А за аандриските игри какво ще кажеш?

— Ммм?

— Какво говорят игрите на аандриските за моя народ?

— Че сте умни, че обичате да делите с останалите и че сте точно толкова изпотрошени, колкото всички останали.

Сисикс се засмя.

— Не бих оспорила този извод.

Започнаха играта и разговорът се насочи към подходящите за Тиккит стратегии. Сисикс тъкмо започваше да си мисли, че може даже да спечелят, когато Ашби наруши мълчанието си.

— Охо… — каза той сякаш сам на себе си.

После повтори на по-висок глас:

— Охо!

Отправи се към останалите с бързи стъпки. Явно искаше да покаже и на тях.

— Всичко наред ли е? — попита Сисикс.

Всички космоплаватели знаеха, че има много неща, които могат да се объркат за извънредно кратко време, особено ако се намират до изхода на чисто нов тунел. Гледката на колега, който се приближава забързано, винаги водеше до известна нервност.

— Добре сме — успокои ги той, сложи скриба до пикселовата дъска и посочи към екрана му.

Страницата с новинарски предавания, която бе отворена на екрана, подскочи във въздуха и започна да се носи над скриба. Беше един от човешките канали — ако се съди по акцента на говорителя, предаваха от флотилията. Сисикс и доктор Готвач се наведоха напред и се заслушаха внимателно.

— … още не са потвърдили от колко време се водят преговорите за право на членство, но според нашите източници няколко посланика на НГ поддържат тайна комуникация с Тореми Ка от поне две стандартни години.

— Тореми? — мустаците на доктор Готвач прошумоляха от изненада.

Сисикс не можеше да възпроизведе неговите физически реакции, но чувствата й бяха напълно същите. Торемийците не бяха раса, която се споменаваше често по новините. Не бяха раса, която се споменаваше често въобще. Сисикс знаеше малко за тях — че управляваха плътен пръстен от територии около ядрото на галактиката и че усърдно се избиваха едни други от десетилетия насам.

Ашби поклати глава — жест, който означаваше както съгласие, така и изненада.

— Един от клановете им току-що получи право на членство в НГ.

Сисикс остави чашата си.

— Какво? — беше сащисана. — Момент… какво?

Ако това се окажеше вярно, значи Парламентът на Народната Галактика беше пощурял. Клановете на торемийците, доколкото можеше да се разбере от малкото разкази на очевидци, бяха както много кръвожадни, така и почти напълно неразбираеми. Не беше добра комбинация. Бяха открити от хармагианците преди близо петстотин стандарта, когато една космическа сонда бе открила няколко техни кораба да се влачат (което бе невероятно опасен вид плаване) около ядрото на галактиката — като риби, които следват течението. Никой не знаеше защо, а и самите торемийци не проявиха никакъв интерес да общуват с галактическите си съседи. Продължиха да поддържат номадското си обикаляне допреди около четиридесет стандарта, когато се заковаха на място и започнаха да се избиват едни други за надмощие над териториите, които искаха да обитават за постоянно. Отново не стана ясно защо. Никой не успя да се приближи достатъчно, та да ги попита. Торемийците блокираха напълно достъпа до ядрото. Корабите, които се приближаваха прекалено много, биваха изтласкани назад. Онези, които някак си успяваха да се промъкнат по-навътре, се връщаха на парчета — или изобщо не се връщаха. Но освен жестоките убийства на нарушителите, торемийците си нямаха много вземане-даване с останалите видове и не представляваха интерес за никого, освен учените и предприемачите, които се ядосваха, че нямат достъп до ядрото.

Ашби опря пръст в устните си и посочи към скриба.

— … официално изявление от комитета на посланиците на НГ, в което се уточнява, че Тореми Ка са единственият торемиански клан, който понастоящем е част от споразумението за членство — продължи репортерът. — Останалите кланове останаха неутрални и, според източниците, не са демонстрирали враждебност спрямо НГ. От своя страна НГ пое отговорност за присъединяването на Тореми Ка, като един от говорителите й заяви: „Изразяваме доверието си към добронамереността на новите ни съюзници и тяхната отдаденост към каузата на една по-обединена галактика“. Като част от условията по новото споразумение за членство, НГ няма да подпомага Тореми Ка в нападенията им срещу останалите торемиански кланове. Въпреки това употребата на военен натиск е позволена в случай, че трябва да бъдат защитавани териториите, споделяни от Тореми Ка и НГ.

Доктор Готвач изпръхтя скептично.

— С други думи, Тореми Ка получават от НГ големи кораби, които да разположат на границата си, а НГ получават лесен достъп до амбито отвъд териториите им.

Той поклати глава.

— Нищо добро няма да видим от представителите на вид, който воюва сам със себе си. Никога не се е случвало такова нещо и никога няма да се случи.

Очите му се притвориха тъжно и той нададе едно дълбоко „пррхххх“. Сисикс знаеше, че се е замислил за своя народ, който водеше своята собствена война. Протегна ръка и го потупа по най-горното рамо. Очите на доктора отново се отвориха и се фокусираха върху нея. Беше се опомнил. Изду бузи и положи една от кракоръцете си върху ноктите й.

— Момент — обади се Ашби. — Хм…

— Какво? — попита Сисикс.

Той примигна.

— Това е събитието, за което говореше Йоши — отговори Ашби и погледна към Сисикс, която веднага разбра какво има предвид.

— Можем да го направим — каза тя и кимна. — Да, можем да се справим.

— Да се справим с какво? — попита доктор Готвач.

— Ако ще търсят и добиват амби, ще им трябва лесен маршрут, по който да изпращат товарите у дома.

— И ще им трябват пътеки като за по един кораб, преди изобщо да могат да прокарат търговски тунели — допълни Ашби.

Изправи гръб, все още потънал в размисъл.

— Това е точно такъв тип работа, която би могла да ни даде преднина пред останалите. Хонорарът за проект като този ще бъде доста солиден.

— Работа — повтори доктор Готвач. — Искаш да работим там? С онези хора?

— Всички строители на тунели ще се нахвърлят на тази възможност веднага, след като чуят новините — каза Сисикс.

— Значи ще трябва да се постараем да ги изпреварим — отговори Ашби. — Да започваме с черновата на декларацията за намеренията ни[1] още отсега. Ще трябва да се обадим и на Йоши.

— Мислиш ли, че има достатъчно власт да оглавява проект от такъв ранг?

— О, никакъв шанс. Но ще знае с кого да ни свърже. Ще кажа на Лови да му пусне покана за сиб, макар че нямам представа колко е часът при него. А ти трябва да ми обясниш колко горе-долу ще ни отнеме да стигнем до Центъра от сегашното ни местоположение. Предполагам, че ще искат да започнем тунела оттам. Розмари стана ли вече?

Сисикс си спомни кога за последно бе видяла Розмари: с глава, облегната на ръката й, ухилена от ухо до ухо и заваляща на всяка втора дума.

— Предполагам, че не.

Ашби подбели очи.

— Намери й малко Изтрезвин. Точно за такива случаи съм наел секретарка, все пак.

— Ще й направя закуска — заяви доктор Готвач и размаха пръст към Сисикс. — А ти кажи на техниците, че са избрали адски неподходяща нощ за бойното й кръщение.

— Честно казано — заяви Сисикс, докато ставаше от стола, — не мисля, че са могли да предвидят, че от НГ ще си изгубят ума.

Получено съобщение

Ниво на кодиране: 1

От: Влае Мок Хан’сиб’ин (пътека: 4589-556-17)

До: Ашби Сантосо (пътека: 7182-312-95)

Относно: Проект Токат / Хедра Ка

Здравейте, уважаеми капитан Сантосо. Името ми е Влае Мок Хан’сиб’ин и Ви пиша от името на Борда за транспортната дейност на НГ. Получихме писмото с вашата декларация за намеренията във връзка със строежа за тунел към космическото пространство на Тореми Ка. Улесняването на достъпа на съюзниците ни до вече съществуващите територии на НГ е една от най-приоритетните ни цели и способните работници като Вас и екипажа Ви са ни силно необходими, за да можем да продължим напред в тази ера на междурасовото сътрудничество.

След като прегледахме подробно портфолиото ви и като взехме под внимание собствените си нужди, стигнахме до извода, че „Пътешественика“ би бил отличен избор за начинанията ни на територията на Тореми Ка. До този извод достигнахме не само с оглед на професионалните ви качества, но и с оглед на скорошното Ви решение да наемете на работа лицензиран секретар. Смятаме, че второто е красноречиво доказателство за старанието, което полагате, за да бъдете в крак с високите стандарти на Борда за транспортната дейност.

За нас е удоволствие да предложим на вниманието Ви следния проект:

НГ се нуждае от нов тунел с капацитет за един кораб, който да свързва центъра (Магистрала Токат) с Хедра Ка, планетата-столица на територията на Тореми Ка. Това би отстранило необходимостта от изтегляния с иглени пробиви, до които в момента ни се налага да прибягваме, и би било първата стъпка по пътя към строежа на по-големи търговски тунели. Приканваме Ви да обмислите внимателно условията на проекта, преди да приемете.

При нормални обстоятелства най-бързият начин за достигане до територия без други тунели би бил пробив на сляпо. Хедра Ка обаче е разположена в мека зона. Както със сигурност Ви е известно, рисковите фактори в такава среда правят пробива на сляпо от Токат почти невъзможен. В името на пространствената стабилност и безопасността на сапиенсите, този проект изисква пробив с котва между Хедра Ка и главния вход на Токат. И тъй като в момента не съществуват тунели, които да свързват територии на НГ с торемиански територии, това може да се окаже сериозна пречка. Предлагаме Ви да отидете с „Пътешественика“ до Наблюдателна станция Лел’лек, която се намира на границата с НГ. Това е най-близката точка с котва между териториите на НГ и Хедра Ка. Там ще Ви посрещне кораб, който да Ви изтегли с иглен пробив до Хедра Ка. Като взехме предвид сегашното Ви местоположение, изчислихме, че пътуването Ви до Лел’лек ще отнеме между 0.8 и 0.9 стандарта в зависимост от маршрута, който изберете. На свой ред игленият пробив ще трае четири дни. За да Ви улесним, ще наемем друг кораб, който да постави клетката на изхода на тунела до Токат предварително.

Разбираме, че предложението ни е необичайно, но като се имат предвид обстоятелствата, нямаме (нито пък се нуждаем) от по-бърз план за изпълнение на този проект. Разбираме и това, че продължителното пътуване ще бъде сериозен ангажимент както за Вас, така и за екипажа Ви. НГ с готовност ще поеме основните Ви разноски за храна и консумативи — отделно от заплащането Ви за проекта. Космическите пътувания често са свързани и с неочаквани забавяния, а и за умственото здраве на екипажа Ви ще бъдат необходими спирки за почивка на няколко места по пътя. С оглед на тези нужди не смятаме да Ви зададем определена дата за пристигане, а само уточняваме, че това ще трябва да се случи преди 165/307. Ще имате и свободата да определяте сами маршрута си, както и спирките по него — като бързината, разбира се, си остава от първостепенно значение. Ако не сте сигурни, че Вие, екипажът или корабът Ви сте в състояние да се справите с това пътуване, съветваме Ви да не приемате предложението ни за работа по този проект.

Хонорарът, който Ви предлагаме, възлиза на 36 000 000 кредита (без допълнителни разходи; не подлежи на преговори). Очакваме отговора Ви до 155/306. Проектът няма да бъде предлаган на други строители преди изтичането на посочения срок, затова Ви молим да не прибързвате с решението си. Ако имате някакви въпроси относно проекта, моля, не се колебайте да се свържете с кабинета ми. Ако не съм на разположение, моето ИИ, Тугу, ще Ви помогне вместо мен.

С най-добри пожелания,

Влае Мок Хан’сиб’ин

Ашби (00:10): сисикс, там ли си?

(00:11): Вдигни си скриба

(00:14): ехо?

Сисикс (00:15): съобштения?

(00:15): наистина?

(00:16): ама че си стар, наистина

Ашби (00:16): събудих ли те?

Сисикс (00:17): да

(00:17): ш съ оплача на шефа за тва на сутрнта

Ашби (00:17): извинявай. важно е

(00:17): току-що ти препратих едно писмо

Сисикс (00:18): зщо не мжа да дойдеш до стайта ми мразя да пша

Ашби (00:18): защото не искам никой да ни подслуша

Сисикс (00:18): вс наред ли е с кораба?

Ашби (00:18): да, просто прочети проклетото писмо

Сисикс (00:19): момнт

(00:19): трбва да си стопля леглот едва мрдам

Ашби (00:19): вземи някое електрическо одеяло

Сисикс (00:24): ок, по-добре съм

(00:24): мога да си движа ръцете нормално, ура

Ашби (00:24): ПРОЧЕТИ ГО

Сисикс (00:24): ок ок

(00:27): ЛЕЛЕ МАЙКО

Ашби (00:27): шшт, чух те как викаш през стената

Сисикс (00:27): ашби

(00:27): това нещо

(00:28): леле

(00:28): току-що спечелихме джакпота

Ашби (00:28): сис, ако не спреш да вдигаш шум там вътре, ще те изхвърля в открития космос

Сисикс (00:28): а ти как успяваш да НЕ вдигаш шум

(00:28): виждаш ли сумата

(00:29): и това е БЕЗ РАЗХОДИТЕ

(00:29): повече от всичките ни хонорари за последния стандарт взети заедно

(00:29): и това е само печалбата

(00:30): чиста печалба, без разходи

Ашби (00:30): знам

(00:30): още не мога да го повярвам

Сисикс (00:30): с толкова пари ще си купим какъвто нов свредел пожелаем

(00:31): и всякакво оборудване

(00:31): точно както го говорехме

(00:31): мили звезди

(00:32): и не че нахалствам, но екипажът би могъл да получи и някакъв бонус

(00:32): примерно

Ашби (00:32): да

(00:33): невероятно е, знам

(00:33): но трябва да внимаваме

(00:33): доста длъжко пътуване се очертава

Сисикс (00:34): свикнали сме на дългите пътувания от един проект до друг

(00:34): ще се справим

Ашби (00:34): става дума за почти цяла стандартна година

(00:35): без отпуски, без посещения на семействата, освен ако не са ни по път, и много храна от стазисната кутия

Сисикс (00:35): но ще можем да слизаме на корабите и планетите, покрай които минаваме, мога да разработя маршрут, който да е както достатъчно удобен така и достатъчно приятен, с предостатъчно спирки за пазар и разходка на твърда земя

Ашби (00:36): знам

Сисикс (00:36): но?

Ашби (00:36): става въпрос за торемианска територия

(00:36): те воюват, откакто ги помним

(00:37): и не знаем нищо друго за тях

Сисикс (00:37): ашби, от НГ нямаше да ни изпратят ако не беше безопасно

(00:38): невъоръжен кораб за прокарване на тунели сме. никой няма да се занимава с нас

(00:38): пък и с такова дълго пътуване най-много да са си изгладили дипломатическите отношения преди да пристигнем

(00:39): и съм сигурна че ще е пълно с бюрократи и войници на НГ

(00:39): всичко което се иска от нас е да стигнем дотам, да пробием дупка и да се върнем обратно у дома

Ашби (00:40): стига да не започнат да се избиват пак, когато пристигнем

(00:40): дори не знам какъв език говорят

(00:41): о

(00:41): чакай малко

Сисикс (00:41): какво

Ашби (00:42): розмари

(00:42): дори не се бях сетил за нея

(00:43): мислиш ли, че ще издържи?

Сисикс (00:43): що се отнася за работата или що се отнася до психическото натоварване?

Ашби (00:43): и двете

(00:44): една стандартна година е много дори за опитен космоплавател

(00:44): а всичко това е ново за нея

Сисикс (00:45): е, ако става въпрос за работата, има много време да наостри ноктите си

(00:45): така да се каже

(00:46): а колкото до личния й живот, досега не е отговаряла пряко на нито един от въпросите ми за семейството й

(00:46): а и няма партньор

(00:46): не оставам с впечатлението че няма търпение да посети дома си отново

(00:47): освен това нали прочете писмото

(00:47): тя на практика ти е спечелила работата

(00:47): та дори да е напълно безполезна във всяко друго отношение, поне е направила доста със самото си назначение

Ашби (00:48): от това ме заболя

Сисикс (00:48): шегувам се

(00:48): донякъде

Ашби (00:49): толкова много пари

(00:49): бихме могли да направим толкова много с тях

(00:50): и какъв проект само

Сисикс (00:50): както казах

(00:50): ударихме джакпота

(00:51): а ти си го заслужи

(00:51): познавам те от доста време, ашби

(00:51): довери ми се

(00:51): заслужи си го

Ашби (00:52): благодаря, сис

(00:52): извинявай, че те събудих — просто имах нужда от съвет

(00:52): ще трябва да го обсъдя и с екипажа, преди да взема окончателно решение

Сисикс (00:53): да го обсъдим тогава

Ашби (00:53): не, сис, почакай

Предавателите из целия кораб се включиха и от тях се разнесе вик: „СЪБУДЕТЕ СЕ, ВСИЧКИ! ГОЛЕМИ НОВИНИ! СЪБРАНИЕ НА ЕКИПАЖА В СТАЯТА ЗА ОТДИХ СЛЕД ПЕТ МИНУТИ!“

Ашби (00:54): наистина ще взема да те изхвърля от кораба, сисикс

Сисикс (00:55): напротив, прекалено много ме обичаш

Източник: Общи енциклопедични файлове на Народната Галактика

(ниво на секретност: публично достъпни, език: клипп)

Наименование: Астрономия > Народна Галактика > Райони > Галактически Център (Ядрото) > Естествени ресурси

Ниво на кодиране: 0

Превод: няма

Препис: няма

Идентификационен номер на заявителя: 9874-457-28, Розмари Харпър

Галактическият Център, разговорно наричан Ядрото, е дом за няколко необичайни астрономически феномени, включително една свръхмасивна черна дупка и голямо количество звездни купове. Тези характерни условия показват, че Галактическият Център е най-големият източник на суровини за гориво в НГ — като например амби — както и метали и минерали, използвани в строежа на космически кораби и за тераформиране. Приблизителните оценки на природните богатства и залежи в Центъра са силно неточни, но научната общност като цяло е приела, че количеството достъпен амби в Галактическия Център е над четири пъти по-голям от количеството, налично във всички територии на НГ, Взети заедно. Въпреки че наличието на въпросните залежи е било потвърдено от хармагианските далекообхватни космически сонди, Галактическият Център остава почти изцяло неизследвана територия за видовете от НГ поради торемианските междуособни войни.

Свързани теми:

Черни дупки

Акреционни дискове

Звездни купове

Теория на свободната енергия

Източници на гориво за търговски цели

Събиране на амби

Тореми

Междузвездни изследователски инициативи (хармагиански)

Строеж на космически кораби

Тераформиране

Галактически райони и територии (Народна Галактика)

Традиционни наименования на Народната Галактика (по видове)

[1] Документ, в който се обобщават условията на дадено споразумение, преди те да бъдат финализирани и окончателно постановени в договора — Б.пр. ↑

ДЕН 163, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ПОРТ КОРИОЛ

Ашби не беше човек, който съди останалите прекалено строго, но всеки, който не харесваше Порт Кориол, губеше точки в очите му. На територията на НГ имаше предостатъчно неутрални пазари, които бяха отворени за космоплаватели от всякакви раси, но Портът беше наистина специален. Дори ако нямаше нужда да попълва припасите си, самото място напълно си заслужаваше пътя. Дълги, криволичещи улици, пълни с отворени павилиони, без витрини и врати, претъпкани с дрехи, кичозни украшения и най-различни дребни стоки. Заземени кораби, опразнени и превърнати в складове и ресторанти. Купчини боклук, които се извисяваха високо, от които странни на вид прекупвачи и вехтошари някак си успяваха да изровят точно онази част, която ти трябва — стига да имаш търпението да изслушаш дългите им разкази за последното подобрение, което са успели да направят на някой двигател. Студени подземни бункери, пълни с ботове и чипове, в които денонощно се тълпяха ентусиазирани техници и специалисти по геномоди, по които можеха да се видят всевъзможни импланти. Сергии за храна, в които се продаваше всичко — от мазни бързи закуски до екзотични деликатеси; някои имаха менюта, пълни със странни ястия, а други бяха толкова тясно специализирани, че поръчките гласяха просто „Едно, моля“. Същинска менажерия от сапиенси, които разговаряха на главозамайващо количество езици, стискаха ръце, опираха лапи и докосваха пипала.

Как може да не харесваш такова място?

Все пак Ашби разбираше донякъде защо Порт Кориол можеше да бъде леко изнервящ за индивид, свикнал с лъскавите търговски центрове в по-големите метрополиси на НГ — стерилни и напълно еднакви. Пазарите на Порта бяха всичко друго, но не и подредени, а духът на независимост на колонията граничеше с анархия — но именно в това се криеше чарът на мястото. Е — имаше и хора, които го намираха за отблъскващо. Ашби бе готов да се съгласи, че Портът е малко мърляв и неуреден. Но опасен? Едва ли. В по-голямата си част, престъпленията се състояха от дребни измами и кражби, които се възползваха от наивността на студентите, минаващи оттам на път за другаде, и на доверчивите туристи. Стига да имаш поне малко акъл, Порт Кориол бе не по-малко безопасен от всяко друго място. Търговията също бе законна — е, поне толкова законна, колкото ти е необходимо. Търговците, които рискуваха да си навлекат гнева на местните власти, не оцеляваха дълго, и дори онези, които продаваха по-съмнителни стоки, разполагаха с предостатъчно редовни разрешителни и легитимни стоки, с които да поддържат безопасна репутация. Черният пазар на Порта не бе тайна за никого, но се управляваше много внимателно. Не че Ашби някога щеше да насили късмета си с такова нещо. Ако му отнемеха лиценза, беше загубен — както и екипажът му, най-вероятно. Въпреки непрекъснатите молби на Кизи да й позволи да купи нещо, което ще осигури „малко повече мощност“ на двигателите, по-разумно бе да поддържа бизнеса си чист и законен.

Капитанът усещаше меката светлина на оранжевото слънце на Порта да затопля кожата му докато водеше екипажа си през оживените летателни площадки за совалките. Макар да беше свикнал да живее зад затворени стени и дебели плексови плочи, разходките извън кораба му действаха освежаващо. Както обикновено обаче бе забравил за миризмата — главозамайваща смесица от гориво, прах, подправки, изгоряло, парфюм, олио за готвене, прясно запоен метал и естествените телесни миризми на над дузина вида сапиенси. Като фон на всичко това се усещаше дървесният аромат, който се носеше от заобикалящите ги брегове. Луната на Кориол се въртеше синхронно със слънцето на системата си, благодарение на което бе снабдена с непрекъсната естествена светлина. Тя огряваше и затопляше наслоената по повърхността и бреговете на спокойните й морета мръсотия. Търговците и прекупвачите, чиито постоянни домове се намираха на луната, предпочитаха да строят домовете си от другата страна — далеч от слънцето и вонята.

За много сапиенси — включително Сисикс и доктор Готвач, — миризмата беше прекалено силна, за да се справят с нея без помощта на някакъв филтър. Респираторите и дихателните маски бяха честа гледка дори сред местните жители. Площадките за пристигащи совалки бяха заобиколени от будки, в които се продаваха маски за онези новодошли, които не бяха предупредени за характерния аромат на Порта. Но човеците, чието обоняние беше сравнително слабо, можеха да обикалят из улиците с незащитени ноздри. Или поне повечето човеци. Корбин се бе нагласил с цял дихателен шлем — „Белодроб Делукс“, тежка машинария, която можеше да се похвали с най-добрата система за филтриране на въздушнопреносими алергени и патогени, достъпна за потребителя. Според Ашби така приличаше на аквариум за медузи, от който висят няколко полуспаднали балона.

— Местоназначение, моля — монотонно проговори ИИ-то зад гишето за местен транспорт.

Не беше от моделите с функция за свободно мислене като Лови, а от ограничен тип — не можеше да прави нищо, освен няколко предварително закодирани в системата му действия. Металният му корпус бе оформен така, че да наподобява глава на хармагианец — дори си имаше необходимите за изразяване на емоция и жестикулиране пипалца в долната част на брадичката. Издълженото му, подпухнало лице бе покрито с подобен на кожа полимер, и наистина приличаше на вида, който се опитваше да имитира — донякъде. Но електронният му глас прекъсваше и пращеше, а пипалцата потрепваха от тикове и заяждаха. Никой не би могъл да го сбърка с нещо живо.

— Два билета до фермите за бълхи — каза Ашби, като посочи към себе си и към доктор Готвач.

ИИ-то изпиука, за да покаже, че е приело поръчката. Ашби посочи към Корбин:

— Един до депото за водорасли.

Пиук.

Капитанът направи жест към Дженкс.

— И един за технологическия район.

Пиук.

След това се обърна към Сисикс.

— Вие можете да стигнете пеша, нали?

— Да — отговори Сисикс. — Имаме да напазаруваме някои дреболии и пътят ни започва още от входа ей там.

— Това е всичко — завърши Ашби и прокара гривната на китката си през скенера на гишето.

Кратко бибиткане сигнализира, че плащането е било прието успешно.

— Много добре — каза ИИ-то. — Капсулите би за кратки разстояния ще пристигнат всеки момент. Ако имате нужда от допълнително транспортно средство или карта на пътя, моля, натиснете бутона с логото на транспортната компания, което виждате на транспаранта на това гише. Ако зрението не е от сетивата, с които разполагате, можете да дадете заявка за допълнителен индикатор за местоположението Ви от това или което и да е от останалите…

— Благодаря ви — прекъсна го Ашби и поведе екипажа нататък.

Дженкс остана да чака на гишето, а ИИ-то продължи да рецитира обичайните си указания, без да обръща внимание на липсата на публика:

— Разполагаме с различни модели индикатори за местоположение, подходящи за всякакви раси и снабдени с редица сензори — за миризми, вкусове, звук, дермална стимулация, неврална стимулация…

— Дженкс ще дойде ли с нас? — попита Розмари.

— Той винаги остава до края на речта — обясни Кизи с обичлива усмивка. — Просто от учтивост.

Розмари се обърна и пак погледна потрепващия корпус на ИИ-то.

— Но този не е от разумните модели, нали?

— Не мисля, че е — отговори Ашби. — Но се опитай да го обясниш на Дженкс. Винаги се е отнасял с разбиране към ИИ-тата.

— Което е абсурдно — обади се Корбин с глас, приглушен от дихателната маска.

— Също като това нещо на главата ти — промърмори Сисикс.

Ашби побърза да се намеси, преди Корбин да успее да й отвърне, и се обърна към цялата група:

— Добре, народе, процедурата ви е ясна.

Видя как Дженкс кимва на ИИ-то и се запътва към тях отново.

— Караме както винаги, само че този път можем да купуваме стоките с чипове за разноски на НГ. Ограничавайте се само до наистина необходими покупки. Всичко останало — с вашата собствена гривна. На чиновниците от НГ изобщо няма да им хареса, ако получат сметка за обяд от четири ястия, последван от масаж.

— Е, отиде ми следобедът — отбеляза шеговито Дженкс.

— Розмари, всички си получиха чиповете, нали?

— Да — отговори Розмари. — И всички би трябвало да имат по едно копие от списъка със стоки и разходи, одобрени от НГ като възстановяеми — чисто информативно.

— Добре. След като си набавите всичко необходимо от списъците, сте свободни да правите каквото искате до утре сутринта. Но нека се опитаме да не закъсняваме, за да можем да потеглим до десетия час.

От скриба му се разнесе кратко звънене — беше получил ново съобщение.

— Извинявайте, само секунда.

Капитанът извади скриба от чантата си и махна към екрана, за да се появи текстът.

Получено съобщение

Ниво на кодиране: 3

Превод: няма

От: неизвестен изпращач (кодиран)

Сърцето на Ашби прескочи един удар.

Отвратителното корито за пробиване на тунели, което току-що навлезе в орбитата на планетата, не успя да убегне на вниманието ми. Върнах се от границата, но не мога да остана дълго. Имам два дни отпуск на сушата, които започват официално след три часа. Осигурих си време, в което няма да ме обезпокояват при никакви обстоятелства. Свободен ли си, за да го споделиш с мен?

Нямаше подпис, но такъв не му трябваше. Съобщението беше от Пей. Тя беше тук. И най-важното от всичко — беше добре. Беше жива.

Въпреки че усети как няколко десетника напрежение слизат от плещите му, Ашби успя да запази присъствие на духа и продължи да се държи небрежно. Остави скриба обратно в чантата си и потри брадичка с ръка. По дяволите. Не се беше обръснал. Е, какво да се прави. Пей превозваше товари — въпреки че расата й нямаше телесно окосмяване, много добре разбираше какво е да си толкова зает, че да не ти остава време за кипрене.

Сисикс бе вперила в него проницателен поглед, когато се обърна отново към останалите. Той я изгледа с повдигнати вежди, след което придоби обичайната си делова физиономия:

— Е, какво чакате всички? Вървете да правите покупки.

Розмари забърза след новите си колеги — притесняваше се да не се загуби. Площадките за совалките и без това бяха претъпкани, но след като си бяха проправили път пред портите на входа, вероятността морето от търговци да я отнесе се беше увеличила многократно. Всъщност, не я плашеше точно това, че може да се изгуби. По-скоро това, че може да бъде ограбена. Или нападната. Или намушкана. Вече бе мярнала няколко души, които определено изглеждаха от намушкващия вид. Пък и не беше ли чувала някъде, че по тези места изобилства от крадци на гривни? Мъгляво си спомняше някаква история за посетител на Порт Кориол, който влязъл не в който магазин трябва, а когато се събудил в една затънтена уличка след това, ръката с гривната му била ампутирана? Е, добре, може би това беше леко преувеличено — но предвид факта, че току-що бе минала покрай аелуонец, чието лице бе същинска мозайка от импланти, наличието на ампутиращи крадци на гривни не й се струваше напълно невъзможен сценарий. Беше благодарна, че е със Сисикс, чието присъствие й действаше успокояващо, и Кизи, която изглеждаше прекалено крещяща — както в буквалния, така и в преносния смисъл — и способна да отблъсне по-тихите престъпници. И двете изглеждаха така, сякаш знаят какво правят. Розмари се надяваше, че това излъчване може да се пренесе и върху нея.

— Сигурна ли си, че не искаш да отидем в техничарските пещери, Киз? — попита Сисикс.

— Мда — отговори Кизи. — Дженкс ще се погрижи за списъка ми, а аз само ще намина по-късно да си кажа „здрасти“ с някои приятели и да се полюбувам на джиджавките. Сега обаче ме е хванал космическият съклет. Имам нужда от открито пространство и свеж въздух.

Тя разпери широко ръце и си пое дъх с драматично „ааах“.

— Мхм, да. Свеж въздух — каза Сисикс и си пое дъх през дихателната маска.

— Ти знаеш какво е, нали, Розмари? — попита Кизи и се приближи на подскоци към нея. — Израсла си на планета.

— Истинската гравитация е приятна — отговори Розмари.

— Ооо… Да не те хвана космическа болест?

— Само мъничко. Не е проблем, вече започнах да свиквам.

— Ще видим дали не можем да намерим гривни за баланс. Сигурна съм, че ще се продават някъде.

Сисикс изсумтя презрително.

— Ама че фалшификати са.

— Не са — възпротиви се Кизи. — Баба ми носи такава всеки път, когато й се наложи да лети, и казва, че са страшна работа.

— Баба ти смята и че може да говори на имуноботите си.

— Добре де, но никога не я хваща космическата… о, мамка му — възкликна Кизи и заби поглед в ботушите си. — Не поглеждайте нататък. Не поглеждайте.

Розмари отклони поглед, когато видя източника на паниката на Кизи: един обикновен, приветлив тезгях, покрит със запечатани терариуми и глинени (глинени!) купи, пълни с инфочипове. Гледката беше обичайна за площадите по улиците на Флорънс и тя веднага разпозна облеклата на продавачите на тезгяха. Носеха тежки биоскафандри като древните лунни изследователи — херметически затворени и с толкова дебели уплътнения, че караха дихателния шлем на Корбин да изглежда почти разумно. Розмари беше чувала, че старите им скафандри се изхвърлят направо в космоса в запечатани контейнери. Стандартните процеси за пречистване и обезпаразитяване не им действаха. Нямаше риск да увредят имунната им система, или още по-лошо — естествения ход на човешката еволюция.

Геанци[1]. Раса, която даваше на думата „лудост“ едно съвсем ново определение.

— По дяволите — прошепна Кизи. — Погледнах към тях.

— Браво, Киз — каза Сисикс.

— Не исках!

Един от мъжете-геанци се насочи към тях, хванал един кръгъл терариум в облечените си в ръкавици ръце.

— Здравейте, сестри — поздрави ги той.

Гласът му се чуваше от един малък предавател, прикрепен на твърдия щит на гърдите на скафандъра му Клиппът му беше добър, но с тежък акцент и изпъстрен с неточно произнесени съгласни звуци, които издаваха липсата му на честа практика.

— Бихте ли желали да видите едно от малките чудеса на вашата планета-майка?

И той протегна терариума към Кизи и Розмари, без да обръща каквото и да било внимание на Сисикс.

Розмари промърмори едно „не, благодаря“ а Кизи избърбори нещо от сорта на „закъснявам за една уговорка“.

— Аз бих искала да го видя — обади се Сисикс.

Изражението на геанеца се вкамени под шлема му и той протегна по-наблизо терариума с насилена усмивка. Зад плекса се виждаше едно сложно устроено жълто цвете, което растеше от туфа мъх.

— Това е орхидея — обясни мъжът, а чуждата дума прозвуча странно на фона на останалия клипп. — Деликатно цвете, което някога е растяло в блатата и дъждовните гори на Земята. Също като по-голямата част от разнообразната флора на планетата, тези красиви цветя са изчезнали от естествените си екосистеми по време на Срива.

Очите му се стрелкаха от Кизи на Розмари и обратно, и продължаваха да търсят някаква проява на интерес.

— Благодарение на усилията на трудолюбивите ни събратя у дома, орхидеите вече виреят успешно в няколко възстановени дъждовни гори.

— Много е красиво — каза Сисикс.

Звучеше искрено. Посочи към цветето и обърна глава към спътничките си.

— Гениталиите ви изглеждат по подобен начин, нали?

Кизи избухна в смях, а Розмари усети, че се изчервява.

— Имам въпрос — каза Сисикс и се обърна към геанеца, който изглеждаше доста смутен.

Тя се протегна и докосна терариума. Геанецът се сви в скафандъра си при вида на извънземните нокти над земния мъх.

— Учените в проекта „Самсара“ работят ли и с деца ор[2]?

Геанецът се намръщи.

— Може би — отговори студено. — Но не може да очакваш голям успех в заниманията си с пръст, ако живееш с крака, увиснали във въздуха.

В приятелския му тон вече се усещаха нотки на високомерна набожност.

На Розмари почти й беше жал за него. Сисикс го дразнеше — опитваше се да го накара да изостави преструвката, че иска да ги доближи до красотата на природата, и да започне да проповядва за идеите на геанския пуританизъм. На пръв поглед, геанската цел — да излекуват вече едва обитаемия дом на вида си — изглеждаше благородна. Но това бе цел, споделяна от учените от проекта „Самсара“ които живееха в един сребрист орбитален кораб под формата на пръстен, който заобикаляше Земята — пръстен, който не беше построен от човеци, а от филантропи от аелуонски и аандриски произход. И въпреки че възстановителният проект на кръга бе ръководен от човеци, много от учените, които работеха редом с тях, бяха от други светове. Заклетите геанци — особено онези, които обикаляха из оживените мултирасови градове в търсене на души, които да спасят, — ненавиждаха този факт.

Геанецът пак се обърна към Розмари и Кизи. Недружелюбността в гласа му бе изчезнала, но на нейно място започваха да се усещат нотки на отчаяние.

— Ако ви се отворят няколко свободни минути по време на престоя ви — с други думи, „ако се отървете от извънземната“, — моля, елате да ни посетите отново. Имаме още много земни чудеса, които да споделим с вас — и още повече в затворените екосистеми, които поддържаме на борда на кораба ни.

Той прехвърли терариума в лявата си ръка и бръкна в торбата на рамото си.

— Ето — каза и им подаде по един инфочип. — Вземете ги, подарък от нас. С тяхна помощ ще можете да видите някои от вълшебните места, които ви очакват на родната ви планета. Просто ги вкарайте в скрибовете си и се насладете на красотата.

Той се усмихна блажено, сякаш самото споменаване на Земята бе достатъчно да го направи щастлив.

— Наистина много бихме се радвали, ако дойдете, сестри. Винаги сте добре дошли сред нас.

Геанецът се върна към тезгяха, а Кизи, Сисикс и Розмари побързаха да продължат нататък.

— И именно затова — заяви Кизи, която метна чипа в първата боклукчийска кофа, която видя — не бива дори да се поглежда към тях. Браво на мен.

— Има и аандриски, които са луди на тема „расова чистота“ да знаете — каза Сисикс. — Но те поне не закачат околните непрекъснато.

— А какво правят вашите? — попита Кизи.

Сисикс сви рамене.

— Живеят във ферми с високи огради и си организират частни оргии.

— А това с какво се различава от останалите от вида ви?

— Нямаме високи огради, и допускаме всички желаещи до оргиите. Освен ларуанците. Те са алергични.

— Звезди — промърмори Кизи и пое навътре към същинската част на пазара.

После извади плик водораслени топчета от торбата си и започна да хрупа.

— Не мога да повярвам, че Мала се занимаваше с такива неща.

— Не мога да повярвам, че беше природопазител — каза Сисикс. — Иначе изглежда здраво стъпила на земята… Така да се каже.

— Извинете, кой?

— Мала, майката на Дженкс — отговори Кизи. — Тя участва в проект „Самсара“. Работи с бозайници. Трябва да помолиш Дженкс да ти покаже снимки на купищата й пухкави и козинести любимци… О, звезди, само като си спомня вомбатите…

Розмари беше сащисана. Не можеше да е чула правилно.

— Момент, тя е била природопазител?

Не можеше да бъде вярно — не и ако живееше на Пръстена. Природопазителите бяха не по-малко радикални, от колкото геанците. И бяха не само ксенофоби, ами и технофоби. Вярваха, че технологиите са основната причина за упадъка на планетата им и че единственият начин да постигнат изкупление е да живеят като животните, каквито всъщност са. Занимаваха се единствено с лов и събирачество, и се придържаха към генетичната чистота — отказваха не само да се подлагат на рутинни генни терапии, а и на ваксинации. Според вярванията им, слабите индивиди трябваше да бъдат оставени да изчезнат естествено в хода на естествения подбор. Явно не можеха да проумеят, че единствената причина, поради която Земята изобщо бе успяла да им предоставя дом и храна толкова дълго време, са обширните територии с изкуствено възстановени тревни площи, населени със стада животни за лов и изобилстващи от ядивни растения, които учените бяха върнали към живот с помощта на замразени ДНК проби и инкубационни камери. Розмари все още не познаваше Дженкс толкова добре, но как беше възможно такъв разумен, спокоен компютърен техник да бъде потомък на майка-природопазителка?

— Да, запалила се по идеята през тийнейджърските си години — обясни Кизи. — Избягала от дома си, пътувала с кораби на стоп, докато стигнала Земята, присъединила се към един клан. Започнала да яде истинско диво месо — абе, пълна програма. Можеш ли да си представиш?

Кизи се сниши театрално и започна да имитира ловец, който дебне плячката си.

— Промъкваш се през храстите — продължи тя, като подскачаше ту на едната, ту на другата страна, — като избягваш змиите и плъховете и каквото още там има, и носиш само една дълга, остра пръчка, и после трябва да се нахвърлиш на някакъв огромен бивон…

— Бивон? — погледна я въпросително Сисикс.

— Нещо като по-голяма крава. И след това трябва да го намушкаш, и пак, и пак, и пак, а той те размята наоколо и ох, мамка му!

Кизи продължи да подскача оживено и да разиграва някаква неразбираема пантомима, без да усети — или без да се интересува от факта, — че околните я наблюдават подозрително. Няколко водораслени топчета изхвърчаха от чантата.

— И после копитата замахват точно пред физиономията ти, и после кръв, кръв навсякъде, и после то умира, и после трябва да го разпарчетосаш направо с ръце. И да го изядеш.

Тя вдигна ръце към устата си и започна да издава ръмжащи, мляскащи звуци.

— Ох… Хайде да спуснем завесата вече, моля те — направи гримаса Сисикс.

— Дженкс на Земята ли е пораснал? В някой клан? — попита розмари.

— Не, но се е родил в такъв. Затова е малък — обясни Сисикс. — Майка му не се е подложила на предродилна терапия.

— Аха — кимна Розмари. — Мислех, че е геномод, но не бях сигурна дали няма да се засегне, ако го питам.

— А, не, наистина си е свързано с гените, само че си е роден така — отговори Кизи. — И между другото, сигурна съм, че си си спечелила няколко точки в очите му, като не си го споменала веднага. Няма нищо против въпросите, но все пак му омръзва.

Сисикс доуточни:

— Мала не се е подлагала на рутинен ултразвук, след като е забременяла, нали разбираш. Тя…

— Почти е умряла по време на раждането — довърши Кизи вместо нея. — Сериозно. Почти е умряла. Можеш ли да повярваш? Кой би рискувал да умре при раждане? Ама че архаична история. А и Дженкс е щял да умре като едното нищо, само че Мала решила изведнъж да стане суперготина. Спряла да вярва в щуротиите на природопазителите в момента, в който заговорили за убийството на детето й.

Ченето на Розмари увисна.

— Щели са да убият Дженкс?

Кизи кимна и натъпка шепа топчета в устата си.

— Прдпзтл ммднн ммф — хрмф.

Тя преглътна.

— Природопазителите изоставят децата, които са се родили болни, или различни, или нещо такова. Просто така — „а, ей това е някакво странно такова, я да го зарежем, за да можем да се отървем от слабите гени“.

Кизи стисна юмруци и смачка топчетата, останали в плика.

— Пфу! Ама че тъпотия!

След това погледна надолу, сякаш виждаше торбичката водораслени топчета за пръв път.

— Оф.

— Какво е станало? — попита Розмари.

— Направих водораслените топчета на трохи.

— Не, имах предвид какво е станало с Мала.

— Избягала и оттам — отговори Сисикс. — Измъкнала се от клана и намерила група учени, които работели на повърхността на планетата. Понеже…

— Не, пропускаш най-яката част — намеси се Кизи. — Трябвало е да върви, разбираш ли — да измине невероятно дълъг път, с надеждата да намери някого отвъд границата на териториите на оцеляващите. Без кораби, без совалки, без нищо. Можела е само да върви. Пеша, казвам ти! А наоколо е гъмжало от лъвове. Лъвове!

— Е, не навсякъде — вметна Сисикс.

— Слушай какво, когато става дума за лъвове, няма значение дали са буквално навсякъде — отговори Кизи. — Достатъчно зле е да знаеш, че има няколко лъва, които може и да са наблизо…

— Е, както и да е — учените на Пръстена предоставили убежище на Мала и Дженкс, а тя осъзнала, че всъщност не са толкова лоши. Освен това открила, че биологията й допада и доста й се удава, и се занимава с това оттогава насам.

— Нито е ходила на университет, нито нищо — отбеляза Кизи. — Просто започнала да рине тора в развъдниците и постепенно научила всичко сама. Е, все още е геанка, но е доста по-умерена от преди. Всъщност, повечето от човешките учени на Пръстена са такива. Вярват, че всички хора са свързани с планетата си и така нататък, и не обичат да са далеч от Земята, но не се занимават с останалите глупости. И доколкото разбрах, Мала е била само леко потресена, когато Дженкс решил, че иска да отиде да види останалата част от галактиката като тийнейджър. Вече няма никакъв проблем с това. Много от геанците са свестни хора. За разлика от онези задници.

Тя посочи с глава назад към мисионерите.

— Учените от Пръстена не са ли могли да подложат Дженкс на генотерапия? — попита Розмари. — Дори те сигурно нямат нищо против стандартните медицински практики.

— Нямат. Имат си имуноботи като всички останали, а и ваксини, слава на звездите. Но генотерапията е малко рискована. Наемат се с нея, ако сериозно влошава качеството на живот на пациента, но не и по козметични причини.

— Тогава защо…

— Защо Дженкс не се е подложил на някаква процедура ли? Както казах, не си заслужава, ако няма сериозна причина. Виж го само как добре си живее, негодника. Ще си остане чисто злато, независимо от размера си.

— Но когато е бил бебе, не са могли да знаят дали ще е така.

— Мала не им е позволила. Дженкс казва, че след като лекарите признали, че дребният му ръст не означава, че няма да бъде здрав, тя не им дала да кажат и дума за генотерапия. И не е имало нищо общо с геанските й възгледи. Дженкс ни разказа, че просто й е било писнало да й обясняват как детето й не е в ред.

Кизи спря и се огледа.

— А аз пък съм ви водила в напълно погрешна посока през цялото това време.

— Кое е първото нещо в списъка ни? — попита Сисикс.

Кизи извади скриба си.

— Почистващ препарат за плекс — прочете. — А след това — контейнери за хигиеноботи.

— Може ли да вземем от неароматизираните този път? — примоли се Сисикс. — Ашби винаги купува от онези с миризма на лимон, а е просто отвратително да влезеш в банята, след като цял ден си чистил, и да ти замирише на цитруси.

— Имаш нещо против свежото ухание на лимон?

— Знаеш ли какво е иски?

— Не.

— Напротив, знаеш. Малък, зелен плод, расте на гроздове от по три.

— А, да.

— И мирише на лимон, нали?

— Малко.

— Е, на моята планета балсамират мъртъвците със сок от иски.

Кизи се разсмя.

— О, не. Ужас. Окей, неароматизирани хигиеноботи.

Тя погледна към списъка още веднъж и потупа по екрана изразително като политик, който държи реч.

— Слушайте, днес трябва да се докажем като отбор за пазар, който заслужава доверие. Купуваме само каквото пише в списъка, и толкова. Всеки път, когато дойдем тук, успявам да хвърля страшно много пари за неща, които даже не ми трябват.

Нещо над рамото на Розмари привлече вниманието й.

— Като ей онези, например.

И без да каже дума повече, тя хукна към една сергия, отрупана със стоки за жонгльори.

Сисикс въздъхна.

— Започна се — отбеляза, загледана след Кизи, която тъкмо ровеше из една кутия, пълна с лъскави кегли. — Ако мислиш, че днес ще се купуват консумативи, си в голяма грешка. Днес ще се препираме с Кизи на всяка следваща сергия.

Докато вървяха след механичката, Сисикс обви ръка около рамото на Розмари. Неочакваната близост на жеста я накара да примигне изненадано, но усети и лека гордост. Дори да я оберяха до края на деня, поне щеше да е в добра компания.

Дженкс слезе надолу по рампата към подземния технически район — или, както по-често го наричаха, „пещерите“. На столче пред входа бе седнал един мъж-аандриск, въоръжен със зашеметител, а до него бе поставена една многоезична табела, на която пишеше:

СЛЕДНИТЕ ПРЕДМЕТИ МОГАТ ДА БЪДАТ ВРЕДНИ ЗА ТЕХНИКАТА, БОТОВЕТЕ, ИИ-ТАТА, МОДИФИЦИРАНИТЕ САПИЕНСИ И САПИЕНСИТЕ, КОИТО ИЗПОЛЗВАТ ЛИЧНИ ЖИВОТОПОДДЪРЖАЩИ СИСТЕМИ. НЕ ВНАСЯЙТЕ НИКОЙ ОТ СЛЕДНИТЕ ПРЕДМЕТИ В ПЕЩЕРИТЕ. АКО В ТЯЛОТО ВИ СА ИМПЛАНТИРАНИ ЕДИН ИЛИ ПОВЕЧЕ ОТ ТЯХ, ИЗКЛЮЧЕТЕ ГИ, ПРЕДИ ДА ВЛЕЗЕТЕ:

Рентгенови пачове (очни импланти за виждане през повърхности)

Отвличащи ботове или ботове-убийци

Хакеров прах (въздушни кодоинфилтратори)

Неправилно запечатани радиоактивни материали (ако не сте сигурни дали са такива, не поемайте риск)

Всичко, захранвано с гориво от рециклирани отпадъци

Магнити

На дъното на табелата имаше още едно изречение, само че на клипп, и добавено на ръка:

Сериозно говорим, мамка му.

Докато Дженкс минаваше покрай него, аандрискът му кимна дружелюбно, а двата еднакви импланти в очните му ябълки проблеснаха на изкуствената светлина. Всеки магазин и всеки павилион в пещерите бе снабден с различни осветителни тела, за да се отличава от останалите. Пещерите представляваха същински циклон от яркосиньо, преливащи се дъги, изкуствени изгреви и прожектирани по таваните имитации на звездно небе. Ако посетителят се намираше в самото помещение, можеше да оцени красивия ефект, но в коридорите между магазините се получаваше главозамайваща смесица от различни цветове и сенки. Беше като да вървиш през пиян калейдоскоп.

Дженкс се чувстваше у дома си в пещерите, и то не само заради безкрайните редици от спретнато опаковани, изработени на ръка стоки. Много от посетителите и продавачите бяха Закоравели фенове на генните модификации — хора, склонни да заменят собствените си крайници със синтетични, подобрени техни версии. Тук можеха да се видят метални екзоскелети, непрекъснато променящи се татуировки от наноботи и обезпокоително съвършени лица, които издаваха слабостта на собственика си към геномодите. Лицеви пачове, дермални портове, домашно изработени импланти. Застанал редом до тези странности, той не правеше абсолютно никакво впечатление с дребния си ръст. Беше трудно да се чувстваш странен на място, където всеки е странен. Действаше му утешително.

Вървеше по пътеките и си отбелязваше наум местата, на които трябваше да се върне по-късно. Дженкс беше ветеран в Порта и знаеше, че има само едно място, от което уважаващият себе си посетител може да започне, преди да продължи да хвърля кредити по другите места.

Витрината, пред която спря, далеч не беше най-лъскавата от всички. От тавана висеше табела, направена от една голяма, счупена платка. Надписът представляваше парчетии и боклуци, залепени под формата на букви, и гласеше „Ръждясалата кофа“. Отдолу бе написано с по-малки букви „Ремонт и замяна на техника“, и с още по-малки букви — „Собственици: Пипер и Блу“.

Дженкс застана на пръсти, за да погледне над тезгяха. Пипер се бе навела над един работен плот с гръб към него и си мърмореше нещо. Протегна се да се почеше по тила на обръснатата си човешка глава и остави малко петно от смазка. Дори да беше забелязала, явно не й пукаше.

— Ей, мадам! — викна Дженкс. — Да знаеш откъде мога да си намеря малко стимботове?

Пипер се обърна, без да прикрива раздразнението си от глупавия въпрос. Лицето й обаче мигом се проясни, когато видя кой го е задал.

— Дженкс! — възкликна тя, избърса ръцете си в престилката и се приближи към тезгяха. — Какво правиш тук?

Тя коленичи и го прегърна приятелски. Прегръдката бе топла, но ръцете й бяха слаби. Прекалено слаби. Прегръдките й будеха съжаление у Дженкс, откакто се познаваха.

Пипер и партньорът й Блу бяха бежанци от една от колониите от покрайнините, наречена Аганон — един от последните бастиони на движението на Подобреното човечество. Отритнати както от Диаспората, така и Народната Галактика, колониите на Подобрените отглеждаха хората в инкубационни кораби и избираха генетичните им особености в зависимост от това, от което обществото щеше да се нуждае най-много по времето, когато достигнат зряла възраст. Гените им бяха модифицирани до неузнаваемост. Бяха подобрени здравето им, интелигентността, социалните умения — каквото беше нужно за работните места, които щяха да заемат. Черната работа се изпълняваше от хора, чиито гени оставаха недокоснати, с изключение на две неща: бяха стерилни и нямаха коса (за да се забелязват по-лесно). Подобрените бяха толкова твърдо убедени в превъзходството си над работническата класа, че се бяха оказали напълно неподготвени за неочакваното бягство на Пипер. То бе започнало в късното й детство, когато бе успяла да избяга от един завод за производство на машинни части, и бе завършило в едно огромно сметище за бракувани машини, което се бе превърнало във временния й дом. Сред безбройните изхвърлени, непотребни парчетии тя бе успяла да намери скрито съкровище: една изоставена междузвездна совалка. С помощта на все още годните части, които бе изровила, тя бе успяла да поправи, закърпи и, в крайна сметка, някак си да пробуди совалката за живот. Бе й отнело над шест стандарта, за да я накара да лети, и още почти стандарт, за да открадне достатъчно гориво. Цената на свободата й беше тежкото недохранване, което почти я беше убило, когато един от патрулните кораби на НГ най-после я откри. Беше на Порт Кориол от осем стандарта — достатъчно дълго, за да се превърне в едно от основните присъствия в общността на модърите, — а здравето й бе укрепнало. Но въпреки че обожаваше да яде (бе приела името „Пипер“, когато бе открила удоволствието от подправките), метаболизмът й просто не успяваше да насмогне. Изпосталялото й тяло никога нямаше да се налее.

Фактът, че Пипер и Дженкс можеха да застанат рамо до рамо — бегълка от свят, където гениите модификации бяха закон, и дете на майка, която бе отказала каквато и да е медицинска помощ в отглеждането му, — беше свидетелство за свободния дух на Порта, както и за странностите, присъщи на човечеството. Може би в това се криеше и причината за разбирателството между него и Пипер, в което се усещаше състрадание към съдбата на другия. Е — това и дълбоката им, неумираща любов към всичко дигитално. Това без съмнение помагаше.

— Как е „Пътешественика“? — попита Пипер.

Това винаги бе първият въпрос, който задаваше — и не само за да се намира на приказка. Интересът й към кораба — всъщност към всички кораби — беше напълно неподправен.

— Лети гладко, както винаги — отговори Дженкс. — Току-що направихме пробив на сляпо до Ботас Уелим.

— Новата аелуонска колония, нали?

— Мда.

— Как мина?

— Като по учебник. Само дето на новата ни секретарка не й понесе подпространството… Блааргх — изимитира Дженкс звук като от повръщане.

Пипер се засмя.

— О, искам да чуя всичките клюки. Имаш ли време за чаша мек, след като приключим с деловата част? Сглобих един самовар, който направо ще промени живота ти.

— Е, на такова предложение няма как да откажа.

— Добре. Та какво следва? Имате ли следващ проект предвид?

— Всъщност, да — отговори Дженкс гордо. — Чу ли за членството на торемийците в Народната Галактика?

Пипер завъртя очи.

— Имаш ли някакъв акъл въобще, по дяволите?

Дженкс се засмя.

— Не знам, но ни се отвори страшно добра работа покрай това. От Токат до Хедра Ка. Повериха проекта на нас.

— Няма начин — отговори Пипер, а ченето й увисна. — Отивате в ядрото?

— Мда. И то — пробив с котва.

— Егати. Наистина ли? Доста сериозно пътуване ви се очертава. Колко време ще е?

— Около стандарт. Но от НГ плащат сметките. Всичко, което трябва да направим, е да стигнем дотам и да направим пробива.

Пипер поклати бързо глава.

— Радвам се за вас, но се радвам и че не съм аз — засмя се тя. — Леле, как ще ме хване съклетът, ако трябва да остана на борда на някой кораб толкова дълго. И все пак… Ядрото. Колко души могат да се похвалят, че са били там?

— Именно.

— Уха. Е, това обяснява защо си тук. Предполагам, че си носиш списък с необходимите неща?

— Повечето са за Киз. Тя отиде да купува консумативи.

Дженкс й подаде скриба си.

— Предай й да се отбие за малко, преди да напуснете орбита. Няма да я пусна да си отиде, без да си кажем „здравей“.

— Сякаш тя би допуснала да се случи такова нещо. Може да се видим с теб и Блу някъде на тъмната страна по-късно, ако нямате някакви планове. Ще вечеряме заедно или нещо подобно. Все пак, тъкмо получих заплата.

— Много ми харесва тази идея. Особено онази част, в която предложи да платиш.

Пипер бавно мина надолу по списъка. Четенето не беше от силните й страни.

— Добре, модулатори на потока… Иди при Пок, куелианеца в алеята с ботовете по-надолу. Познаваш ли го?

— Не лично. Адски е странен.

— Не споря с това, но не е лош, а и не опакова стоката си в гракс като останалите. Имай ми доверие — модулаторите му са първо качество.

— Какво лошо има в гракса?

— По принцип е хубав и надежден като защита за техниката в опаковките, но ако оставиш стоката в него прекалено дълго, притъпява функциите на рецепторите.

— Вярно ли?

— Е, търговците на гракс не са съгласни, но мога да се закълна, че уредите ми вървят по-добре, откакто спрях да купувам стока, опакована в него.

— Ще ти се доверя по този въпрос.

Пипер продължи надолу по списъка.

— Съединители… Иди при Хиш.

— Хиш?

— Магазинът се казва „Отворена верига“ тя е собственичката.

— А, ясно. Никога не съм бил в „Отворена верига“. По принцип ходя в „Бялата звезда“.

— Тя взима повече, но мисля, че стоките й са доста по-добри. Спомени й, че съм казала така — може да свали цената с няколко кредита.

Продължи да чете.

— От тези вериги мога да ти намеря аз, само че ще трябва да са втора употреба.

Тя се пресегна към един рафт, свали една опаковка, увита на ръка, и я остави на тезгяха.

— Твоята стока втора употреба обикновено е по-добра от новата стока от други места — отговори Дженкс.

Беше напълно искрен. Пипер беше същинска магьосница, когато опреше до връщането на мъртвата техника към живот.

Тя се подсмихна.

— Чаровник такъв.

Очите й отново се насочиха към скриба.

— Бобини… Хмм. Мисля, че трябва да имам малко, скътани тук някъде…

Тя заопипва наоколо, след което метна торбичка, пълна с дребни метални предмети на тезгяха.

— Ето. Бобини.

— Колко общо? — попита Дженкс и протегна ръката с гривната си напред.

Пипер махна с ръка.

— Нали ще черпиш мен и мъжа ми на вечеря. Квит сме.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно.

— Добре тогава.

Дженкс прочисти гърло и понижи глас, преди да продължи:

— Пипер, имам нужда от още нещо. Извън списъка.

— Да чуем — подкани го Пипер.

— Само от любопитство, нищо сериозно…

Молбата му, разбира се, бе доста сериозна, но трябваше да внимава с подхода — дори когато ставаше въпрос за близък приятел като Пипер.

Пипер кимна бавно, с разбиране, и се наведе напред през тезгяха.

— Изцяло хипотетично — отговори тя тихо. — Ясно.

— Точно — отговори той и направи пауза, преди да продължи. — Разбираш ли от механични тела за ИИ-та?

Пипер повдигна вежди — или по-точно, онова място, където щяха да се намират веждите й, ако тялото й беше окосмено.

— Хич не си поплюваш с хипотетичните въпроси, а? Без да се обиждаш.

— Не се обиждам. Виж, знам, че телата за ИИ-та са трудни за намиране…

— „Трудни за намиране“? Дженкс, този вид техника нарушава толкова много закони, че на практика не съществува.

— И все пак трябва да има някой. Някой модър, укрит в бункер някъде…

— О, сигурна съм, че има. Но никой, когото да познавам.

Тя впери изпитателен поглед в очите му.

— За какво изобщо ти е притрябвало такова тяло?

Дженкс подръпна флеша в лявото си ухо.

— Може ли да ти кажа, че е лично, и да не обсъждаме този въпрос повече?

Пипер не отговори, но техникът позна по изражението в очите й, че намества парчетата от пъзела. Знаеше какво работи той. Беше го чувала да говори за Лови, независимо колко небрежен се бе опитвал да бъде. Дженкс усещаше, че започва да се поти. „Звезди, сигурно изглеждам жалък“ — помисли. Но Пипер само се усмихна лениво и сви рамене.

— Както искаш.

Тя се замисли за момент, и на лицето и се изписа сериозно изражение.

— Но може ли да ти кажа нещо като на приятел? Ако по някакъв начин се сдобиеш с тяло за ИИ — или да, ако по някакво невероятно щастливо стечение на обстоятелствата аз намеря такъв начин, ще ти се обадя, — искрено се надявам да знаеш какво правиш.

— Ще внимавам.

— Не, Дженкс — отговори Пипер с глас, който не оставяше място за каквито и да е възражения. — Нямам предвид да внимаваш да не те арестуват. Имам предвид да внимаваш да не направиш нещо опасно. Не искам да прибягвам до емоционални манипулации от десена на „тъжната ми лична история“, но виж какво: аз съм крайният резултат от действията на няколко много глупави, добронамерени човека, които са решили, че би било страхотна идея да дадат на човечеството напълно нов облик. Не е започнало с нещо особеногенетична модификация тук, нова комбинация между едно и друго ДНК там. Но постепенно нещата ставали все по-сериозни, докато положението не излязло от всякакви разумни граници. Именно Затова е забранено да се дават тела на ИИ-тата. Хора, които разбират от етика доста повече от мен или теб, са решили, че НГ не е готова — както на практика, така и морално — да създаде и приюти нов вид живот. И да, ИИ-тата наистина се третират отвратително в момента. Знаеш, че аз напълно подкрепям идеята да им се дадат равни права с нас. Но това вече е опасна територия, Дженкс, и въпреки че не ми е приятно да ти го казвам, не смятам, че телата за ИИ са решение на проблема. Затова помисли добре какво всъщност се готвиш да направиш — независимо от напълно благородните ти намерения. Запитай се дали си готов да понесеш толкова голяма отговорност.

Тя вдигна тънките си ръце. По дланите й се преплитаха изпъкнали стари белези — спомени от десетилетието, което бе прекарала в ровене из купчините остър метал на сметището. Спомени от глада, страха и родния й свят — свят, който бе тръгнал напълно погрешно.

— Запитай се до какви последствия може да се стигне.

Дженкс се замисли дълбоко и най-сетне каза:

— Ако имаш толкова твърдо мнение по въпроса, защо се съгласи да ми кажеш, ако попаднеш на модър, който разполага с такива тела?

— Защото си ми приятел — отговори тя, а острите нотки изчезнаха от гласа й. — И защото работата ми е да завързвам връзки с нови хора. И ако си решил сериозно да се заемеш с това, бих предпочела аз да ти осигуря необходимото оборудване, а не някой некомпетентен шмекер. Въпреки че, честно казано, се надявам да ме послушаш и да се откажеш, преди да намеря някого.

Пипер сложи на тезгяха малка табела, която гласеше. „В склада съм, викнете, ако ви потрябвам“

— Хайде, имаме нужда от малко мек. А и аз искам да чуя за новачката, дето я хваща космическата болест.

Ашби седеше в хотелската стая, която бе запазил час по-рано. Мислеше си за водна топка. Не че се интересуваше от този спорт особено много, но тази мисъл бе доста по-поносима от алтернативата си. Когато беше станал от леглото сутринта, се бе подготвил за ден, който ще прекара в пазаруване и харчене на кредити, и чиято връхна точка най-вероятно щеше да бъде хубава вечеря, придружена от едно питие, в някой непретенциозен бар. Сега обаче се намираше на тъмната страна на Кориол, заобиколен от пухкави възглавници и грозни картини, и чакаше Пей — която не само беше жива и здрава, но и се намираше наблизо и имаше намерение да прави секс с него. Водната топка беше по-лесна за смилане тема.

„Добре… Финалисти на шампионата за Титаниевата купа от 303 стандартна година. Да видим. «Белите шапки» трябва да са участвали, понеже Кизи издивя, когато Кими Сейнт Клер си разкъса сухожилието. И «Звезден взрив», нали? Да, нали купих на Ая тениска с логото им за рождения й ден онази година. Каза, че те са й любимци…“

Ако оставеше мислите си да се реят свободно като космокапсула, която ту се гмурка, ту излиза на повърхността на някое коренно различно място, никога нямаше да може да се успокои. Прекалено много различни чувства напираха да им обърне внимание. Облекчение, задето Пей е в безопасност. Радост, че ще я види всеки момент. Неоснователна тревога, че чувствата й към него са охладнели. Решимост да я остави да избере как да протече срещата им (кой знае как се чувстваше, след като беше прекарала десетки десетници в заобикаляне на военни зони). И страх. Същият страх, който изпитваше всеки път, когато се срещаха. Страх, че в някой момент от идните десетници, след като тя се завърнеше в по-опасните зони на космоса, това „здравей“ може да се окаже последното им „сбогом“.

„Не, не, «Зведен взрив» трябва да са спечелили през 302-ра, не 303-та. Това беше рожденият ден, за който Ая получи първият си скриб, което означава, че тъкмо е тръгнала на училище. Което означава, че е било 302-ра.“

Усещаше и леко безпокойство — притеснение, че този път ще ги хванат. Не можеше да се сети да е пропуснал нещо. Системата, която бяха разработили, за да не бъдат разкрити, вече се беше превърнала в навик. Той винаги избираше хотела — обикновен, нищо лъскаво или разположено по централните улици. За предпочитане беше и да не са ходили там преди. След това даваше на обслужващия персонал да разберат недвусмислено, че има нужда от почивка и не бива да го безпокоят по какъвто и да е повод. След като се настанеше в стаята, изпращаше на Пей съобщение, което се състоеше единствено от името на хотела и номера на стаята, а тя го изтриваше веднага, след като го прочетеше. Два часа по-късно — достатъчно дълго, за да не забележи някой — тя пристигаше в хотела и наемаше съседната на неговата стая. Това беше съвсем лесно, тъй като сложната нумерология беше един от основните компоненти на традиционната аелуонска култура. Имаше толкова много различни, и дори противоположни системи за намиране на смисъл в различни поредици от цифри, че независимо кой номер стая бе наел Ашби, Пей успяваше да оправдае с нещо защо иска стая с номер като съседната. Рецепционистите, които не бяха от аелуонски произход, предполагаха, че тя иска стая с номер, който символизира спокойствие или добро здраве, а аелуонците просто приемаха, че е доста старомодна за възрастта си (и може би леко наивна). След като се настанеше в стаята си, Пей почукваше на стената откъм стаята на Ашби, който проверяваше дали няма някой в коридора, след което излизаше. Готово.

Доста дълга и сложна церемония, само за да могат да се видят — но беше неизбежно. Колкото и да бяха щедри и свободомислещи спрямо галактическите си съседи, аелуонците продължаваха да смяташ партньорствата между различни раси за табу. Ашби не разбираше каква логика следват — този тип връзки не бяха никакъв проблем за човеците, поне ако ставаше въпрос за двукраки видове, — но разбираше на каква опасност може да изложи Пей. Една аелуонка можеше да изгуби семейството и приятелите си завинаги заради партньорство с извънземен. Можеше да загуби и работата си — особено ако беше свързана с правителството. А за някой като Пей, която се гордееше с неуморния си труд и безспорния си професионализъм, такъв срам щеше да бъде непоносим.

„Съсредоточи се, Ашби. «Белите шапки» «Чуковете». «Ястребите»?… Не, те не бяха стигали до полуфиналите, откакто работеше на борда на «Утринна зора» Ами… о, звезди, Ашби. Хайде, стегни се. Водна топка!“

Освен всички емоционални дилеми, които се опитваше да игнорира, Ашби водеше и битка на волята — ум срещу биологични инстинкти. Знаеше, че почти със сигурност ще спи с партньорката си всеки момент, но не искаше да го приема за даденост. Нямаше понятие през какво е минала, преди да се видят, и преди да добиеше ясна представа за състоянието й, щеше да я остави да води, както пожелае. А и дори да беше в настроение за същото, като него… е, все пак беше възпитан. Независимо от това, че тялото му бързаше да изпревари събитията.

„Ашби. Полуфиналите. 303-та година. «Въздушните гмурци» спечелиха. Кой друг беше…“

На стената се почука — тихо, но отчетливо.

Ашби мигом забрави за финалите на Титаниевата купа.

— Сапун! — нададе вик Кизи и посочи към един павилион с продукти за баня. — Вижте ги! Приличат на парчета торта!

Тя побягна нататък. Тежката й чанта, пълна с покупки, подскачаше на гърба й.

— Малко скраб за люспи ще ми дойде добре, предполагам — каза Сисикс.

Тя и Розмари последваха механичката, която вече се ровеше из кошниците на една от масите.

Магазинът беше собственост на хармагиански търговец, чиито стоки бяха ориентирани към нуждите на множество видове. Груби четки и връзки с билки за парните бани на аандриските, ефервесцентни таблетки и затоплящи соли за ледените вани, предпочитани от аелуонците, пили за кожа и пречистващи тоници за хармагианците, както и един скромен, но весел на вид щанд с човешки сапуни, шампоани и още дузини бурканчета, бутилки и кутийки, които Розмари не можеше да разпознае. Интелигентните раси на галактиката можеха да открият много културни сходства помежду си, но имаше малко теми, по-оспорвани от правилния начин за почистване на собственото тяло.

Хармагианецът — който беше мъжки, доколкото Розмари можеше да разбере по цвета на петната по гърба му — избръмча към тях на количката си, когато се приближиха.

— Желая ви сполука, мили гости — поздрави ги той, а пипалцата на брадичката му се извиха щастливо. — Има ли нещо конкретно, от което да се нуждаете, или искате да поразгледате?

Мъничките, пръстоподобни израстъчета на трите му предни пипала се разтвориха в жест на услужливост. Беше вече на възраст, и бледожълтата кожа, която покриваше безформеното му тяло, вече бе лишена от младежката си влажност.

Розмари беше разговаряла с хармагианци и преди — професорът й по ханто, например, както и няколко от редовните гости на вечерите, организирани от баща й, — но непрекъснато продължаваше да се изненадва от несъвместимостта на външния им вид с историята на расата им. Съществото пред нея — същото като всички останали представители на вида си — представляваше мекотело, което дори не можеше да се придвижва бързо без помощта на количка. Нямаше зъби, нито пък нокти. Нямаше дори кости. И въпреки това преди време тези безгръбначни бяха управлявали значителна част от галактиката (и все още продължаваха да я управляват, ако се съдеше по това накъде текат кредитите — само че вече нямаха навика да поробват местните видове сапиенси на различните планети). Беше прочела научния труд на един аелуонски историк, който бе предположил, че именно физическите недостатъци на хармагианците са били онова, което им е помогнало да развият технологиите си така, че да придобият значително предимство над останалите видове. „Амбицията и интелигентността“ — пишеше историкът — „представляват опасна комбинация“.

Когато се замисли за историческия контекст на обстановката, Розмари отсъди, че присъствието й в магазина допринася за възникването на една силно любопитна картина: един хармагианец (застаряващ син на бивша империя), един аандриск (представител на народ, който бе ръководил преговорите, благодарение на които хармагианските колонии бяха получили своята независимост, и впоследствие бяха сформирали НГ), и двама човека (незначителна раса, която със сигурност щеше да падне под хармагианско робство, ако беше открита по времето, когато хармагианците още имаха такава практика). И всички те бяха застанали рамо до рамо и водеха приятелски разговор на тема „принадлежности за баня“. Времето беше един изключително любопитен изравнител на различията.

Кизи продължаваше да наднича тук-там из съкровищата на хармагианеца.

— Имате ли… оо! Мога ли да ви говоря на ханто? В момента се уча с помощта на един курс в мрежата, та искам да се поупражня.

Сисикс изгледа Кизи скептично.

— Кога си започнала да учиш ханто?

— О, не знам… Преди пет дена, май?

Цепките на върха на стълбчетата на очите на хармагианеца се набръчкаха от добронамерен хумор.

— Да чуем, моля?

Кизи прочисти гърло и изкашля няколко завалени срички. Розмари се сви от неудобство. Не само, че думите й бяха почти напълно безсмислени, ами и липсата на задължителните жестове с тяло караха малкото разбираеми неща да звучат доста невъзпитано.

Но хармагианецът забухука в пристъп на смях.

— О, мила моя гостенке — каза той, а пипалцата му потрепнаха. — Прости ми, но това е най-лошото произношение, което съм чувал в живота си.

Кизи се ухили малодушно.

— О, не — засмя се тя.

— Не сте виновна вие — успокои я хармагианецът. — Човеците срещат големи затруднения в имитирането на тоналните ни вариации.

Розмари вдигна ръка пред ключицата си и размаха пръсти, както се беше упражнявала многократно. Движенията й бяха груба имитация на жестовете на пипалцата на хармагианците, но това бе най-близката имитация, която бе по силите на човек.

— Пала, рам тален, ракае’ма хук аескепТало’н, хама пТхул басракт’хон киб — обърна се тя към хармагианеца.

„Може би, мили ни домакине, бихме могли да разменим слова — с по-големи усилия и уважение от наша страна.“

Кизи и Сисикс обърнаха глави към Розмари едновременно и се втренчиха така, сякаш я виждаха за пръв път. Хармагианецът сви пипалца в знак на уважение.

— Моите поздравления и ответни уважения, мила гостенке! — отговори й той на собствения си език. — Търговка-космоплавателка ли сте?

Розмари разпери пръсти.

— Не съм търговка, а и съм космоплавателка едва от скоро — каза тя. — Аз и двете ми спътнички работим заедно на един тунелопробиващ кораб.

Думите бяха верни, но все пак звучаха странно — все едно се отнасяха за някой друг.

— Другарките ми и аз дойдохме в Порта, за да си набавим някои необходими стоки.

— О, строители на тунели! Добра работа, с много пътешествия. Ще имате нужда от много неща, за да поддържате чистотата на телата си по пътя.

Хармагианецът изправи пипалца — усмихваше се. След това обърна поглед към Кизи, а очите му се разшириха леко.

— Намерихте ли нещо по вкуса си? — запита я той на клипп.

Кизи вдигна една тухличка кървавочервен сапун.

— Това ми трябва — заяви тя, опря нос в нея и вдиша дълбоко. — О, звезди, какво има вътре?!

— Направено е с екстракт от варени еевирчета — обясни хармагианецът. — Ароматът им е много популярен на родната ми планета. Въпреки че ние, естествено, не ги използваме за сапун. В момента държите в ръката си една интересна смесица от двете ни култури.

— Ще го взема — отговори Кизи и му подаде сапуна.

Хармагианецът го хвана с две от по-малките си пипала, всяко от което бе покрито с калъфчета — ръкавици, които да предпазват нежната му кожа. Той изфуча на количката си зад тезгяха и се засуети с целофана и панделките.

— Заповядай, мила гостенке — заяви накрая и й подаде красиво опакованото пакетче. — Отчупвай си по малко за всяко къпане, така ще ти стигне за по-дълго.

Кизи отново опря нос в опаковката.

— Ммм, ама че хубаво ухае. Помириши, Розмари!

На Розмари не й оставаше друг избор, понеже Кизи вече беше завряла вързопчето в лицето й. Миризмата беше тежка, сладка и захарна — като торта. Сигурно къпането с такъв сапун щеше да е като да си вземеш вана в захарна целувка.

— Осемстотин и шестдесет кредита, ако обичате, благодаря ви — каза хармагианецът.

Кизи протегна ръка към Розмари.

— Може ли чипа?

Розмари примигна неуверено. Не беше сигурна дали я е разбрала.

— Чипът за служебни разноски на фирмата ли?

— Да, нали купувам сапун — отговори Кизи. — Сапун може, нали?

Розмари прочисти гърло и погледна надолу към скриба си. Не, сапун не можеше, особено ако беше толкова луксозен — но как да го обясни на Кизи? Беше се качила на кораба, където тя я беше посрещнала с отворени обятия, бе й позволила да я черпи с прекалено много питиета, имаше много по-малко опит от нея в работата на екипажа и в пазаруването в неутрални портове. Но дори при това положение…

— Съжалявам, Кизи, но… ъъ… Можем да използваме чипа само за сапун за общо ползване. Ако искаш нещо по-специално, трябва да си го платиш сама.

Мразеше всяка дума, която й се налагаше да произнесе. Звучеше като абсолютна гаднярка.

— Но… — започна Кизи.

Без да каже дума, Сисикс я грабна за китката и я притисна към скенера на търговеца. Чу се изпиукването, което сигнализираше, че плащането е било прието.

— Ей! — възкликна Кизи.

— Можеш да си го позволиш — заяви Сисикс.

— За мен бе удоволствие — изпрати ги търговецът. — Заповядайте отново следващия път, когато дойдете.

Гласът му беше приятелски, но Розмари познаваше по извиващите се пипалца под брадичката му, че случката около плащането го е накарала да се почувства неудобно. Тя направи бърз, безмълвен жест в знак на извинение. Той я удостои с любезно присвиване на пипалата и отпраши на количката си, за да помогне на следващите клиенти.

Сисикс се намръщи на Кизи, докато излизаха от павилиона.

— Киз, ако някога попаднем с кораба в някакъв труден участък и аз кажа на теб и останалите да изоставите онова, с което се занимавате в момента, да седнете и да закопчаете предпазните колани, какво ще направиш?

Кизи изглеждаше объркана.

— Какво?

— Просто ми отговори.

— Ами… ще оставя онова, с което се занимавам, и ще се закопчая — отговори Кизи.

— Дори ако не искаш да го правиш?

— Да.

— А ако ти ни помолиш да не използваме крановете за вода за известно време, защото трябва да поправиш тръбопровода, въпреки че на нас хич не ни се иска да го правим, как постъпваме?

Кизи се почеса по носа.

— Спирате да използвате крановете — отвърна.

Сисикс посочи към Розмари.

— Тази жена тук има най-тежката работа от всички нас. Трябва да живее на кораба заедно с екипаж от твърдоглави космоплаватели и да ни казва, когато някой от отдавнашните ни навици е против правилата. На мен това би ми изглеждало адски страшно, но тя го прави, и то без да се държи като квачка. И по тази причина, независимо дали ни се иска, или не, ще я слушаме, когато се опитва да си върши работата — защото очакваме от нея същото в замяна.

И тя погледна към Розмари, която тъкмо отправяше наум горещи молби към земята да се разтвори и да я погълне.

— А ти, Розмари, имаш пълното право да ни сриташ здраво отзад за такива неща, понеже ако не успеем да преминем някоя от инспекциите или ако ни забранят да летим заради невалидни фактури, ще си навлечем също толкова сериозен проблем, колкото ако стане авария в самия кораб.

— Невалидните фактури не могат да ни запокитят в открития космос без двигател — промърмори Кизи.

— Много добре знаеш какво имам предвид — отговори Сисикс.

Кизи въздъхна.

— Извинявай, че се държах така тъпо, Розмари — каза тя, забила поглед в обувките си.

После й поднесе пакетчето сапун, като го вдигна високо, сякаш поднасяше дар на някое кралско величество.

— Моля те да приемеш този сапун в знак на извинение.

Розмари се засмя.

— Няма проблем — отвърна с облекчение, доволна, че не са сметнали нейното държание за тъпо. — Задръж го.

Кизи се замисли.

— Може ли поне да те черпя един обяд?

— Няма защо да се притесняваш, наистина.

— Остави я да ти купи нещо за хапване — намеси се Сисикс. — Иначе ще измисли някакъв несравнимо по-нелеп подарък, за да изрази разкаянието си.

— Ей, на теб ти харесаха онези сладкиши от „Царството на мармалада“ — заяви Кизи.

— Вярно — съгласи се Сисикс. — Почти ми се иска да чупиш скриба ми по-често.

— Бутнах го в една тенджера супа — призна Кизи на Розмари.

— След което бръкна с ръка, за да го извади.

— По инстинкт!

— А аз прекарах следващия час в медицинския отсек да й мажа и превързвам изгарянията.

— Все едно. Нали получи сладкиши все пак, стига си ме тормозила.

Сисикс посочи към скриба на Розмари.

— Имаме ли да купуваме още нещо от този район, преди да отидем да ядем?

Розмари прегледа списъка.

— Не мисля. Не каза ли, че искаш да си вземеш малко скраб за люспи?

— Да, но не ми харесаха онези в магазина — каза Сисикс. — Имаш ли нещо против да потърсим друг?

Трите се запътиха нататък, като минаваха от павилион на павилион и питаха продавачите за скраб за люспи. След няколко различни отрицателни отговора, придружени с извинения, един объркан поглед и един дълговрат ларуанец, който им се закле, че холистическите му пустинни соли ще свършат също толкова добра работа, Кизи подръпна Сисикс за жилетката.

— Обзалагам се, че ето там има — посочи тя с пръст.

— Къде? — попита Сисикс и се обърна.

Изражението на лицето й омекна, когато видя търговката — възрастна аандриска, седнала под една малка, плетена рогозка и заобиколена от трите си страни с масички, отрупани с ръчно направени стоки. Перата на жената бяха вече избледнели и по-тънки, сякаш износени с времето. Кожата й бе напукана, и въпреки че единствената дреха, която носеше — чифт меки панталони — беше яркоцветна и чиста, в осанката на люспестите й рамена се усещаше строга сериозност.

Сисикс си каза нещо тихо на рескитски. Розмари не можеше да разбере смисъла на съскащите звуци, но видя как Кизи сключва вежди. Сисикс ги докосна леко по рамената и каза:

— Извинете ме, дами. Почакайте тук, ще се опитам да не се бавя дълго.

След това се отправи към търговката, която бе заета да разбърква чаша, пълна с някаква гореща напитка, и не я забеляза да се приближава.

Розмари и Кизи се спогледаха.

— Разбра ли какво каза? — попита Розмари.

— Рескитският ми е ужасен — отговори Кизи, — но ми звучеше разстроена. Не знам какво става.

Тя кимна към една пейка наблизо.

— Май ще трябва да почакаме малко.

Двете отидоха да седнат. Аандриската на сергията вдигна глава и видя Сисикс. Усмихна й се, но в изражението й се усещаше колебание — сякаш й беше неудобно от нещо. Розмари виждаше, че Сисикс казва нещо, но бяха прекалено далече, за да я чуе (не че щеше да разбере нещо, тъй или иначе). Докато говореше, ръцете на Сисикс се движеха непрестанно и правеха малки, деликатни жестове — ту нагоре, ту встрани, като малки ята птички. Ръцете на старата жена също се вдигнаха и започнаха да се движат в отговор. В началото движенията им не бяха съгласувани, но с течение на разговора постепенно започнаха да се уеднаквяват.

— Разбираш ли аандриския език на ръцете? — попита Розмари.

Кизи вдигна поглед от кичура коса, който тъкмо сплиташе.

— Не особено добре. Сестра ми ме научи на няколко движения — най-основните. „Здравей“, „Благодаря“ и „Беше ми много приятно, но не искам да правим секс“ например.

Тя се загледа към Сисикс и търговката, после поклати глава.

— Представа си нямам. Прекалено са бързи. Но Сисикс говори и на глас, което е интересно.

— Защо да говори, ако използва езика на знаците?

— Не, не, не е език на знаците. Езикът на ръцете дори няма съответен превод на рескитски.

Розмари я погледна объркано.

— Този въпрос сигурно е глупав, но в такъв случай какво изразява той? Нещо като израженията на лицето? Или като жестовете в ханто?

— Не — отговори Кизи, извади една панделка от джоба си и върза вече готовата плитка. — Езикът на ръцете изразява идеи, които са или прекалено прости, за да се хабят думи за тях, или прекалено лични.

— Прекалено лични?

— Да — неща, които са много важни, или пък трудни за обясняване с думи. Любов, омраза или неща, които те плашат. Нали се сещаш как, когато имаш да споделиш с някого нещо наистина значимо, се запъваш непрекъснато? Или пък трябва да се упражняваш предварително в огледалото, за да намериш правилните думи? Аандриските не се мъчат да подхождат по този начин. Оставят жестовете да се погрижат за неудобството, което думите биха могли да породят. Според тях дълбоките, силни чувства са достатъчно еднакви у всекиго, за да бъдат определени само чрез махване на ръката или нещо такова — въпреки че събитията, които са породили тези чувства, са най-различни.

— Сигурно си спестяват доста време по този начин — отбеляза Розмари и се зачуди каква част от живота си е прекарала в опити да открие правилната дума по време на някой труден разговор.

— Без майтап. Но някога е можело да използваш езика на ръцете едновременно с думите. Използвал се е, за да подчертава нещата, които казваш на глас — така че да се разбере колко сериозно говориш. Сисикс казва, че още може да се използва така, но е доста старомодно и се прави само в наистина специални случаи.

Тя кимна към сергията, където аандриските се движеха в унисон.

— Това, което виждаш в момента, е Сисикс, която се държи наистина много уважително. И честно.

— Но тя не познава търговката, нали?

— Не знам. Не мисля, че я познава. Но изглежда доста стара. Може би Сисикс говори така, за да й е по-лесно да я разбере.

Розмари продължи да ги наблюдава от разстояние. Ръцете им се движеха изящно и пъргаво, сякаш танцуваха.

— Как успяват да постигнат такъв синхрон? — попита.

Кизи сви рамене.

— Предполагам, че са постигнали съгласие за нещо.

Изведнъж вдигна вежди.

— Охо. Ето така.

Сисикс бе седнала с гръб към една от масичките, опънала крака на двете страни. Старата жена бе направила същото, опряла гръб в гърдите на Сисикс. Двете нагласиха опашки, а старата жена опря глава на гърдите на Сисикс и затвори очи. Сисикс притисна едната си длан към стомаха на жената, сякаш я прегръщаше. После разпери широко пръстите на другата си ръка и ги прокара внимателно през перата на главата на старицата, като ги подръпваше внимателно. За човешките очи те бяха досущ като двама любовника, които отново са се събрали след дълга раздяла, а не като двама непознати насред открит пазар. Дори от разстояние блаженството, изписано на лицето на старата жена, нямаше как да остане незабелязано.

Розмари бе изумена. Добре й беше известно колко са разкрепостени аандриските във физическо отношение (или поне в сравнение с човеците, напомни си тя), но това далеч надминаваше очакванията й.

— Ъъм — заекна тя. — Та значи…

— Хич не ми е ясно и на мен — отбеляза Кизи. — Аандриски. Иди ги разбери.

Тя замълча за няколко секунди.

— Мислиш ли, че ще го направят? — прошепна след това и се наведе напред с детинско любопитство в очите. — На бас, че ще. Момент, това законно ли е, изобщо?! Ох, надявам се да не го направят…

Но аандриските не направиха нищо повече, освен да продължат да си разменят различни нежности и ласки — галеха се по перата, опираха муцуни една в друга, — без изобщо да обръщат внимание на околните. Двама други аандриски минаха покрай тях и дори не ги погледнаха втори път — сякаш не бяха забелязали нищо необичайна Розмари не беше сигурна дали е възпитано от нейна страна да гледа. На Сисикс явно не й пукаше кой я наблюдава. С течение на времето, странността на гледката започна да избледнява. Да, беше извънземно, както и неочаквано, но не предизвикваше неудобства. В сцената имаше някаква странна красота — нещо в начина, по който се движеха ръцете им и лекотата, с която се докосваха. Колкото и да бе странна тази идея, Розмари се улови, че малко завижда — на старицата или на Сисикс; не бе съвсем сигурна на коя от двете. Искаше й се някой да отдели такова внимание и на нея — без особена причина, просто така. Искаше й се и да бъде достатъчно уверена в себе си, за да отвърне на жеста.

Най-накрая старата аандриска направи лек жест с ръце, Сисикс я пусна и й помогна да се изправи. Двете започнаха да разглеждат заедно стоката на сергията. Избраха едно бурканче скраб за люспи. Сисикс протегна гривната на китката си и търговката я сканира. Размениха още няколко думи, но без жестове. Обикновен разговор между клиент и търговец, който изглеждаше напълно сюрреалистично на фона на случката, която се беше разиграла преди минути.

Старицата се протегна и изскубна едно от перата на главата си, като трепна леко от болка. После го протегна — беше бледосиньо на цвят — към Сисикс, която го взе и наведе ниско глава. На лицето й се бе изписала признателност.

— О, уау — възкликна Кизи и притисна ръце към сърцето си. — Дори не разбирам какво става, и все пак се размекнах.

— Какво? — попита Розмари, която не изпускаше Сисикс от очи, сякаш ако я зяпа достатъчно дълго, ще получи някакво прозрение. — Какво означава това?

— Влизала ли си в стаята на Сисикс?

— Не.

— Ясно. Е, на стената й има една голяма, засукана рамка, от която висят сума ти пера от аандриски. Всеки от расата им има такава, доколкото разбирам. Виждаш ли, ако си аандриск и някой от вида ти окаже истински важно влияние върху живота ти, му даваш едно от перата си. И пазиш онези, които са ти дали останалите, като символ за всички пътеки, с които се е пресякла твоята. Ако имаш много пера, това означава, че си повлиял на много хора — което е един от основните приоритети на повечето аандриски. Но не ги дават просто така — защото си им помогнал да пренесат нещо тежко или задето са те черпили едно питие, например. Трябва да се е случило нещо, което е оставило отпечатък върху теб. И все пак, може да го направи и непознат. О, виж!

Кизи посочи с брадичка към Сисикс, която тъкмо даваше на старата жена едно от собствените си пера.

— Сисикс давала ли е перо и на теб? — попита Розмари.

— Да, преди известно време — след като научи, че един от бащите й е починал. Беше доста възрастен, но тя беше съкрушена. Затова я качих в една совалка, зададох й курс към средата на една мъглявина и я оставих да се наплаче и навика за няколко часа. На следващата сутрин получих перото. Мисля, че вече всички от екипажа имат по едно. Е, с изключение на Корбин. Корбин надали има.

Сисикс отиде до пейката, понесла бурканчето скраб за люспи в ръка. Погледна от Кизи към Розмари и обратно.

— Явно… явно трябва да обясня едно-две неща.

— Ъм, да — отвърна Кизи. — Определено би било добре.

Сисикс кимна към пътя, за да им даде знак да я последват.

— Някой на нейната възраст трябва вече да се е установил в дом и да отглежда новоизлюпени.

Розмари се опита да си спомни всичко, което й бяха разказвали за устройството на аандриските семейства. Младите аандриски се отглеждаха от старейшините на цялото общество, вместо от биологичните родители. В това беше сигурна. Знаеше и че има няколко етапа на семейно развитие, през които аандриските преминават с напредването на възрастта си. Оттам нататък обаче всичко й беше мъгляво.

— Може просто да не е искала — предположи Кизи. — Може би тук й харесва повече.

— Не — каза Сисикс. — Работата е там, че не я бива особено в завързването на връзки.

— Срамежлива ли е? — попиша Розмари.

— Рашек е. Няма подходяща дума за това на клипп. Означава, че има вродени отклонения, които й пречат да общува нормално с останалите. Трудно й е да разчита поведението им. И говори странно — беше очевидно още щом се приближих към нея. Предложих й да се чифтосаме, но тя не можа да събере смелост. Така че, да — срамежлива е, но и не може съвсем да проумее околните. Което я кара да се държи малко… поради липсата на по-подходяща дума, нека кажем „смахнато“.

— И защо ще се гушкаш със смахнат? — попита Кизи.

— Това, че си странен, не означава, че не заслужаваш партньор. Фактът, че притежава магазин, вместо да живее в някоя ферма, означава, че тя си няма семейство. И да, има старейшини, които избират да не основават семейства, но тя няма дори родно семейство. А това е… — Сисикс потрепери. — Звезди, не мога да си представя нещо по-лошо от това.

Розмари я наблюдаваше внимателно. Семейната структура на народа й все още не й се беше изяснила напълно, но бе проумяла нещо.

— Ти я утешаваше. Това е било всичко. Просто си искала да й покажеш, че на някого му пука.

— Никой не бива да остава сам — отговори Сисикс. — Да бъдеш съвсем самичък, напълно лишен от чуждо докосване… Не съществува наказание, по-страшно от това. А тя не е направила нищо лошо. Тя просто е различна.

— Но тук има още много аандриски. Защо не направят нещо, за да й помогнат?

— Защото не искат — отговори Сисикс, а в гласа й прозвуча неочаквана свирепост. — Видяхте ли, че два аандриска ни подминаха, докато я утешавах? Сигурна съм, че бяха местни. И я познават — личеше си по начина, по който ни погледнаха. Но не искат да се занимават с нея. В техните очи тя е просто една досада.

Перата на Сисикс бяха настръхнали, а острите й зъби проблясваха, докато говореше.

— Не се подлъгвай по гушкането и сладките приказки — обърна се Кизи към Розмари. — Аандриските също могат да гаднеят.

— О, не по-малко от всеки друг, така е — съгласи се Сисикс. — Както и да е. Извинявайте, че се наложи да чакате толкова дълго. Надявам се да не сте се почувствали неловко. Зная, че човеците…

— Не — прекъсна я Розмари. — Не, постъпката ти беше много мила.

Тя се загледа в аандриската жена, която вървеше до нея. Тялото й бе различно, порядките й бяха различни, и все пак Розмари усещаше дълбоко възхищение от нея.

— Да, браво, само така, Сисикс! — обади се Кизи. — Само че вече умирам от глад. Какво ви се яде? Спагети? Шишчета? Сладолед? Вече сме възрастни, можем да ядем сладолед за обяд, ако искаме.

— По-добре не — спря я Сисикс.

— А, да, забравих — засмя се Кизи. — От сладоледа й увисва устата.

Сисикс изцъка неодобрително с език.

— Защо някой би искал да яде леденостудена храна? Просто не го проумявам.

— Оо! А какво ще кажете за по един скокльо? — попита Кизи. — Как добре би ми дошъл сега. Ммм… люти чушлета и хрупкав лук, и огромно, горещо хлебче…

Тя впери умоляващ поглед в Розмари.

— Не мога да си спомня кога последно съм яла скокльо — отговори тя.

Това беше лъжа. Дори не ги беше опитвала. Бургерите от скакалци, наричани още „скокльовци“ бяха от онзи вид храна, който се продаваше по уличните будки, а това беше област на кулинарията, с която не бе имала никакъв досег. Представи си как би реагирала майка й, ако я види да набива сандвич с насекоми, увит в мазна хартия, и да си дели масата с контрабандисти, модъри и крадци на гривни, които имат навика да секат ръцете на жертвите си. Ухили се широко.

— Звучи супер.

Ашби прокара длан надолу по голото тяло, опряно на неговото. Бе имал и други любовници преди нея. Бе докосвал кожата на предостатъчно партньори. Но никоя не беше като нейната. Беше покрита с дребни люспички — наредени плътно една до друга, като на Сисикс, но без ръбове, а идеално напаснати една към друга. Беше сребриста, почти отражателна — като на рибата в някоя река. Въпреки дългото време, което бе прекарал, вгледан в нея, и въпреки спокойствието, което го обземаше в нейната компания, все още имаше моменти, когато думите засядаха в гърлото му само при вида й.

Това, че аелуонците толкова често успяваха да покрият всички Човешки Стандарти За Общоприета Красота, беше чиста случайност, разбира се. Погледната в галактически мащаб, красотата беше относително понятие. Човечеството беше единодушно, че хармагианците са отвратителни (чувства, които хармагианците напълно споделяха). Аандриските пък — е, зависеше от човека. Някои харесваха перата; други не можеха да преглътнат гледката на острите им зъби и нокти. Роскианците с техните пъргави крака и остри, зъбати челюсти щяха да бъдат същински кошмар дори ако нямаха навика да обстрелват с бомби граничните колонии, докато от тях не остане и прашинка. Но аелуонците, по някаква странна прищявка на еволюцията и случайността, имаха външен вид, който караше повечето човеци да зяпват с уста от изненада, да вдигат ръце в знак на капитулация и да заявяват, „Добре, вие наистина сте по-висша раса“. Дългите им крайници и пръсти изглеждаха извънземно, нямаше съмнение — но движенията им се отличаваха с омайваща изящност. Очите им бяха големи, но не прекалено огромни. Устите им бяха малки, но не прекалено мънички. Според опита на Ашби беше трудно да се намери човек, който да не харесва аелуонците — макар и само в най-обективен, естетически смисъл. Аелуонските жени нямаха гърди, но след като се запозна с Пей, Ашби откри, че може да мине и без такива. Ако можеше да види в бъдещето като тийнейджър, щеше да се ужаси.

Легнал до нея, Ашби се чувстваше като космата недодялана върлина. Но като се имат предвид заниманията им от последните близо два часа, явно не беше чак толкова отблъскващ. А може би пък на нея просто не й пукаше от това колко е космат и недодялан. И така ставаше.

— Гладен ли си? — попита го Пей, въпреки че устните й не помръднаха.

Като всички аелуонци, и тя говореше с „глас“, който представляваше компютъризиран звук, излъчван от една гласова кутия, вграден в основата на гърлото й. Контролираше го неврално чрез процес, който оприличаваше на мисленето на думи, докато ги пишеш на клавиатура. Аелуониите не бяха надарени със слух по рождение и не се нуждаеха от говорим език, за да общуват помежду си. Вместо това разговаряха с помощта на цветове — или, по-специално, на преливащите се цветове на скулите им, които проблясваха и се меняха като отблясъците по сапунено мехурче. Когато започнали да общуват с представителите на други раси обаче, вербалната комуникация се превърнала в необходимост, и така били създадени гласовите кутии.

— Умирам от глад — отговори Ашби.

Знаеше, че когато започне да говори, звуците, които излизат от устата му, се възприемат от подобния на скъпоценен камък имплант на челото й. Понеже мозъкът й не умееше да възприема звук, имплантът трансформираше думите в неврални сигнали, които тя можеше да разбере. Ашби не схващаше напълно как работи, но така или иначе можеше да каже същото за по-голямата част от машините, които го заобикаляха. Работеше — това беше всичко, което имаше значение.

— От твоята стая ли да поръчаме, или от моята? — попита той.

Това бе друг елемент от обичайната им процедура: да е сигурно, че само едно лице ще се намира в стаята, когато дойде обслужващият от румсървиса.

— Първо да видим какво предлагат тук — каза тя и се пресегна към близката масичка, на която бе оставено менюто. — Какви са шансовете ни?

Това бе тяхна стара лична шега — питаха се какъв е шансът и двамата да открият по нещо, което им харесва, в менюто на хотела, в който са отседнали. Ресторантите, които се стараеха да предлагат избор от ястия за повече раси, имаха добри намерения, но те невинаги се увенчаваха с успех.

— Седемдесет на трийсет в твоя полза — отговори той.

— А защо?

Той посочи към менюто.

— Защото имат цял раздел с ястия от роу.

— Ооо, наистина.

Ашби остави погледа си да се плъзне надолу по тялото й, докато тя разглеждаше избора от различни видове хайвер. Видя ъгълчето на нещо да се подава над едното й бедро — ръб на белег, дебел и млечнобял. Не беше го забелязал по-рано — но не беше чудно, все пак беше зает с други неща.

— Този е нов.

— Какво? — попита тя и изви врат, за да погледне. — А, това ли. Да.

И продължи да разглежда менюто.

Ашби въздъхна. Отново усещаше познатата тежест в стомаха си. Пей имаше много белези — преплетени ивици по гърба, зараснали дупки от куршуми по краката и гърдите, едно малко, неравно петно, оставено от пулсова пушка. Тялото й беше като колаж на тема „насилие“. Ашби не хранеше илюзии относно рисковете, които поемаха доставчиците на товари, но спретнатите й дрехи, лъскавият й сив кораб, безспорната й интелигентност и изтънченият й глас някак си му пречеха да я свърже с тях. Едва след като видя физическите доказателства за това, че някой я е наранил, си спомни колко е опасен животът й. Живот, който не можеше да сподели.

— Да питам ли? — обърна се към нея той и прокара пръст по грапавата кожа.

Начинът, по който се бе облегнала, му беше попречил да прецени докъде стига белегът, но сега видя, че прорязва кожата чак до гърба й и се разширява все повече до края си.

— Мамка му, Пей, огромен е.

Пей отпусна менюто на гърдите си и го погледна.

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Да.

— Няма да ти кажа, ако така ще се разтревожиш още повече.

— Кой е казал, че се притеснявам?

Тя погали бръчиците между веждите с върха на пръста си.

— Много си мил, но хич не те бива за лъжец.

Превъртя се, приближи лице към неговото и продължи:

— В един от пунктовете за разтоварване се случи… инцидент.

— Инцидент.

Вторият й чифт клепачи потрепнаха, а бузите й избледняха до светлорозово, осеяно с малки, златни петънца. Сложните нюанси на езика на цветовете, който говореше, бяха нещо, което Ашби никога нямаше да може да овладее, но му бяха достатъчно познати, за да може да различава основните емоции. Този цвят, например, изразяваше нещо средно между раздразнение и неудобство.

— Ще ти прозвучи много по-лошо, отколкото всъщност беше.

Ашби потупа с пръсти по бедрото й и продължи да чака.

— Ох, хубаво. Нападна ни един малък — много малък, държа да отбележа — екип от щурмоваци-роскианци. Искаха базата, а не нас, но ние се намесихме, и — накратко казано, накрая се озовах върху главата на една от тях и…

— Какво си направила?!

Войниците-роскианци бяха създадени за битки още на генетично ниво. Бяха три пъти по-едри от един средностатистически човек — бърза, бясна маса от крака, шипове и кератинова броня. Ако някога изпаднеше в такова положение, Ашби надали щеше да се удържи да не побегне пред нападението на такъв войник, камо ли пък да се покатери на главата й.

— Казах ти, че няма да прозвучи добре. Както и да е. Та предпоследното нещо, което тя направи, беше да ме запрати в една камара сандъци. Докато падах, се опита да ме сграбчи с челюсти. Носех брони, но пред роскиански зъби…

Тя поклати глава.

— Белегът, който виждаш на бедрото ми, ми остана от един от долните й зъби. Но в крайна сметка ми беше от полза. Когато бях в устата й, можех да се прицеля направо в меко месо.

Ашби преглътна.

— И после…?

— Все пак това не се оказа достатъчно, за да я убие. Вторият изстрел на пилота ми обаче успя.

Тя наклони глава на една страна и примигна с вторите си клепачи.

— Тревожиш се за мен.

— Трудно е да не го правя.

— Ашби — каза тя и протегна ръка, за да го докосне по бузата. — Не бива да ме разпитваш за такива неща.

Той притисна длан към долната част на гърба й и я придърпа към себе си.

— Нямам търпение тази война да свърши.

— Знаеш ли, повечето от тези — отговори тя, като хвана ръката му и я прокара по очертанията на белезите си — ги получих на територията на НГ. Този е от един акарак, който се опита да нахлуе в кораба ми. Този е от един контрабандист, който искаше да ми попречи да се обадя на властите и да подам сигнал за фалшивите му ботове. А този е от един ненормалник с куп геномоди, който просто не беше в настроение. Никой не ме защитава, когато съм в неоспорвани територии. Мога да разчитам само на себе си. А когато работя за военните, ми осигуряват ескорт за откритите терени и въоръжена охрана за разтоварването на повърхността на планетата. Работата за войската е по-безопасна в много отношения. А и по-добре заплатена. Пък и не е като да ме изпращат на бойното поле. В мига, в който им оставя стоката, съм свободна да се обърна и да се върна у дома.

— А често ли се случват такива… инциденти?

— Не — отговори тя и се взря изпитателно в лицето му. — Кое те безпокои повече — това, че ме нападнаха, или това, че застрелях някого?

Ашби замълча за момент.

— Първото. Не ми пука, че си застреляла роскианката.

Тя протегна единия си крак и го уви около неговия.

— Това е странно изказване като за екзодианец.

Пей, също като всички останали в НГ, знаеше, че екзодианците са пацифисти. Преди да напуснат Земята и да потеглят в открития космос, човешките бежанци бяха осъзнали, че единственият начин, по който ще могат да оцелеят, е да се сплотят. И така, те бяха сложили края на кървавата, разкъсвана от войни история на вида си.

— Не зная дали ще мога да ти го обясня — отговори Ашби. — Иска ми се войните да не съществуват, но не съдя другите видове, задето участват в тях. Работата ти… не намирам нищо осъдително в нея. Роскианците избиват невинни хора в територии, които не им принадлежат, и никой не може да ги вразуми. Никак не ми се иска да го казвам, но ми се струва, че в този случай насилието е единственото решение.

Бузите на Пей придобиха мътнооранжев, сериозен цвят.

— Така е. Аз познавам обстановката само от разстояние, но от това, което съм виждала… Повярвай ми, Ашби, това е война, която трябва да бъде водена.

Тя въздъхна леко и се замисли.

— Смяташ ли, че не съм права да… Да работя за войници?

— Не. Ти не си убиец. Всичко, което правиш, е да снабдяваш хората с различни необходими стоки. В това няма нищо лошо.

— Ами когато застрелях роскианката? Онази, която ме беше сграбчила в челюстите си? Знаеш, че това не е първият път, когато е трябвало… да се защитавам.

— Зная. Но ти си добра жена. Нещата, които си принудена да вършиш, не могат да го променят. А и твоята раса… Вие знаете как да сложите край на една война. Завинаги. Такива сте по природа. Ти правиш, каквото е необходимо. Това е всичко.

— Не винаги — отговори Пей. — И в историята на моята раса има тъмни периоди — също като при всички останали.

— Може би, но не са като нашите. Човеците не умеят да воюват. Всичко, което знам за историята ни, показва, че войните излагат на показ най-лошото в нас. Просто не сме… достатъчно зрели, за да воюваме, или нещо подобно. Веднъж като започнем, не можем да спрем. И, да знаеш, усещал съм го и в себе си — подтика да се оставя на гнева да ме води. Не е като нещата, които ти си виждала, разбира се. Нямам претенции да знам какво е да воюваш. Но у нас, човеците, има нещо опасно. Едва не се избихме взаимно заради него.

Пей прокара дългите си пръсти през ситните къдрици на косата му.

— Но не сте. И сте научили полезен урок. Опитвате се да еволюирате, да станете по-добри. Като се има предвид това, мисля, че останалата част от галактиката ви подценява.

Тя направи малка пауза.

— Е, поне екзодианците — продължи, а скулите й придобиха лукаво зелен цвят. — Мотивите на соларианците са малко по-съмнителни.

Ашби се засмя.

— Не че си пристрастна или нещо такова.

— Ако съм пристрастна, е по твоя вина — отвърна Пей и се облегна на лакът. — Не сменяй темата. Не си довърши мисълта от преди малко.

— Коя?

— Беше тръгнал да ми казваш какво те тревожи всъщност.

— А, да.

Ашби въздъхна. Кой беше той, че да дава съвети за войната? Какво знаеше той за нея, освен новините и статиите по въпроса, които беше чел? За него бойната не беше нищо повече от разказ — нещо, което се случваше на хора, които не познава, и на места, където никога не беше ходил. Струваше му се обидно спрямо нея да изказва мнение.

— Слушам те — подкани го тя.

— Онази роскианка, която те е ухапала. Тя е мъртва.

— Да — отговори тя с делови тон.

Никакво разкаяние, но и никаква гордост.

Ашби кимна.

— Именно това ме безпокои.

— Това, че… една роскианка е умряла?

— Не — отговори той и потупа с пръст по гърдите си. — Ето това. Това чувство тук. То ме безпокои. Чувам, че си застреляла някого, и се радвам, че си го направила. Радвам се, че си я спряла, преди да те е наранила по-лошо. Радвам се, че е мъртва, понеже това означава, че ти още си тук. Какво говори това за мен? Какво говори за мен фактът, че съм доволен, задето си направила същото, заради което осъждам собствения си вид?

Пей остана да го гледа безмълвно още доста време. После го прегърна силно.

— Означава — отговори Пей с чело, опряно в неговото, и дълги слаби крайници, увити около тялото му, — че разбираш повече за същността на насилието, отколкото си мислиш.

Тя притисна пръстите си към бузата му, а през лицето й премина сянка на безпокойство.

— А това е хубаво, като се има предвид накъде си се запътил — допълни.

— Не отиваме във военна зона. От Борда твърдят, че положението там е стабилно.

— М-хм — отговори тя с равен тон. — Никога не съм поглеждала торемиец в очите, но никак не ми звучат като стабилен народ. Още преди вие да разберете, че не сте сами във вселената, те вече връщаха изследователите, които изпращахме на техните територии, на парчета. Не вярвам в този съюз и идеята ти да ходиш там никак не ми допада.

Ашби се засмя.

— Точно ти ли ще го кажеш?

— Има разлика.

— Наистина?

Тя отклони поглед с раздразнение.

— Да, наистина. Аз знам кой край на оръжието да насоча към противника си. А ти дори не би го взел в ръка.

Тя издиша, а бузите й придобиха бледооранжев цвят.

— Това не беше честно, извинявай. Имам предвид просто, че те познавам. Знам, че вероятно си го премислил добре. Но не познавам торемийците. Знам само онова, което чувам, и… Моля те, Ашби, просто внимавай.

Той я целуна по челото.

— Сега вече знаеш как се чувствам всеки път, когато се разделим.

— Ужасно чувство е — отговори тя с бегла усмивка. — И ми се иска да не ти се налагаше да го изпитваш. Но предполагам, че донякъде е за добро. Означава, че те е грижа за мен толкова, колкото и мен ме е грижа за теб.

Тя взе дланта му и я постави на бедрото си.

— Това ми харесва.

Решиха да отложат румсървиса с още час.

[1] От името на древногръцката богиня Гея — въплъщение на земята, „майката-природа“. — Б.пр. ↑

[2] Сисикс произнася orchids като orr-kids, разбирайки го буквално. — Б.р. ↑

ДЕН 180, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ЗАЛЕЗ

Седнали до илюминатора в безопасното уединение на покоите си, Охан се взираха в черната дупка. С малко усилия, можеха да си спомнят как е изглеждала галактиката по време на детството на приемника си — преди да бъде инфектиран. Плоска. Празна. Безцветна. Толкова голяма част от вселената оставаше непозната за умовете, недокоснати от Шепота. Извънземните им спътници също имаха такива умове. Охан ги съжаляваха.

Ако гледаха само с очите си, Охан възприемаха гледката на движението по ръбовете на акреционния диск на черната дупка по същия начин, както и останалите членове на екипажа. Ято автоматизирани дрони преминаха колкото можаха по-близо до него — точно по ръба на непреодолимата прегръдка на гравитация. Прелетяха през вихъра от отломки и за очите на обикновения наблюдател изглеждаше, че не правят нищо, освен да влачат след себе си следи от прах, протегнали подобните си на гребени крила. Но ако Охан ги погледнеха с ума си и се съсредоточаха върху цифрите и понятията, свързани с всеки обект, космосът пред тях се превръщаше във величествено, изпълнено с неукротими стихии място. Сурова енергия бушуваше и вреше около крилата на дроновете като бурно море, чиито вълни изтласкваха отломки към повърхността. Тънки пипала се виеха около зъбите на гребените, извиваха се и се гърчеха, докато крилете ги изтласкваха към контейнерите за събиране. Или поне така си го представяха Охан. Притискаха се към илюминатора, напълно погълнати от величествената буря, която се разиграваше отвъд пределите на обикновеното зрение. След това отново се върнаха към онова, което колегите им биха видели: празен участък от космоса, по-черен от черното, и малки дронове, които събираха невидим товар.

„Колко неподвижна изглежда вселената в очите им“ — помислиха си Охан. — „И колко тиха.“

Невидимият товар бе онова, заради което беше дошъл капитанът им. Ашби сигурно се пазареше за йената, на която да купи амбиклетките, тъкмо в момента. Суровото амби — вълните, които Охан си представяха да бушуват около гребените на дроновете — се събираше трудно. Можеше да се намери навсякъде и във всичко, но начинът, по който се виеше около обикновената материя правеше извличането му извънредно щекотлива задача. С помощта на правилната технология бе възможно да бъде отделено и събрано, но процесът беше толкова бавен и получените количества бяха толкова малки, че не си заслужаваха усилията. Беше далеч по-лесно да се събира амби на място, където материята вече се разкъсваше на парчета под влиянието на сили, по-големи от всичко, което някой сапиенс би могъл да построи — като някоя черна дупка, например. Те винаги бяха заобиколени от бушуващи морета от свободноплаващи амбиклетки, но да се приближиш достатъчно, та да ги събереш, бе очевидно рисковано начинание. За търговците на амби той си струваше — особено предвид факта, че заради него взимаха още по-високи цени. Колкото и да бяха скъпи амбиклетките, те все пак си оставаха единственото, което може да захранва междупространствения свредел на „Пътешественика“. За кораб като техния този разход беше необходим, но независимо от това караше Ашби да се чувства остарял с няколко стандарта след това. Охан бяха чели за кораби, захранвани изцяло с амбиклетки, но им беше трудно да си представят кой би могъл да си позволи такива баснословни суми.

Вдигнаха бръснача, който лежеше до мивката, близо до краката им, и започнаха да цъкат тихо с език някаква сложна мелодия, докато бръснеха изрязаните в козината си фигури по-ниско, фигурите и мелодията не означаваха нищо за останалите от екипажа, но за Охан означаваха всичко. Всеки модел, оформен в козината им, представляваше някаква космологична истина, а всяка поредица изцъквания — абстрактно изображение на математическите процеси, заложени в основата на вселената. Това бяха знаци и звуци, познати на всяка сианатска Двойка. Носеха слоевете на вселената върху кожата си, а с уста отмерваха ритъма на живота й.

Някъде от основата на китката им се зародиха поредица остри тикове, и Двойката изгуби контрол върху ръката си за момент. Бръсначът се плъзна и поряза кожата им. Охан изсвирукаха — по-скоро от изненада, отколкото от болка, — обвиха пръстите на другата си ръка около раната и се залюляха напред-назад за малко, докато чувството не избледня до тъпо парене. Охан издишаха и погледнаха надолу към порязването. Тънка струйка кръв се стичаше надолу и сплъстяваше малък участък от козината им. Но бръсначът не бе проникнал надълбоко. Охан се изправиха сковано и се запътиха към шкафа, за да потърсят марля.

Това беше първата фаза от Залеза: скованост и мускулни спазми. Постепенно болката щеше да се разпростре до костите им, а мускулите им щяха да стават все по-трудни за контролиране. След това болката щеше да изчезне напълно — но това беше коварна милост, защото означаваше, че нервната им тъкан е започнала да умира. Малко или много след това щеше да настъпи смъртта.

Залезът бе неизбежна част в живота на една сианатска Двойка. Шепотът отключваше ума на приемника си, но и съкращаваше живота му. Самотниците — богохулствените приемници, които отказваха да бъдат инфектирани, въпреки че това бе престъпление, наказвано с изгнание, — можеха да живеят над сто стандарта, но никоя Двойка не просъществуваше повече от трийсет. От време на време се появяваха лекари с извънземен произход, които предлагаха помощта си в търсенето на лечение за Залеза, ала винаги биваха отблъсвани. Не можеше да се допусне терапията да повлияе на генетичната стабилност на Шепота. Инфекцията беше свещена. Не можеше да се опитват да влияят на същността й. А Залезът беше ниска цена за просветлението, което им осигуряваше.

Въпреки това Охан се страхуваха. Можеха да се изолират от собствения си страх, но нещо от него все пак оставаше — като неприятен вкус в гърлото. Страх. Толкова примитивна емоция, предназначена да мотивира по-низшите форми на живот да бягат от хищниците и опасностите. Универсалната константа на живота. Всеки вид страх — от отхвърляне, от критика, от провал, от загуба — беше породен от един и същи древен рефлекс за оцеляване. Охан знаеха, че собственият им страх не е нищо повече от примитивни синапси, които изпращат сигнали в мозъка на приемника им — емоционалният еквивалент на отдръпването на ръка от гореща повърхност. Ако се съсредоточаха върху по-висшата си умствена дейност, те ясно разбираха, че няма защо да се боят от смъртта. Защо да ги е страх от нещо, което се случваше с всички форми на живот? Началото на Залеза беше до голяма степен успокояващо за Охан. Означаваше, че успешно са избегнали да ги сполети някаква по-внезапна, преждевременна гибел.

Ашби и доктор Готвач бяха единствените, които знаеха, че Залезът е започнал за Охан. Капитанът се опитваше да се държи, сякаш не се случва нищо необикновено, въпреки че често отиваше при тях и шепнешком ги питаше как се чувстват, или пък дали може да им помогне с нещо. Доктор Готвач пък, който по природа бе истински добро същество, си бе направил труда да се свърже с няколко сианатски колеги от медицинските кръгове, за да научи повече за проявленията на Залеза. Няколко дни след като „Пътешественика“ напусна Кориол, бе връчил на Охан цял набор от домашно приготвени тинктури и чайове, приготвени от билки с болкоуспокояващи свойства, които му бяха препоръчали. Охан бяха дълбоко трогнати от жеста, въпреки че, както винаги, не успяха да намерят подходящ начин да изразят благодарността си. Подаръците бяха нечувано понятие в културата на сианатите и Охан нямаха представа как да се отблагодарят за такъв жест. Вярваха обаче, че доктор Готвач разбира затрудненията им. Можеше да се каже, че докторът умее да вижда в сърцата на околните със същата проницателност, с която Охан умееха да виждат вселената. Двойката често се питаха дали доктор Готвач разбира каква ценна дарба притежава.

След като довършиха връзването на марлята и почистиха покапалата кръв, Охан се върнаха до илюминатора. Вдигнаха бръснача и отново подеха поредицата си цъкания, докато внимателно прокарваха острието през козината си. Замислиха се за идеята за задачата, с която е натоварен всеки. Задачата на доктор Готвач беше да лекува и храни. Задачата на Ашби бе да поддържа единството на екипажа си. Да приемат Залеза означаваше да се примирят с неизпълнението на задачите си. Мисълта за наближаващата смърт на колега от екипажа им бе особено тежка за тях. Охан се надяваха, че двамата знаят колко много ценят усилията им да се справят с положението.

Задачата на Охан пък беше да бъде Навигатор — да разкрие тайните на вселената пред онези, които бяха слепи за тях.

След смъртта си нямаше да могат да изпълняват тази задача и не можеха да отрекат, че мисълта за това ги натъжава. Поне щяха да имат време за още една задача — новия тунел до Хедра Ка. Залезът едва-що беше навлязъл в първата си фаза. Имаха време да помогнат за тунела, преди да ги погуби напълно. Охан се надяваха, че Ашби ще ги остави да посрещнат окончателната фаза на борда на „Пътешественика“ без да му стане неловко. Не можеха да си представят по-подходящо място, на което да умрат, от мястото, на което са изпълнявали своята задача.

Отново се загледаха към черната дупка. Затвориха очи и си представиха огромни поля от фрагментирана материя, които се спускаха и притискаха едно към друго до безкрай. „Лараб“ бе думата от родния им език, която биха използвали за тях — дума, която описваше форма. И „грус“ — дума, която обозначаваше цвета на невидимата материя. На клипп нямаше думи за цветовете или формите, които не можеха да бъдат видени с просто око. Охан се бяха опитали да обяснят какво виждат на останалите от екипажа на няколко пъти, но не можеха да намерят нито думи, нито подходящи абстрактни понятия, с които да накарат ограничените умове да го проумеят. Затова Охан предпочитаха да се наслаждават на гледката сами — особено сега. Черната дупка бе идеално място, пред което да размишляваш за смъртта. Нищо във вселената не беше вечно. Нито звездите. Нито материята. Нищо.

Бръсначът отново ги поряза. Китката им пулсираше от болка. В небето бушуваха невидими морета.

Източник: Рескитски Музей на естествените науки — Библиотека на архивите (ниво на секретност: публично достъпно, език: рескитски)

Наименование: Размисли за Галактиката — Глава трета

Автор: ошет-Текшерекет еск-Рахист ас-Ехас Кириш искет-Ишкрисет

Ниво на кодиране: 0

Превод: [рескитски > клипп]

Препис: няма

Идентификационен номер на заявителя: 9874-457-28, Розмари Харпър

Няма сапиенс в галактиката, който да не разгледа и забележи физическите разлики между себе си и представителя на някоя друга раса в мига, в който ги види на живо за пръв път. Това винаги са първите неща, които ни правят впечатление. С какво се различава кожата им от нашата? Имат ли опашка? Как се движат? Как вдигат и държат предмети? Какво ядат? Имат ли способности, които ние да не притежаваме, или обратното?

Всички тези разлики са важни, но далеч по-важно е сравнението, което правим след този първи момент. След като сме огледали и сме направили мислен списък на разликите, започваме да правим паралели — не между извънземния и нас самите, а между извънземния и животните. По-голямата част от нас сме били възпитани от детинство да не изразяваме гласно тези сравнения, понеже това може да засегне отсрещната страна — и наистина, повечето расистки обиди в разговорния език не са нищо друго, освен обикновени имена на примитивни животни (така например, човешкият термин „гущер“ е обидна дума за „аандриск“, куелинския термин „тик“ — за „човек“, а аандриския термин „серш“ — за „куелин“) Въпреки че тези имена представляват обиди, обективният им анализ разкрива интересни от биологична гледна точка факти. Като оставим настрана принизителните конотации на думата, ние, аандриските, наистина приличаме на някои от видовете от рода гущери, които живеят на Земята. Човеците пък наистина наподобяват по-големи и двукраки версии на неокосмените примати, които обитават канавките на големите куелински градове.

А куелините имат много общи черти със снабдените с щипки ракообразни, характерни за Хашкат. И все пак нашите раси са еволюирали отделно една от друга, на напълно различни светове. Моят народ и земните гущери не делят едно еволюционно дърво, нито пък човеците и тиковете, или пък куелинците и сершовете. Точките ни на произход са разпръснати из цялата галактика. Произлизаме от системи, които са били напълно откъснати от останалите в продължение на милиарди години, и с еволюционни линии, които започват по различни времена. Как тогава е възможно първата ни среща с някой от галактическите ни съседи мигновено да ни напомни на някое същество от родната ни планета — или, в някои случаи, на нас самите?

Въпросът става още по-сложен, когато преместим фокуса си от повърхностните разлики помежду ни и го насочим към изобилието от сходства. Всички раси сапиенси имат мозък. Нека се замислим върху този на пръв поглед логичен факт. Въпреки изолираните ни еволюционни пътища, всички ние сме развили нервни системи с централен орган за управление. Всички имаме и вътрешни органи. Всички споделяме поне по няколко еднакви сетива: слух, обоняние, вкус, осезание, зрение и електрорецептивност. По-голямата част от сапиенсите имат или по четири, или по шест крайника. Двукраките тела и противоположните палци не се срещат у всеки вид, разбира се, но са стъписващо чести явления. Всички сме изградени въз основата на хромозоми и ДНК, които, от своя страна, са изградени от шепа основни градивни елементи. Всички се нуждаем от постоянен прием на вода и кислород, за да оцелеем (въпреки че количествата варират от вид на вид). Всички се нуждаем от храна. Всички намираме прекалено гъстите атмосфери или прекалено силните гравитационни полета за непосилни за живот. Всички умираме, ако сме изложени на прекалено голям студ или жега. И всички, най-просто казано, умираме.

Как е възможно това? Как е възможно формите на живот, които са тъй разнообразни на пръв поглед, да следват един и същ модел в цялата галактика — и то не само през нашата епоха, но и през всички предишни? Тази система се забелязва както сред руините на арканската цивилизация в Шесша, така и в древните фосили на вече опустялата планета Окик. Научното общество се мъчи да отговори на този въпрос от векове и изглежда почти невероятно да получим отговор в близко бъдеще. Съществуват много теории — астероиди, пренесли със себе си определени аминокиселини, или пък свръхнови, чиито взрив изстрелва органичен материал към съседните им системи. И да, съществува и доста трудната за вярване хипотеза за съществуването на свръхнапреднала раса сапиенси, която е „посяла“ своя генетичен материал навсякъде из галактиката. Признавам, че тази идея — наричана от мнозина „Хипотезата за галактическия градинар“ — е дала основа на сюжетите на някои от любимите ми симулатори на фантастика, но научно погледнато, тези разбирания са дълбоко наивни. Теориите не могат да съществуват без доказателства, а няма никакви доказателства, които да подкрепят тези твърдения (независимо какво се опитват да ви убедят любителите на теории на конспирациите, които се навъртат из мрежата).

Колкото до моето лично мнение, аз вярвам, че най-доброто обяснение е най-простото. Галактиката се подчинява на закони. Гравитацията се подчинява на закони. Жизненият цикъл на всяка звезда и система от планети се подчинява на закони. Субатомните частици се подчиняват на закони. Известни са ни точните условия, при които би се зародило червено джудже, комета или черна дупка. Защо тогава не можем да осъзнаем, че биологията на вселената се подчинява на не по-малко строги закони? Всички форми на живот, които сме намирали досега, са били откривани на луни и планети с подобни размери, които обикалят в тясна орбита около подходящи звезди. Ако всички сме еволюирали на подобни светове, защо да ни изненадва фактът, че еволюционната ни история има толкова много общи точки? Защо не можем да признаем, че правилната комбинация от специфични фактори в околната среда винаги дава за резултат набор от предсказуеми физически мутации? Защо продължава да се води такъв дебат, когато разполагаме с толкова много неопровержими и явни доказателства?

Отговорът, разбира се, е, че биологичните закони са почти невъзможни за проверяване по лабораторен път, а учените ненавиждат това. Можем да изпращаме сонди, за да проверяваме теориите си за гравитацията и пространство-времето. Можем да подлагаме скали на високо налягане и да разцепваме атоми в класната стая. Но как да проведем експеримент, с който да докажем толкова дълъг и многолик процес като еволюцията? Има лаборатории, които едва успяват да намерят необходимите средства да поддържат даден проект в продължение на три стандарта. Представете си от колко повече средства ще се нуждаят, за да го поддържат в продължение на хилядолетия! В момента не разполагаме с никакъв ефикасен начин да проверим какви условия водят до определени биологични мутации. Можем да се опрем само на най-основните си наблюдения (като например избода, че водните условия водят до развитието на перки, че студеният климат води до развитието на козина и дебели слоеве подкожна мас и прочее). Правени са смели опити за разработка на софтуер, който да умее да предсказва еволюционни пътища с висока степен на точност — като спонсорирания от аелуонците проект Теп Преем, например (който все още не е успял да ни помогне да разбулим загадките на биологичните закони, независимо от добрите намерения на създателите си). Проблемът с начинанията от този тип е, че има прекалено много различни фактори, които трябва да бъдат взети под внимание — а голяма част от тях дори не са ни известни. Чисто и просто не разполагаме с достатъчно данни — а онези, с които разполагаме, често се оказват прекалено трудни за тълкуване.

По отношение на физическата галактика, ние сме експерти. Живеем на тераформирани планети и в огромни орбитални екосистеми. Можем да прокарваме тунели през подпространството, за да прескачаме от една в друга звездна система. Преодоляваме планетарната гравитация с лекотата, с която можем да излезем от входната си врата. Но по отношение на еволюцията сме все още като новоизлюпени, които се занимават с играчките си. Вярвам, че това е причината, поради която много от колегите ми все още вярват в теории за генетичен материал, разпространяван от астероиди или свръхнови. Идеята за общ генетичен басейн, който се носи из галактиката, е в много отношения по-лесна за възприемане от неприятната мисъл, че е напълно възможно да не разполагаме с интелектуалния капацитет да разберем същността на биологичното явление „Живот“.

ДЕН 245, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

УВОД В ИСТОРИЯТА НА ХАРМАГИАНСКИЯ КОЛОНИАЛИЗЪМ

Сисикс надзърна иззад рамката на вратата. Коридорът беше празен. Ако побързаше, можеше и да успее да се шмугне в леглото, преди някой да я е видял.

Тя се уви по-плътно в хавлията — бе я взела назаем от купчината чисто пране на Кизи — и забърза напред. Докато се движеше; усещаше как сърбежът се разширява от бедрата към стомаха й. Потри го с длани през плата и едва се удържа да не забие нокти. Искаше й се да захвърли хавлията и да се затъркаля върху грубия метален под, или да се зачеше в кората на някое дърво, или пък по-грапава скала — каквото и да е, стига да се отърве от този сух, парещ, гаден, болезнен, отвратителен сърбеж.

— Ох, Сис — възкликна Дженкс и се закова на място, понеже тъкмо свиваше зад ъгъла пред нея. — Едва не ме събори, закъде…

Той млъкна, щом се вгледа в нея по-добре.

— Леле майко, изглеждаш направо ужасно.

— Мерси, Дженкс, много ми помогна — отговори тя и продължи нататък.

Не я беше срам, каза си. Просто беше ядосана. Да, ядосана — ядосана, че това се беше случило, ядосана, че й се налагаше да го търпи толкова често, и ядосана, че околните просто отказваха да я оставят на мира.

— Здрасти, Сисикс — поздрави я Розмари, която се появи иззад една врата със скриб в ръката. — Тъкмо идвах да… о.

Глупавите й, влажни очи на бозайник се разшириха, а ръката й се притисна към устата.

— Добре съм — каза Сисикс, без дори да забави крачка.

Толкова ли беше трудно да стигнеш от точка А до точка Б в голям кораб с малък екипаж като…

— Върви на майната си, Корбин!

Тя профуча покрай розовия човек, който тъкмо се качваше по стъпалата от долната палуба и се изпречи на пътя й. Корбин застина на върха на стълбището с глупава, объркана физиономия, докато тя изчезна зад поредния ъгъл.

Сисикс нахлу в медицинския отсек и затръшна вратата след себе си. Доктор Готвач вдигна глава от работната си маса и изгъргори съчувствено.

— О, горката ми — посрещна я той. — Сменяш си кожата, а?

— И то по-рано, отколкото очаквах — отговори тя и хвърли поглед към отражението си в огледалото.

Кожата й бе осеяна с пришки и участъци мъртва кожа, които бяха започнали да се белят на неравномерни, сухи парчета.

— Мислех, че ми остават още три десетника, и не съм… аааргх!

Сърбежът отново се появи — макар че всъщност никога не спираше напълно. Чувстваше се така, сякаш по цялото й лице пълзят мухи. Не устоя и се почеса с нокти.

— Ей, да ги нямаме такива! — спря я доктор Готвач, като пристъпи към нея и я улови за китките. — Ще си разраниш кожата.

— Не, няма — заинати се Сисикс.

Знаеше, че се държи детински, но й беше все тая. Лицето й бе на път да се обели. Имаше право да похленчи малко.

Доктор Готвач нави ръкава й нагоре.

— Наистина ли? — попита и вдигна ръката й така, че да види светлите следи от нокти по белещата се кожа.

На местата, където се бе чесала прекалено силно насън, се виждаха малки съсиреци кръв.

— Звезди… понякога се държиш, сякаш си ми татко — смънка Сисикс.

— Храня те и те лекувам, как иначе да се държа? Свали хавлията. Дай да видим какво можем да направим.

— Благодаря.

Тя свали хавлията, а доктор Готвач отвори един от шкафовете, вградени в стената. Извади една бутилка за пръскане и един риксит — малка, плоска дъсчица с грапава повърхност от едната страна. Кизи я беше нарекла „пила за цялото тяло“.

— Къде е най-зле? — попита докторът.

Сисикс легна по гръб на медицинската кушетка.

— Навсякъде — въздъхна. — Е, може би ръцете.

Доктор Готвач внимателно хвана дясната й ръка — онази, на която имаше най-много разкървавени участъци, — и я напръска с медицинския разтвор. Сухата кожа стана прозрачна и се повдигна около ръбовете. Той се зае да я търка с риксита, за да отстрани влажните парченца. Сисикс си пое дъх, поуспокоена, и призова останалите части от тялото си да имат търпение. Докторът вдигна един от пръстите й, за да го разгледа.

— Как усещаш кожата тук?

— Стегната. Не е готова да се обели още.

— О, според мен е. Просто още не го знае.

Той навлажни кожата й и започна да я масажира от китката до ноктите й, като прилагаше равномерен натиск. След няколко минути тя усети как едно ръбче около дланта й започва да се отлюспва. Доктор Готвач внимателно го хвана с върха на два от пръстите си и с едно бързо движение отлепи мъртвата кожа от цялата й ръка, сякаш сваляше ръкавица.

Сисикс нададе вик, после простена глухо. Новата кожа беше още чувствителна, но сърбежът бе изчезнал. Тя издиша дълбоко.

— Звезди, ама че те бива в тази работа.

— Имах възможност да се поупражнявам — отговори той и продължи нагоре по ръката й с риксита.

Сисикс изви врат към вратата, за да се увери, че е плътно затворена.

— Случва ли ти се да ти писне от човеци наоколо?

— Понякога. Мисля, че това е нормално за всеки, който живее сред представители на чужди видове. Сигурен съм, че и на тях им омръзва от нас.

— Е, на мен определено са ми омръзнали днес — отговори Сисикс и отпусна глава на кушетката. — Омръзнало ми е от месестите им физиономии. Омръзнало ми е от гладките им пръсти. Омръзнало ми е от начина, по който произнасят „р“. Омръзнало ми е от почти пълната им липса на обоняние. Омръзнало ми е от начина, по който се лигавят и прехласват дори около деца, които не са техни. Омръзна ми от глупавите им предразсъдъци относно голотата. Иска ми се да ги натупам един по един, докато не осъзнаят колко ненужно усложняват както семейния, така и социалния си живот с… ами с всичко, което правят.

Доктор Готвач кимна.

— Обичаш ги и ги разбираш, но понякога ти се иска — както и на мен и на Охан, сигурен съм — да се държаха по-нормално.

— Именно — въздъхна тя, а раздразнението й започна да се уталожва. — А не е като да са ми направили нещо. Добре знаеш колко много означава този екипаж за мен. Но днес… не знам. Все едно си заобиколен от новоизлюпени, които не спират да си играят с твоите играчки. Не чупят нищо, пък и знаеш, че само се опитват да ти угодят, но са толкова дребни и досадни, че ти се иска да паднат в някой кладенец. Временно.

Доктор Готвач се засмя гъргорещо.

— Май ще трябва да ти поставим доста по-сложна диагноза от „предварителна смяна на кожата“.

— Какво имаш предвид?

Той се усмихна.

— Мъчи те носталгията.

Сисикс въздъхна отново.

— Да.

— Ще минем през Хашкат преди края на този стандарт, нали? Не остава чак толкова дълго време — отбеляза той и я потупа по главата.

След това спря и потърка едно от перата й между възглавничките на пръстите си.

— Взимаш ли си минералните добавки?

Тя отклони поглед.

— Понякога.

— Трябва да ги пиеш винаги. Перата ти са малко изтощени.

— Сменям си кожата, все пак.

Докторът се намръщи.

— Не е заради това, а защото страдаш от недостиг на основни хранителни вещества, необходими на всеки аандриск. Ако не започнеш да си взимаш минералите редовно, ще се наложи да започна да те храня с паста от мъх.

Сисикс направи физиономия. Самото споменаване на онази гадост извикваше у нея спомени от детството: горчив, натраплив вкус и суха консистенция.

— Хубаво. Ти си бащата. Ще правя, каквото кажеш.

Доктор Готвач изръмжа замислено.

— Какво?

— О, нищо. Просто ми прозвуча странно — отговори той небрежно. — Бил съм само майка.

— Извинявай — каза Сисикс. — Не исках да…

— О, не се притеснявай. Просто така стоят нещата.

Когато се обърна към нея, в очите му се бе появил предишният шеговит блясък.

— Освен това, ако ме смяташ за родител, може и да ме послушаш като ти кажа да си взимаш проклетите минерали.

Сисикс се засмя.

— Съмнявам се. Имаше един цял период от детството ми, през който семейството ми не можеше да ме накара да хапна каквото й да е, освен плод от щракалниче.

Тя изсъска през стиснати зъби, докато рикситът обработваше едно от по-трудните места на рамото й.

— Те поне са полезни. А откритието, че си била инатливо дете, някак си не ме учудва — засмя се той. — Обзалагам се, че си била същинско чудо.

— Разбира се, че бях — ухили се Сисикс в отговор. — Още не бях разумно същество.

Бузите на доктор Готвач се набръчкаха в знак на несъгласие.

— Ето това вече е черта на твоята раса, която никога няма да проумея.

Тя въздъхна примирено.

— Както ти, така и всички останали в галактиката.

Защо им беше толкова трудно да схванат идеята? Сисикс никога, ама никога нямаше да разбере как е възможно да вярват, че едно дете — и особено бебе — е по-ценно от един възрастен, който вече е усвоил всички умения, които ще са му необходими, за да допринася за благото на обществото. Смъртните случаи сред новоизлюпените бяха толкова чести, че почти ги очакваха. Смъртните случаи сред децата, чието оперение едва-що бе започнало да се появява, бяха тъжни, да. Но истинската трагедия беше загубата на възрастен с приятели, любовници и семейство. Твърдението, че загубата на потенциал е по някакъв начин по-лоша от загубата на постижения и умения беше нещо, което Сисикс така и не бе успяла да приеме.

Доктор Готвач погледна през рамо, въпреки че никой не беше влязъл в стаята.

— Трябва да си призная нещо.

— О?

— На никого другиго не съм го казвал. Тайна е. Строга тайна.

Бе снижил глас дотолкова, доколкото изобщо му беше възможно. Сисикс кимна с преувеличена сериозност.

— Никому и дума няма да кажа.

— Нали знаеш, сама каза, че човеците почти не могат да усещат миризми?

— Мм-хмм.

— Със сигурност си забелязала, че човеците на този кораб далеч не миришат толкова лошо, колкото останалите представители на вида им.

— Да. Защото сме им свикнали.

— Нищо подобно — отговори той и направи пауза за драматичен ефект. — Редовно прибавям по малко обезмирисяваща пудра в контейнерите с течен сапун в баните. Слагам и върху твърдите сапуни на Кизи.

Сисикс остана втренчена в него за секунда, преди да избухне в смях.

— О — едва си поемаше дъх тя, — о, просто не мога да го повярвам.

— Повярвай — отговори той, като изду бузи. — Започнах да го правя едва десетник, след като постъпих на работа тук. И знаеш ли кое е най-хубавото от всичко?

— Че изобщо не могат да познаят, че има нещо?

Няколко от гласовете на доктора се засмяха хармонично.

— Не могат!

И двамата още се смееха, когато Ашби влезе през вратата. Косата му беше мокра. Явно току-що се беше изкъпал. Сисикс и докторът замлъкнаха. Миг по-късно обаче избухнаха в още по-силен смях.

— Искам ли да зная? — попита той, като премести поглед от единия на другия от двама им.

— Майтапим се с човеците — отговори Сисикс.

— Аха — каза Ашби. — Значи със сигурност не искам да зная.

Кимна към нея.

— Смяната на кожата явно е настъпила по-рано от очакваното.

— Да.

— Моите съболезнования. Ще поема смяната ти за чистене този път.

— О, страхотен си.

Това беше наистина прекрасна новина. Почистващите препарати и все още чувствителната кожа не бяха добра комбинация.

— Спомни си за това следващия път, когато се присмиваш на нас; низшите примати.

Розмари седеше и преглеждаше файлове в офиса си — е, или поне в онова, което минаваше за офис. Преди да пристигне, бяха ползвали помещението като склад, и технически погледнато, то все още си беше такъв — до отсрещната стена имаше купчина сандъци. Беше доста различно от лъскавото бюро, на което работеше като стажантка в транспортна компания „Червената скала“, но кухненският плот на доктор Готвач й допадаше доста повече от строгата корпоративна столова. Пък и не се нуждаеше от луксозно обзавеждане, за да си върши работата. Имаше обикновено бюро с голям контролен панел и малко пикселово растение, което Дженкс й беше дал, за да компенсира липсата на прозорец (защо хората, които работеха с числа, винаги се оказваха забутани в някоя задна стаичка?). Цветето изобщо не приличаше на истинско, разбира се. Усмихнатото му личице и венчелистчетата, които непрекъснато меняха цвета си, нямаха нищо общо с природата. Беше програмирано с някакъв софтуер, който разпознаваше кога Розмари е останала прекалено дълго, без да се разтъпче, да пийне нещо или да си почине, и започваше да пиука весело и да й напомня: „Хей, ти! Трябва да се хидратираш!“ „Какво ще кажеш за една лека закуска?“ — или пък „Време е да се поразкършиш! Разходи се малко!“ Звучеше изкуствено и дори леко изнервящо, ако се беше съсредоточила в работата си, но оценяваше жеста.

Пийваше от време на време от една чаша скучен чай, докато се опитваше да проумее съдържанието на един от докладите за разходи на Кизи. Механичката имаше навика да пише бележки към различните попълнения в списъка с помощта на съкращения, които тя единствена разбираше. Розмари предположи, че става въпрос за някакви технически термини, но Дженкс бе потвърдил първоначалните й подозрения, че това е просто характерният метод на Кизи да организира нещата си. Розмари присви очи към екрана. „5500(-ина) кредита — ВРСС“. Махна с лявата си ръка, за да отвори файла, озаглавен „кизиански“ — бе си съставила малък речник на акронимите, които все пак бе успяла да дешифрира. ЗД („За двигателя“). ИиД („Инструменти и дребни“). ВРГ („Вериги“). Но не, нямаше нищо, обозначено ВРСС. Отбеляза си да я пита по-късно.

Вратата се отвори рязко и Корбин влетя в стаята. Преди да успее да го поздрави, той постави някаква черна машинна част на бюрото пред нея.

— Какво е това? — попита.

Сърцето й започна да бие по-бързо — както всеки път, когато Корбин я заговореше направо. Всеки от тези разговори приличаше повече на атака от засада, отколкото на обикновен диалог. Тя се вгледа в предмета.

— Това е филтърът за сол, който ме помоли да ти поръчам.

— Да — отговори той. — Да забелязваш нещо необичайно?

Розмари преглътна на сухо и се загледа по-внимателно във филтъра. Позна какво представлява, само защото на страницата на търговеца в мрежата бе качена снимка. Усмихна се криво-ляво и отговори с колкото можа по-спокоен глас:

— Не мога да кажа, че съм особено запозната с технологиите за отглеждане на водорасли.

— Е, това е очевидно — сопна се Корбин, обърна филтъра и посочи етикета му. — Модел 4546-С44 — прочете той и впери в нея очаквателен поглед.

„О, не“ — паникьоса се Розмари и се помъчи да си спомни формуляра, с който бе пуснала поръчката.

— Друг модел ли искаше?

Киселата физиономия на Корбин бе достатъчно красноречив отговор.

— Изрично посочих, че ми трябва С45. Отворът на С44 е по-тесен от този на тръбата на аквариума. Ще трябва да добавя допълнителна част, с която да ги снадя един с друг.

Докато той говореше, Розмари успя да изрови съответния формуляр от архивите. Да, тъкмо така бе написано: филтър за сол „Тритон — високо качество“ модел 4546-С45. Мамка му.

— Много съжалявам, Корбин. Не знам какво се е объркало. Сигурно съм избрала друг модел поради грешка. Но този ще ти свърши работа все пак, нали?

Осъзна, че допуска грешка с думите си още в мига, в който излязоха от устата й.

— Не е в това въпросът, Розмари — започна Корбин с тон, сякаш обяснява нещо на малко дете. — Ами ако бях поискал нещо много по-важно от филтър за сол? Самата ти каза, че не разбираш особено от машини, свързани с отглеждането и съхранението на водорасли. Този тип грешки може и да ти се разминават, ако работиш в някой уютен, безопасен офис на повърхността на планета, но не и на кораб за дълги разстояния. И от най-малкия елемент от оборудването може да зависи дали корабът ще пристигне успешно до местоназначението си, или ще се разхерметизира насред открития космос.

— Съжалявам — повтори Розмари. — Ще внимавам повече следващия път.

— Да, добре би било — отговори Корбин, взе филтъра и отиде до вратата. — Не е чак толкова трудно — допълни, както беше обърнат с гръб към нея, и затвори вратата след себе си.

Розмари остана да седи неподвижно зад бюрото си. Сисикс я бе предупредила да не позволява на Корбин да я разстройва, но този път тя наистина се беше издънила — и то от невнимание. Чувстваше се така, сякаш всъщност би приветствала разхерметизирането на кораба точно в този момент.

— О, нещата далеч не са толкова лоши! — изчурулика пикселовото цвете. — Я си дай една голяма прегръдка!

— Я млъквай — отговори му Розмари.

Ашби се спъна в една размотана тръба на път към машинното отделение.

— Какво…

Той подаде глава иззад ъгъла и зърна лавина от кабели, която сякаш се изливаше от стената, от която бе свален целият панел. Той заобиколи внимателно змийското гнездо от тръбички, като внимаваше да не настъпи някоя от онези, които бяха пълни с течност. Когато стигна до отвора в стената, дочу подсмъркване.

— Кизи?

Механичката седеше в стената, обгърнала колене с ръце и заобиколена от разпилени инструменти. Лицето й бе оплескано с мръсотия и смазка както обикновено, но сълзите й бяха оставили след себе си една-две дълги, чисти следи. Тя вдигна окаян поглед към капитана. Дори панделките в косата й изглеждаха умърлушени.

— Днес хич не ми е ден — каза тя.

Ашби се наведе към отвора в стената.

— Какво става?

Тя подсмръкна още веднъж и избърса носа си с опакото на дланта си.

— Спах ужасно, защото сънувах само кошмар след кошмар, и тъкмо когато най-после успях да заспя, алармата ми започна да вие, и затова още от сутринта съм два пъти по-завеяна от обикновено, а пък после си казах — „е, поне имам още малко плодови сладкишчета“, и се ободрих, но когато отидох в кухнята, се оказа, че някой ги е изял, и дори не ме е попитал, и още не знам кой е бил, а след това отидох да се изкъпя и си фраснах коляното в мивката, понеже съм такъв гений, нали, и ми излезе синина, и понеже устата ми беше пълна с дентоботове, глътнах няколко — според доктор Готвач няма кой знае какъв проблем, обаче ме заболя стомах, точно както той каза, че сигурно ще стане, а пък когато най-после успях да вляза под душа, забелязах, че нещо не е наред с налягането, затова отидох да поогледам водопречиствателната система и видях, че се е повредила цяла поредица от кабели, но още не мога да видя коя от всички е, и сега на пода е кочина, а аз дори не съм започнала да се занимавам с всички други задачи, които трябва да свърша днес, и на всичкото отгоре си спомних, че днес братовчед ми Кип има рожден ден, и че той винаги организира страхотни купони, а аз ще го изпусна.

Тя изхлипа.

— И много добре знам колко глупаво звучи всичко, но днес нищо не ми върви. Ама нищичко.

Ашби положи длан върху нейната.

— Всички имаме такива дни.

— Е, да де.

— Но още не е дори обяд. Има време да се оправят нещата.

Тя кимна унило.

— Мда.

— Какви задачи имаш за днес?

— Предимно чистене. Всички въздушни филтри имат нужда да бъдат минати. Една от соларните лампи в аквариума трябва да бъде сменена… А и един от панелите на пода в стаята на Охан трябва да се смени.

— Има ли нещо от тези неща, което да е спешно?

— Не. Но трябва да се свършат.

— Засега се заеми с тръбите на водопречиствателната машина и не се безпокой за останалото.

Той стисна дланта й успокоително.

— А колкото до рождения ден на братовчед ти… Няма с какво да ти помогна, но те уверявам, че знам колко е гадно. Съжалявам, че се наложи да се заемем с толкова дълъг преход.

— О, стига — отговори тя. — Ще ни платят купища пари, пък и си обичам работата. Не е като да си ме поробил против волята ми или нещо такова. Напуснах дома си доброволно.

— Само защото си напуснала дома си, не означава, че е спряло да ти пука за него. Иначе не би имала такива пристъпи на меланхолия. А и семейството ти знае, че ти пука. Нали знаеш, че наглеждам активността ви в мрежата? Зная колко видеосъобщения си им изпращала.

Кизи подсмръкна мощно и посочи към коридора.

— По-добре да си тръгваш вече — каза му, — защото трябва да работя, а ти само ще ме накараш да се разплача още по-силно. Не го казвам с лошо чувство. Но доста се разкиснах, а ако те прегърна, ще ти оплескам със смазка хубавата риза, която, между другото, подчертава цвета на очите ти и ти стои много добре.

— Ехо, народе — чу се гласът на Лови от най-близкия предавател. — Един пощенски дрон пътува към нас. На борда му има пратки за Ашби, Корбин, Дженкс, доктор Готвач и Кизи. Ще пристигне след около десет минути.

— Ийййк! — нададе възторжен писък Кизи. — Поща! Пощенски дрон!

Тя се изтърколи от стената и хукна по коридора с ръце, разперени като крилата на някоя совалка.

— Междузвездни хубавини само след десет минутиии!

Ашби се ухили.

— Казах ти, че нещата ще се оправят — извика той след нея, но тя бе прекалено заета да надава щастливи възклицания, за да го чуе.

Шлюзът на товарния отсек се пренастрои и смали автоматично, за да пасне на порта за доставки на пощенския дрон. Докато Ашби и останалите чакаха, Сисикс влезе и се присъедини към тях. Беше обула чифт панталони и изглеждаше, че доктор Готвач е успял да реши проблема й с преждевременната смяна на кожата.

— Ехо — обърна се към нея Ашби. — По-добре ли си?

— Много по-добре — отговори тя.

Цветът на кожата й беше необичайно ярък и, въпреки няколкото останали кръпки суха, стара кожа тук-там, бе спряла да прилича на недообелена лукова глава.

— Май няма пратки за теб.

— Е, и? — сви тя рамене с усмивка. — Падам си любопитна.

— Само един момент — обади се Лови, — трябва да сканирам съдържанието за евентуални замърсители и зарази.

— Ура, ура, ура — подскачаше Кизи на място. — Днес имам рожден ден!

— Рожденият ти ден е чак в средата на стандарта — поправи я Дженкс.

— Е, чувствам се така, сякаш имам рожден ден. Обожавам да получавам поща.

— Най-вероятно са онези метални скоби, които си поръча.

— Дженкс. Имаш ли някаква представа какво страхотно нещо са металните скоби? Няма нищо, което да може да се измъкне от тях. Успяват да усмирят дори косата ми — а това говори много.

Ашби погледна към нея през рамо:

— Ще се престоря, че не съм чул нищо за плановете ти да използваш техническото оборудване, което ти купувам, като аксесоар за коса.

Кизи стисна устни.

— Само в спешни случаи.

— Готово — обяви Лови.

Люкът се отвори със съскане и един голям запечатан контейнер се плъзна навътре върху подноса за товари. Ашби го взе и прокара гривната на китката си през печата за сканиране. Контейнерът избипка утвърдително, а пощенският дрон му отговори със същия звук от другата страна на корпуса. Подносът се задвижи обратно, а люкът се затвори след него. Чу се приглушено тупване, което означаваше, че пощенският дрон е отлетял към следващия получател за днес.

Ашби разпечата и отвори капака на контейнера, за да прегледа пакетите в него. Всички бяха опаковани делово и стандартно, но все пак имаше нещо приятно в гледката на купчина кутии с имената на екипажа му върху тях. Напомняше малко на подаръци по случай празник.

— Ето, Кизи — подаде й той един едър пакет. — Преди да си се взривила на място.

Очите на Кизи се разшириха.

— Не са скобите! Не са! Зная кой слага такива етикети на пратките си!

Тя плъзна назад капака на сандъчето и нададе победоносен вик.

— От бащите ми е!

След това седна на пода със скръстени крака и захвърли капака настрани. Върху съдържанието на пакета — разни сладкиши и дребни подаръци, доколкото можеше да се види — бе поставен един инфочип. Кизи измъкна скриба от колана си, вкара чипа в него и започна да чете текста, който се появи на екрана. Лицето й мигом придоби разнежено изражение.

— Решили са да ми го изпратят просто така, без повод — каза на глас. — Просто са страхотни. Страхотни.

Тя разкъса една опаковка люти скариди и продължи да чете.

Ашби извади един малък, полукръгъл контейнер, по който примигваха няколко предупредителни знака.

— Искам ли изобщо да знам какво има в това?

Доктор Готвач изду бузи.

— Нови кълнове за отглеждане. Напълно безопасни са, уверявам те. Просто са задължени със закон да слагат такива знаци върху всички живи товари.

— Знам, просто е… леко обезпокояващо.

Доктор Готвач се наведе по-близо до него, а очите му проблеснаха.

— Не казвай на останалите, но ако това е поръчката, която предполагам, че е, значи вече имаме няколко млади розмаринови растения.

Ашби огледа от всички страни поредната кутия с познато лого на марката, принтирано отгоре. Бе го виждал вече няколко пъти на пратки с оборудване за отглеждане на водорасли.

— Корбин — обърна се той към водораслолога и му подаде кутията. — Това май е за теб.

Корбин отвори кутията и извади отвътре една циркулационна помпа. Прочете етикета и кимна кратко.

— Явно секретарката ни все пак се е научила да чете формуляри за поръчка.

И се отправи към вратата.

— Е… хубаво — отбеляза Ашби с неутрален тон и извади една малка кутийка от пощенския сандък. — Дженкс.

Дженкс отвори кутията, в която имаше един-единствен инфочип.

— Какво е това? — попита Сисикс.

— От Пипер — отговори Дженкс и млъкна за момент, загледан в чипа. После продължи:

— О, сигурно са онези файлове със схемите на новите вериги, които ми спомена, когато се видяхме.

— Доста добре — отбеляза Кизи, след което се намръщи озадачено. — Защо не ти ги е пратила направо на скриба?

Дженкс сви рамене и пъхна чипа в джоба си.

— Нали я знаеш каква е. Прави всичко по собствения си начин.

Ашби се наведе над пощенския сандък. Бе останала само една малка плоска кутия, адресирана до самия него. На етикета не бе посочено нито името, нито адреса на подателя, но не можеше да се отвори, без да сканира гривната на китката му. Когато я прокара над него, ключалката изщрака и един крехък, четириъгълен предмет изпадна в отворената му длан.

— Какво е това? — попита Сисикс.

Дженкс подсвирна тихо и се приближи към капитана.

— Хартия.

Кизи вдигна глава рязко.

— Уха — възкликна тя, вперила разширени от възхищение очи в предмета. — Това писмо ли е? Истинско, физическо писмо?

Тя скочи на крака.

— Може ли да го пипна?

Дженкс перна ръката й настрани.

— Пръстите ти са целите в трохи от люти скариди.

Кизи пъхна един пръст в устата си, облиза го хубаво и го обърса в работния си комбинезон. Дженкс обаче я перна отново.

— А сега са в трохи и слюнка. Писмата не са като скрибовете, Кизи, не можеш просто да ги измиеш.

— Толкова ли е крехко?

— Направено е от много тънки листа пресована, изсушена каша от дървесина. Ти как мислиш?

Ашби прокара пръсти по ръбовете на страниците, подобни на дървесни листа, и се помъчи да запази спокойно изражение. Писмото беше от Пей. Нямаше как иначе. Кой друг би си направил труда да изпрати съобщение на носител, който не може да бъде проследен? Обърна писмото веднъж-два пъти в ръце.

— Как се… ъъ…

Дженкс протегна длан към него.

— Спокойно, ръцете ми са чисти.

Ашби му връчи писмото.

— Киз, носиш ли си ножа?

Кизи извади от колана си един сгъваем нож и го подаде на Дженкс. Когато осъзна какво се готви да направи той, очите й се разшириха.

— Чакай малко, искаш да го срежеш ли?

— Така се вадят от пликовете — отговори той и отвори ножа. — Или предпочиташ да го разкъсам?

Кизи изглеждаше ужасена.

— Когато бях дете, майка ми ми пишеше писма по някои специални поводи — заразказва той, докато отваряше писмото. — Много специални поводи. Тези неща са адски скъпи.

Той вдигна вежда към Ашби.

— Някой явно много те харесва.

— Като кой, например? — попита Кизи.

Дженкс вдигна юмрук към устата си и се изкашля преувеличено.

— Ооо — „прошепна“ Кизи така, че се чу из цялото помещение. — Е, аз ще се връщам към колета си, тогава.

И тя се отдалечи с многознайна усмивка.

Ашби погледна към останалите. Сисикс се подсмихваше. Мустаците на доктор Готвач потрепнаха развеселено.

— Добре, добре, хайде стига вече — заяви капитанът и излезе да прочете писмото на спокойствие, докато останалите разглеждаха новите си придобивки.

Здравей, Ашби. Преди да си се впечатлил прекалено дълбоко от способността ми да принтирам на ръка, трябва да ти кажа, че първо написах цялото писмо на скриба си, за да има откъде да гледам. Пък и пробих дупка в един от листата по време на първия си опит. Как, в името на всички звезди, са успявали представителите на вида ти да общуват по този начин в продължение на хилядолетия, без да се превърнат в нервозни развалини?

О, момент… Връщам си въпроса обратно.

Чувствам се така, сякаш от срещата ни в Порт Кориол досега са изминали векове. Липсват ми ръцете ти. Липсва ми възможността да делим едно легло. Липсват ми историите, които си разказвахме. Не мога да проумея как успяваш да бъдеш толкова търпелив с партньор, който не може да ти прати каквото и да е съобщение в продължение на десетници наред. Не съм особено сигурна, че някой от собствения ми вид би могъл да го направи.

Този ваш човешки инат! Повярвай ми, това…

— Дженкс, Ашби, Сисикс? Който и да е? — разнесе се гласът на Лови. Звучеше паникьосано. — Имаме проблем.

Всички в товарния отсек се обърнаха и зяпнаха предавателя. В открития космос думата „проблем“ звучеше дори по-страшно, отколкото на повърхността.

— Какво има? — попита Ашби.

— Един кораб, друг кораб… Поел е курс право към нас. Блокират скенерите ми с разсейващо поле. Много съжалявам, Ашби, но…

— Не си виновна ти, Лови — обади се Дженкс. — Успокой се.

— Какъв е корабът? — попита Ашби.

— Не зная — отговори Лови. — По-малък е от нашия, пристигна с иглен пробив. Най-вероятно е някакъв малък заселнически кораб, но не знам защо би…

Корбин влетя обратно в товарния отсек.

— Кораб — задъхваше се той. — Вижте през прозореца. Има… „Пътешественикът“ се разтърси из основи. Трополене от падащи предмети заехтя из целия коридор. Всички се развикаха. Ашби усети как стомахът му сякаш пада в петите. Нещо ги беше ударило.

— Лоби, какво…

— Някакъв вид лъчево оръдие. Навигационните ни уреди са извън строя.

Сисикс изсъска поредица сочни ругатни, а Кизи кимна към Дженкс и скочи на крака.

— Хайде — подкани го тя.

— Не — спря ги Лови. — Мога да включа двигателите и да ни разкарам оттук след пет минути, но основният навигационен панел е напълно разтопен отвътре. Не зная в коя посока се движим.

— Разтопен? — извика Кизи. — С какво, по дяволите, са ни ударили? Лови, сигурна ли си?

Сисикс погледна към Ашби.

— Мога да изчисля курса ни и на ръка, но не и за пет минути. Не и ако искаме да сме сигурни в безопасността на кораба.

— Пирати — каза Дженкс. — Помниш ли какво казаха по новините, Кизи? Проклети шайки от пирати, които проследяват пощенските дронове, изпържват навигационните системи с разсейващи полета и…

— О, не — простена Корбин.

Ашби се втренчи в Дженкс.

— След колко време ще са тук, Лови?

— След половин минута. Няма какво да направя. Съжалявам.

— Не е възможно — възкликна Кизи. — Просто не могат да направят такова нещо!

— Гадост — изсъска Дженкс. — Бързо си скрийте вещите.

Извади един празен сандък и хвърли колета на Кизи вътре, а доктор Готвач побърза да последва примера му. Откъм вратите на товарния отсек се зачу трясък — ужасяващ, стържещ, оглушителен трясък. Корбин скочи зад един сандък и покри главата си с ръце.

— Отварят вратите насила — съобщи Лови. — Ашби, аз…

— Няма страшно, Лови — успокои я Ашби. — Ние ще се погрижим.

Но самият той нямаше представа как би станало това.

— О, мамка му — скубеше коси Кизи. — Мамка му, мамка му, мамка му.

— Успокой се — обади се доктор Готвач и я прегърна през рамената. — Всички да се успокоят.

Ашби пристъпи една-две крачки по-близо до вратите на отсека, изгубил ума и дума. Това не беше възможно. Просто не беше истина. От отвъдната страна на шлюза обаче се чу бръмчащ звук, който доказваше, че греши. Вратите се отвориха с металическо издрънчаване. Сисикс стоеше до него с изпънати назад рамене и настръхнали пера.

— Не зная какво да направим — каза тя.

— И аз — отговори Ашби.

„Мислѝ, по дяволите!“ В мозъка му се въртяха няколко объркани сценария, възможни ходове и решения: да намери оръжие, да избяга, да се скрие, да ги удари с… с нещо… Но нямаше време. Четирима сапиенса в големи, роботизирани костюми вече се провираха през вратите на товарния отсек. В ръцете си носеха очукани пулсови пушки. Скафандрите им бяха едри — по-едри от обикновен човек, — но съществата в тях бяха дребни, клечести и подобни на птици.

Акараци.

Ашби вече беше виждал представители на расата им на живо — в Порт Кориол. Всички знаеха как се бяха отнесли към тях хармагианците по времето, когато са колонизирали света им. Планетата им бе напълно опустошена, водните им ресурси — замърсени, а горите им — изсечени до последната. Родният им дом вече не можеше да им осигури подслон, но нямаше къде другаде да отидат. Бяха сравнително рядка гледка на територията на галактиката, но се срещаха тук-там — работеха в сметищата за стара техника или пък просеха по уличните ъгли.

А ако останеха дори без тези или подобни варианти за оцеляване, просто започваха да превземат корабите на абордаж и да си взимат от тях, каквото искат.

Ашби вдигна ръце в знак на капитулация. Гласовете на акараците се чуваха от малки гласови кутии, вградени под шлемовете им. Бяха остри и пищящи и не говореха на клипп.

— Не стреляйте, моля ви — каза им Ашби. — Не можем да ви разберем. Клипп? Говорите ли клипп?

Не последва никакъв разбираем отговор — само крясъци, цъкания и ожесточено размахване на оръжия. Думите не му говореха нищо, но пушките бяха достатъчно красноречиви.

Ашби усети как по челото му се стича капка пот. Обърса лице с опакото на дланта си.

— Добре, ще направим, каквото искате, просто…

Светът избухна във взрив от болка, когато един акарак замахна и го удари в челюстта с дръжката на пушката си. Акараците, товарният отсек, виковете на Сисикс, писъците на Кизи, псувните на Дженкс — всичко това изчезна зад завеса от червено. Усети как колената му поддават. Подът се стрелна към лицето му. А след това — нищо.

Розмари не бе сигурна какво е очаквала да види, когато изтича долу в товарния отсек, но там се случваха прекалено много неща, за да може да ги възприеме ясно. Вратите бяха изкривени, явно отворени насила, а четирима акараци — акараци?, — облечени в роботизирани скафандри крещяха на всички на някакъв странен, повлиян от хармагианския диалект, който тя не можеше да проумее напълно. Ашби бе в безсъзнание (така поне се надяваше), проснат на пода, а коленичилата Кизи придържаше главата му в скута си и плачеше. Останалите от екипажа бяха застанали на колене с ръце, вдигнати във въздуха. Розмари едва имаше време да огледа сцената пред очите си, преди акараците, стреснати от внезапната й поява, да насочат пушките си към нея и да започнат да квакат някакви странни думи с тон, който би изразил яростта им недвусмислено на който и да е език.

— Аз… — запъна се тя и вдигна ръце във въздуха. — Какво…

Акаракът, който беше най-близо и който носеше костюм, маркиран със сини части, се спусна стремглаво към нея, като продължи да квака. След това завря пушката си в лицето й. Дженкс започна да крещи на останалите акараци:

— Тя не е въоръжена, проклети скотове такива, оставете я на мира…

Най-едрият акарак, чийто скафандър бе горе-долу три пъти по-голям от Дженкс, разтърси оръжието си по посока на компютърния техник и посочи Ашби. Заплахата в гласа му бе несбъркваема. „Тихо, иначе и на теб ще ти се случи същото“. Дженкс сви юмруци. Зачу се тихо бръмчене — оръжията на акараците набираха мощност.

„Нима съм на път да умра?“ — запита се Розмари. Мисълта бе стъписваща.

— Розмари — надвика Сисикс какофонията. — Ханто. Опитай се да ги заговориш на ханто.

Розмари облиза устни и се опита да игнорира оръжието под носа си. Обърна поглед към Сисикс, която я гледаше със страх, но и настоятелно, окуражително. Заби нокти в дланите си, за да спре треперенето на ръцете си, и погледна надолу към дулото на пушката. След това проговори:

— Киба вус ханто ем?

Акараците млъкнаха. Всички застинаха по местата си.

— Да — отговори й Синия Скафандър.

После се обърна към останалите и посочи Розмари:

— Най-после.

Пушката не помръдна. Едрият акарак се засили към нея.

— Ще вземем храната ви и онова, което може да ни е от полза — каза й той. — Ако се опитате да ни се възпротивите, ще ви убием.

— Ще се подчиним — отговори Розмари. — Няма нужда от насилие. Името ми е Розмари. Можете да ме наричате Рос’ка.

Това бе името, което си беше избрала за часовете по ханто в гимназията.

— Ще предам исканията ви на екипажа.

Синия Скафандър отдръпна пушката назад, но продължи да я държи насочена към нея. Акараците си заквакаха нещо един на друг.

Едрият акарак направи жест на съгласие към Розмари.

— Аз съм капитанът ни. Няма да успееш да произнесеш името ми, а аз не желая да приемам друго. Има ли други освен вас на борда?

— Навигаторът ни е в каютата си. Миролюбив е и не представлява опасност за никого.

Розмари предпочете да не навлиза в сложни обяснения за множественото число, затова използва единствено. Капитан Гигант й се озъби.

— Ако се опитвате да ни погодите някакъв номер, ще ви убием.

Обърна се и изквака нещо на един от подчинените си, който се затича нагоре по стълбите.

— Какво става? — попита Сисикс.

— Отиват да хванат Охан — отговори Розмари. — Обясних им, че не са опасни и че сме готови да им сътрудничим.

Тя прочисти гърло и отново заговори на ханто:

— Екипажът ми е съгласен да ви помогне. Кажете ми от какво се нуждаете, моля.

— Храна — каза Синия Скафандър. — И техника.

В ума на Розмари се зароди една идея. Знаеше малко за акаракската култура, но ако се съдеше по това, което бе чела, знаеше, че силно ценят баланса и справедливостта. Идеята да вземеш повече, отколкото наистина имаш нужда, дори не им бе хрумвала, преди да се появят хармагианците. Бе чувала, че тези ценности продължаваха да се уважават от народа им — бе очевидно дори от начина, по който се бе изразил капитанът им: „Ще вземем храната ви и онова, което може да ни е от полза“. Граматиката, която бе използвал, бе силно натоварена с оттенък на „… и нищо повече“. Трескаво се питаше дали тази откъслечна информация е достатъчна, та да заложи на нея. До голяма степен й се искаше да действа по инстинкт за самосъхранение — „стига, просто им дай всичко, иначе ще те застрелят“ — но в края на краищата по-смелата й страна надделя.

— Колко души има на борда на кораба ви? Има ли деца?

Синия Скафандър изръмжа и отново вдигна пушката високо.

— Какво значение има колко сме? Ще правите, каквото ви кажем!

Розмари размърда пръсти в знак на помирение.

— Да, ще го направим. Но ако има някакъв начин да ни оставите достатъчно храна, за да оцелеем, докато стигнем до най-близкия пазар, бихме ви били невероятно благодарни. Също като вас, и ние не искаме да умрем насред открития космос. Освен това съм чела, че децата на акараците имат много специфични хранителни нужди. Ако имате деца на борда, трябва да се уверим, че храната, която ще ви дадем, е подходяща.

Капитан Гигант обмисли думите й.

— Да, имаме деца на борда — каза той най-после.

Розмари прие думите му за добър знак. Като оставеше настрана нараненото лице на Ашби и пулсовите пушки, нашествениците не й изглеждаха особено войнствено настроени. Просто бяха отчаяни.

— И да, нуждаят се отчаяно от определени храни. Може би няма да открием онова, което търсим, на кораба ви.

— Тогава нека ви предложа следното — започна Розмари внимателно. — Един от нас ще ви покаже хранителните ни припаси. Доколкото зная, пазарът на Кеш То’Хем е на по-малко от десетник път от сегашното ни местонахождение. Ние няма да тръгнем нататък, понеже не можем да се отклоняваме от маршрута на възложената ни работа. Вземете от нас само онова, което ще ви е необходимо, за да стигнете до Кеш То’Хем, а ние ще ви дадем кредити и ценни стоки, които да можете да продадеше, за да си купите по-подходяща храна. По този начин децата ви ще получат онова, от което се нуждаят, а ние няма да умрем от глад.

Акараците започнаха да обсъждат предложението й помежду си. Розмари заби нокти в кожата си още по-силно с надеждата, че болката ще накара треперенето на мускулите й да спре. Целият й план се основаваше на малко късче не особено надеждна информация, което бе останало в главата й по време на един-единствен семестър, в който бе слушала курс на име „Увод в историята на хармагианския колониализъм“. Ако грешеше… Е, скоро щеше да се разбере. Поне все още дишаха. И Ашби — също… нали?

— Розмари? — обади се Сисикс. — Как върви?

— Добре — отговори Розмари, а наум добави: „Надявам се“. — Почакайте малко.

— Намираме предложението ви за приемливо — каза най-после Капитан Гигант. — Какво гориво използвате?

— Водорасли.

— Ще вземем малко и от него.

— За горивото ли питат? — намеси се Корбин. — Защото тъкмо вчера обрах наносите по върха, а на тази партида й отне пет десетника да…

— Корбин — прекъсна го доктор Готвач с убийствено спокойствие. — Мълчи.

Като никога Корбин взе, че го послуша.

— Какво каза розовият мъж? — попита Капитан Гигант.

— Той е водораслологът ни — отговори Розмари. — Просто е… обезпокоен относно резултата от усиления си труд. Но ще ви осигурим гориво. Няма никакъв проблем.

Капитан Гигант се потупа по брадичката от вътрешността на огромния скафандър.

— Ако вземем десет варела, ще ви останат ли достатъчно, за да стигнете до следващата спирка по маршрута си?

Розмари преведе въпроса на Корбин, който кимна намусено.

— Да, десет варела не са проблем — каза тя.

Разговорът се бе превърнал от плашещ в странен. Граматичните форми, които използваше Капитан Гигант, нямаха съответен паралел на клипп, но на ханто звучаха направо учтиво. Би очаквала да чуе такъв език в някой магазин или ресторант, а не докато я заплашват със заредена пушка. Сякаш акараците я възприемаха като търговец, само че използваха заплахата от евентуално насилие вместо валута.

— Ще са ни необходими и технически консумативи — заяви Капитан Гигант. — Двигателите ни се нуждаят от ремонт.

Розмари направи жест в знак, че го е разбрала.

— Кизи, разбираш ли нещо от модела кораб, който управляват? Имаме ли оборудване, което да е съвместимо с такъв модел?

— Някои неща може би. Не знам.

— Механичката ни смята, че някои части от оборудването ни може да паснат на вашето, но не може да обещае нищо. Ще ви помогне да намерите, каквото ви е необходимо.

— Много добре — съгласи се Капитан Гигант. — Вие също ще ни придружите, за да можете да й превеждате от какво се нуждаем. Тя — и капитанът посочи към Синия Скафандър — ще отиде с някой друг от екипажа ви, за да вземе храната. Изглеждате като разумни хора, но няма да се поколебаем да ви убием, ако направите опит да ни се възпротивите.

— Гарантираме ви нашето сътрудничество — отговори му Розмари. — Не желаем нещо лошо да се случи на който и да е от двата екипажа.

След това се обърна и започна да обяснява положението на останалите. Всички закимаха и придобиха малко по-спокоен вид, макар че явно още се страхуваха. Бръмченето на оръжията бе стихнало. „Току-виж сме успели да се измъкнем“ — каза си Розмари точно преди четвъртият акарак да се появи отново и да хвърли Охан в помещението.

Останалите акараци пощуряха. Подеха оживен, почти френетичен разговор, като се надвикваха един друг, а Розмари се опитваше да се намеси недотам успешно.

— Какво, по дяволите, става? — попита Сисикс.

— Искат да вземат Охан — отговори Розмари.

Екипажът на „Пътешественика“ избухна.

— Какво? — възкликна Кизи.

— Друг път! — обади се Дженкс.

— За какво са им?! — попита Сисикс.

— За да ги продадат — обясни Розмари.

— Какво?! — нададе вик Кизи.

— На някои планети плащат пребогато за Двойки — обади се доктор Готвач.

— Ако така ще ви оставят на мира… — започнаха Охан.

— Не — прекъсна ги Дженкс. — Дума да не става. Розмари, обясни на проклетите пилци в консервените скафандри, че могат да си заврат…

— Дженкс, затваряй си устата — извика Кизи, която продължаваше да държи внимателно главата на Ашби; кръвта му лепнеше по дланите й.

— Спрете, спрете всички! Ще ни избият до крак заради вас! — каза Корбин.

— Ти също млъкни, Корбин.

— Успокойте екипажа си — нареди Капитан Гигант. — Иначе ще трябва да прибегнем до насилие.

— Млъкнете! Всички да млъкнат! — кресна Розмари.

След това се обърна отново към капитана на нашествениците:

— Охан е част от екипажа ни. Съгласихме се с всички останали изисквания, които предявихте, но това…

— Той би могъл да сложи край на бедността ни — каза Капитан Гигант. — Ще ни бъде от огромна полза. Ако бяхте на наше място, вие щяхте да направите същото.

— Не, не бих.

Капитан Гигант помисли по въпроса.

— Може би. Независимо от това обаче, в момента нямате друг избор.

— Предложи му нещо друго — обади се Сисикс.

— Като какво например? — попита Розмари.

— Амби — предложи Кизи. — Дай му амбиклетките.

Акараците замръзнаха на място. Най-после дума на клипп, която разбираха.

— Имате амби на борда?

— Да — отвърна Розмари. — Ще ви го дадем с готовност, ако ни оставите Навигатора.

— А какво би могло да ни спре да вземем както амбито, така и Навигатора? — попита Синия Скафандър и вдигна пушката си.

Розмари усети как стомахът й се свива. Нашественичката беше права.

— Питат ни защо просто да не вземат и амбито, и Охан.

— Мамка му — изруга Дженкс.

— Защо изобщо се обаждам? — простена Кизи.

— Кажи им, че Охан нямат никаква стойност за тях — намеси се доктор Готвач.

Розмари преведе думите му. Акараците настояха да обясни какво точно има предвид.

— А защо? — обърна се тя към доктор Готвач.

— Понеже умират.

Екипажът на „Пътешественикът“ се обърна и зяпна доктор Готвач. Охан затвориха очи, без да кажат нищо. Розмари се помъчи да се съвземе. Докторът със сигурност блъфираше. Преведе думите му на акараците.

Нашествениците мигновено отстъпиха назад. Онзи, който бе довлякъл Охан в стаята, видимо трепна.

— Заразен ли е?

— Не… не мисля — отвърна Розмари. — Доктор Готвач, малко помощ, моля?

— Охан навлизат в последния стадий в живота на една сианатска Двойка — обясни доктор Готвач. — Не им остава повече от година.

Направи кратка пауза, след което добави:

— Всеки купувач, който би се интересувал от покупката на сианатска Двойка, би бил достатъчно добре запознат с техния вид, за да разпознае симптомите.

Розмари преведе.

— Може и да лъжете — отговори Капитан Гигант, — но рискът да похабим ценно гориво и храна заради безполезен товар е доста по-тежък от евентуалната печалба, особено като се има предвид амбито. В такъв случай, ще ви го оставим — но вие ще ни дадете целия си запас от амбиклетки.

Розмари се съгласи.

— Охан остават — обърна се тя към екипажа.

— О, звезди — възкликна Кизи.

— Но искат всичкото амби.

— Хубаво — съгласи се Сисикс.

— Добре, че от НГ плащат сметката — обади се Дженкс.

Розмари и Капитан Гигант дообсъдиха подробностите около размяната. По няколко души от двата екипажа се запътиха в различни посоки, като оставиха Дженкс, Охан и едва-едва идващия в съзнание Ашби — слава на звездите, очите му най-после се бяха отворили — под охраната на няколко акарака в товарния отсек. Розмари хвана Кизи за ръката, докато излизаха, придружавани от Капитан Гигант. Кизи стисна дланта й толкова силно в отговор, че едно от кокалчетата й изпука.

Гласът на Дженкс се разнесе след тях:

— Приятно крадене на нещата ни, задници такива! Ще им го преведеш ли, Розмари?

Тя реши, че ще е по-добре да пропусне.

Ашби лежеше на кушетката в медицинския отсек и се опитваше да се движи колкото може по-малко. И двете му ръце бяха заети. Дясната беше протегната под скенера за изследвания, чийто ярък лъч светлина му сочеше къде точно да постави импланта на китката си. Доктор Готвач седеше от другата страна на скенера и хъмкаше, докато въвеждаше координатите за имуботовете на Ашби в системата му. Някъде под кожата на капитана два отряда от ботове се бяха отделили от ежедневните си обиколки и сега се занимаваха да лекуват фрактурата на долната му челюст и мозъчния му оток. Доктор Готвач му бе обяснил надълго и нашироко за някаква там „гранулирана тъкан“ и нещо на име „остеобласт“ но тези понятия нямаше да му говорят особено много, дори да не се носеше по вълните на необятно море от обезболяващи. Бе разбрал достатъчно обаче, за да знае, че не бива да движи тялото си или челюстта си. Това поне можеше да го направи.

Другата му ръка бе стисната здраво, но внимателно между ноктите на Сисикс. Тя седеше до него и му разказваше в подробности всичко, което се бе случило, след като бе изгубил съзнание. От време на време го пускаше, за да може той да напише някакъв въпрос на скриба й. Доктор Готвач му бе забранил да говори за известно време.

Никой друг не беше наранен по какъвто и да е начин. Амбиклетките, храната — те нямаха никакво значение. Бяха предмети; можеха да бъдат заменени. Екипажът му не можеше. Облекчението, което бе изпитал в момента, когато научи, че са останали невредими, бе по-силно от влиянието на всичките обезболяващи, взети заедно.

„Къде са другите сега?“ — написа той на скриба.

— Кизи и Дженкс поправят изкривяванията във вратите на товарния отсек. Твърдят, че щетите са предимно повърхностни. Вече са сменили разтопените части на навигационния панел, така че и той работи, както трябва. Корбин започна да подготвя партида водорасли, с която да компенсира старите, още в мига, в който акараците отлетяха. А Розмари май прави списък на всичките ни загуби.

Сисикс се подсмихна.

— И познай къде са Охан.

„В покоите си?“

Сисикс поклати глава.

— Долу, в товарния отсек, заедно с техниците.

Ашби я зяпна. Примигна веднъж.

— Знам. Не си говорят, или нещо подобно — просто си седят в един ъгъл, потънали в собствената си глава, както винаги. Но изобщо не са се връщали в каютата си, а когато Кизи прескочи до склада в дъното на коридора, за да вземе едни инструменти, я придружиха. Никога не съм си помисляла, че ще кажа нещо такова, но Охан не искат да бъдат сами точно сега.

Ашби примигна още веднъж. „Хм“ — написа на скриба.

Измина един час. Доктор Готвач кимна доволно и обърна монитора така, че и Ашби да може да го види. На екрана течеше видео в реално време, снимано от камерата на един от имуноботите му, който тъкмо правеше… нещо на една голяма, бяла стена, която наподобяваше тъкан на гъба (челюстната кост, предположи той). По периферията на картината се виждаха и други ботове, които се суетяха наоколо като плуващи паяци.

— Нещата вървят добре — отбеляза доктор Готвач.

Ашби прие думите му на доверие. Нямаше представа какво се случва на екрана, пък и винаги бе намирал гледката от вътрешността на собственото си тяло за леко обезпокояваща.

— Вече можеш да говориш, но все пак внимавай колко отваряш уста. Фрактурата още не е зараснала напълно, пък и мозъкът ти не се е възстановил съвсем.

— И аз можех да ти го кажа — отбеляза Сисикс.

— Благодаря — промърмори Ашби, като раздвижи челюсти внимателно. — Съчувствието ти означава много за мен.

Облиза устни. Чувстваше устата си пресъхнала.

— Може ли чаша вода?

Сисикс отиде до мивката и напълни една чаша, след което я поднесе към устните му и му помогна да я изпие.

— Още нещо?

— Не — отговори той. — А, почакай. Може ли да повикаш Розмари?

Сисикс обърна глава към предавателя.

— Чу ли, Лови?

— Ще я намеря веднага — отзова се ИИ-то. — Много се радвам да чуя гласа ти отново, Ашби.

— Благодаря, Лови — отговори той.

Няколко минути по-късно, иззад рамката на вратата надникна една къдрокоса глава.

— Искал си да ме видиш?

— Здрасти, Розмари — поздрави я капитанът. — Седни.

Обезболяващите го караха да заваля думите, сякаш е препил. Искрено се надяваше да не му тече слюнка отнякъде.

Розмари дръпна един стол и седна до Сисикс.

— Добре ли си? — попита го тя.

— Добре съм. Копелето ми разби челюстта, но това определено е за предпочитане пред това да ме беше застрелял.

Той се облегна на възглавницата и се опита да събере мислите си, въпреки мозъчното сътресение и медикаментозната мъгла, която витаеше в главата му.

— Не зная защо ме фрасна — продължи, като потри очи в опит да прогони световъртежа си.

— Сигурно само за да ни сплаши — предположи Сисикс. — Да ни покаже кой е шефът. Аз лично определено се уплаших, наистина.

И тя положи глава на рамото на Ашби.

Розмари се вгледа в лицето на капитана. Нещо бе привлякло вниманието й.

— Какво? — попита я той.

— Спомняш ли си да си докосвал лицето си, докато говореше с капитана на акараците? Както го докосваш сега?

— Ъъ, да. Може би — помъчи се да разрови паметта си той, въпреки гъстата мъгла. — Не съм сигурен, всичко се случи твърде бързо.

— Ето така, може би?

Розмари потри очи с длан, сякаш се опитва да прогони досадно главоболие.

— Възможно е. Да. Да, мисля, че наистина имаше нещо такова.

Розмари направи физиономия.

— Това обяснява нещата. Виждаш ли, ето това — тя сви палец под дланта си и изпъна пръстите си право напред, за да наподоби грубо крайник на хармагианец, след което махна два пъти с ръка пред очите си — е силно обиден жест за хармагианците. А жестовете и диалектът на повечето акараци са силно повлияни от хармагианския език.

— И какво означава?

Розмари се прокашля.

— Означава, че по-скоро би втрил фъшкии в очите си, отколкото да продължиш да разговаряш с тях.

Ашби примигна. Миг по-късно, двамата със Сисикс избухнаха в буен смях.

— Ох — простена той и се хвана за челюстта. — Ох… ух.

Още не се бе възстановил от фрактурата достатъчно, за да се смее.

— Внимавай — обади се доктор Готвач. — Ако не зарасне както трябва, ще трябва да започнем всичко отначало.

Сисикс все още продължаваше да се кикоти.

— И аз бих те халосала за такова нещо.

— Мда — съгласи се Ашби, стиснал здраво устни, за да попречи на челюстта си да се движи много-много. — Аз също.

— Е, поне си им дал да се разберат, а?

— Аха — отговори той със сдържана усмивка. — Сигурен съм, че едва са се възстановили от емоционалните щети, които съм нанесъл със случайната си обида.

— Като стана дума за щети — намеси се Розмари и вдигна скриба си. — Сметнах на колко възлизат загубите, подадох доклад за извънредно произшествие и в момента изготвям черновата за списък, който ще изпратя до Борда за транспортната дейност, за да могат да покрият…

Ашби махна с ръка към нея.

— Тези неща можем да обсъдим и после. Не те повиках за това.

— А.

— Исках да ти благодаря. Ако не беше ти, най-вероятно нямаше да ни се размине толкова леко.

Розмари се притесни леко.

— Не знам… Просто извадих късмет. Има много култури, с които изобщо не съм запозната.

— Може и така да е, но това беше късмет, който нямаше да извадим, ако не беше наоколо. И, което е още по-важно — успя да запазиш самообладание и да защитиш останалите от екипажа. Нещата щяха да се развият много, много по-зле, ако не беше с нас.

Ашби се пресегна и я хвана за ръката.

— Радвам се, че си част от екипажа ни.

Розмари понечи да отговори, но каквото и да бе планирала да каже, от устата й се отрони само едно:

— О, не.

Ръката й се стрелна нагоре, за да избърше сълзата, която се бе търкулнала по бузата й.

— О, звезди… Съжалявам.

Последва я още една сълза, после — още една. Розмари скри лице в ръцете си. Язовирната стена се бе пропукала.

— Оо… спокойно, спокойно — утеши я Сисикс и се засмя приятелски, след което я прегърна през потрепващите рамена. — Нямала си възможност да изпаднеш в логичен пристъп на паника досега, а?

Розмари поклати глава и притисна длан към носа си. Цялото й лице сякаш се беше разтекло. „Горкото хлапе“ — помисли си Ашби. Не би я осъдил, ако поискаше да напусне и да си намери безопасна работа на повърхността на някоя планета. По дяволите, дори той самият намираше идеята за доста привлекателна.

— Човеци, а? — обърна се Сисикс към доктор Готвач. — Аз отделих необходимото време, за да се панирам на воля. Ти също, нали?

— О, разбира се — потвърди докторът и подаде една чиста кърпа на Розмари. — Веднага, след като дадох необходимите лекарства и настроих ботовете на Ашби, се заключих в офиса си и крещях на воля в продължение на цели десет минути.

— Това ли са били онези звуци? — попита Ашби.

Имаше някакъв бегъл спомен за призрачна мелодия, чиито сложни пластове бяха успели да достигнат до него през морето от болка, което го заливаше.

— Мислех, че пееш. Много хубаво беше.

Докторът се изсмя високо.

— Ашби, ако акараците се обиждат от изрази като триенето на фъшкии в очите, значи нещата, които изредих, докато бях в офиса си, са щели да ги травмират до живот.

Той загъргори, след което изгука веднъж-дваж.

— Но Сисикс е права, мила — продължи той и положи длан на тила на Розмари. — Потискането на емоции е една от характерните особености на вашата раса. И в качеството си на твой доктор трябва да те предупредя, че да се гмурнеш, в бумащината непосредствено след като си преговаряла за своя и чуждите животи под дулото на пушка не е особено здравословно решение.

Един от хлиповете на Розмари се превърна в лек смях.

— Ще го запомня за следващия път.

— Никакъв „следващ път“ моля ти се — заяви Сисикс. — Хич не ми се минава през такова нещо отново.

— Съгласен съм — каза доктор Готвач и хвърли поглед към монитора за ботовете. — Ашби, имаш още два часа лечение, докато бъдеш готов за тръгване. Дотогава не ти остава друго, освен да си лежиш тук и да си почиваш.

— Няма проблем — съгласи се Ашби. — Имам нужда от малка дрямка.

Медикаментите започваха да му се отразяват, а разговорът съвсем го беше доизтощил.

— А аз имам нужда от нещо за хапване. Дами, бихте ли искали да ме придружите в кухнята? Да видим дали ще можем да стъкмим нещо вкусно, което да ни утеши, от продуктите, които акараците са ни оставили — рече докторът и потупа Розмари по гърба. — Имам и някои нови растения, които сигурно ще успеят да те накарат да се усмихнеш.

Розмари си пое дълбоко дъх и се стегна.

— Още нещо — каза тя. — Става дума за Охан.

— А — отговори доктор Готвач, — да.

— Онова, което каза, беше ли…

— Вярно? Да, боя се, че беше. И много съжалявам, че трябваше да разкрия такъв личен проблем пред останалите. Но не можах да се сетя за друг вариант.

— Звезди… — каза Розмари. — Нямах представа.

— Аз също научих чак сега — обади се Сисикс и се намръщи на Ашби. — И все още не мога да разбера защо.

Ашби въздъхна.

— Ще спорим по този въпрос по-късно, Сис. Светът се върти пред очите ми.

— Хубаво. Този път ще ти се размине, нали имаш оправдание — потупа тя с нокът по гърдите му. — До скоро.

След като остана сам в медицинския отсек, Ашби се пресегна и извади писмото, което беше прибрал в джоба си. Наложи си да остане буден още няколко минути, въпреки силните приспивателни.

… е черта, за която съм благодарна.

Не знам колко време ще ми отнеме следващата поръчка (доста деликатен случай е), и съм наясно, че ще се върнеш в центъра чак следващия стандарт.

Но имам още хартия, така че поне ще мога да ти казвам по едно „здравей“ всеки път, когато спирам да напазарувам някъде. И ще ти изпратя писмо по скриба веднага, щом е безопасно. На тази хартия далеч няма достатъчно място да ти напиша всичко, което искам, затова нека просто се огранича до важното: обичам те и непрекъснато мисля за теб.

Спокоен път,

Пей

След като поправиха вратите на товарния отсек и хапнаха, Дженкс отиде и направи няколко неща. Първо се изкъпа. Усещаше целия кораб някак си омърсен, откакто копелетата в скафандрите се бяха разхождали навсякъде. Не можеше да измие всичко, но поне можеше да почисти себе си. Този път не спази петнайсетминутното ограничение за душовете. Нямаше да отвори толкова много работа на системата за рециклиране на вода, пък и точно днес Кизи щеше да му прости за такова нещо.

Когато се върна в стаята си, извади инфочипа от джоба на смачканите си панталони. Седна на леглото си, както си беше гол, вкара чипа в скриба си и се зачете в съобщението.

Здрасти, приятел. Намерих търговец, който разполага с онова ново оборудване, за което говорихме миналият път. Готов е да ти намери всичко необходимо, но иска предварително заплащане — не подлежи на преговори и не приема рекламации. Нали знаеш как е със специализираните механици.

Трябва да говориш с един програмист на име господин Свеж. Чувала съм да споменават името му и преди. Солидна репутация, има си собствен астероид и така нататък. Майстор в програмирането, особено добър с проектите по поръчка. Ще очаква да се свържеш с него. Прилагам адреса и контактите му долу. Не ги споделяй с други, моля те.

И си помисли за това, което ти казах. Сигурен ли си, че искаш такова оборудване?

Дано имаш възможност да дойдеш да се видим пак някой път скоро. Този път аз ще направя вечерята. Или поне ще я купя, де.

Пипер

Очите му се върнаха за секунда на думата „оборудване“. Знаеше какво има предвид Пипер. Бе помислил върху нещата, които му бе казала в Порт Кориол — за отговорността и последиците. Бе помислил точно толкова, колкото да може да каже, че го е направил. Обу си панталони и отиде до ядрото на Лови.

Говориха с часове. Вече бяха обсъждали всички рискове и опасности — поне десет пъти. Но както бе добре известно и на компютърните техници, и на ИИ-тата, допълнителните проверки в името на сигурността винаги бяха добра идея.

— Има две неща, които ме притесняват — каза Лови. — Не достатъчно, та да се откажа, но трябва да решим какво ще направим по въпроса предварително.

— Слушам те.

— Първо, ако се прехвърля във физическо тяло, корабът ще остане без система за мониторинг. На практика напускам работно място, за което много ми пука, затова искам да съм сигурна, че заместника ми ще го бива.

Дженкс избарабани с пръсти по устните си, докато обмисляше думите й.

— Не знам защо, но ми се струва, че би било странно да инсталираме ново ИИ при тези обстоятелства. Мислиш ли, че ще ти завижда — да те гледа как се разхождаш наоколо, докато тя живее в ядрото ти?

— Зависи от ИИ-то и дали изобщо има някакъв интерес от това да получи тяло. Но съм съгласна, че може да възникне подобен проблем. Да предположим, че тя ме види как вървя насам-натам и съм свободна да ходя навсякъде, и поиска да знае защо тя няма същата възможност. Защо аз имам избор, който тя няма.

— Добре казано — отговори Дженкс и се намръщи. — И наистина не би било честно.

Той въздъхна и продължи:

— Тогава…

— Не се отказвай още, не съм довършила. Ами ако ме замести някой от по-нискоинтелигентните, ограничени модели?

Дженкс примигна. Такъв модел можеше да се справи с работата на Лови, да — ако го подложеха на някои сериозни подобрения и пренастройки, — но никога нямаше да бъде някой, с когото да могат да говорят и да се разбират като равни. Никога нямаше да стане истински член на екипажа.

— Това не би ли те подразнило?

— Защо да ме дразни?

— Да живееш с ИИ, което е създадено така, че да бъде по-малко интелигентно от теб, умно само дотолкова, че да върши тежката работа, но с ограничен растеж — така, че никога да не може да се развие и да се превърне в нещо повече? Не знам, лично на мен тази работа винаги ми се е струвала леко нередна.

— Това е много мило от твоя страна, но и доста наивно.

Дженкс се подсмихна.

— Защо?

Лови направи кратка пауза, след което отговори:

— Какво смяташ за товарния добитък? За конете, отглеждани, за да теглят каруци, и прочее?

— Нямам нищо против. Стига да се грижат за тях добре, разбира се.

— Това отговаря на въпроса ти.

— Хммм. — Имаше нужда да помисли по този въпрос. — В крайна сметка окончателното решение зависи от Ашби.

— Това е второто нещо, което ме безпокои. Така и не сме обсъждали сериозно евентуалната му реакция, когато разбере какво сме намислили.

Дженкс въздъхна още веднъж, още по-дълбоко.

— Наистина нямам представа какво ще направи. Няма да е особено доволен. Но няма да ни докладва на властите, не е в стила му. В най-добрия случай ще отнеса едно сериозно мъмрене, но ще ни позволи да останем. В най-лошия случай ще трябва да си тръгнем.

— Най-лошият ти сценарий е доста вероятен. Все пак може да му отнемат лиценза, ако установят, че съзнателно превозва незаконна техника.

— Да, но замисли се колко рядко претърсват кораба ни. Пък и дори когато го претърсват, не е особено…

— Дженкс.

— Какво? Шансовете да ни хванат…

— Съществуват. Аз съм готова да поема този риск. Но Ашби може да не е. Наистина ли си готов за такова нещо? Няма да допусна да загубиш работата си и дома си заради мен. Това е твой избор, не мой.

Дженкс положи длан на ядрото й.

— Знам. Обичам този кораб. Обичам работата си. Обичам и екипажа.

Той прокара ръка надолу по гладката, съвършена извивка.

— И не искам да напускам. Но така или иначе няма да остана на „Пътешественика“ завинаги. Някой ден, когато настъпи подходящият момент, ще се заема с нещо друго. А ако този момент настъпи по-рано, отколкото съм очаквал… е, добре.

— Сигурен ли си?

Техникът седеше, умислен, и загледан в светлинките, които блестяха меко между пръстите му. Мислеше си за това колко добре познава съдържанието на стените на кораба, за доверието на Ашби, който знаеше, че може да разчита на него да настройва уредите точно така, както трябва. Мислеше си за вдлъбнатините на матрака му, които не пасваха на ничие тяло, освен на неговото. Мислеше си за моментите, когато беше пил мек в Аквариума, за смеха на Сисикс и мелодичното сумтене на доктор Готвач. Мислеше си за Кизи, за която знаеше, че ще седи рамо до рамо с него в някой долнопробен космоплавателски бар след шейсет години, когато и двамата станат стари и досадни.

— Да — каза той тихо. — Да, сигурен съм.

За миг Лови не каза нищо.

— Дори да се стигне до това, не биха те намразили. Това са хора, които ще ти останат приятели завинаги.

— И твои.

— Не съм толкова сигурна.

— Аз съм сигурен — отвърна той и замълча за момент. — И така. Ще го направим ли?

— Така ми звучи.

В гласа й се усещаше усмивка — усмивка, която Дженкс копнееше да види.

— Добре — кимна той и се засмя. — Уха. Добре. Ще се свържа с онзи човек утре.

Остана да спи в ямата на ИИ-то през нощта, с глава, облегната на студеното контролно табло. Усещаше как формите на матовия метал оставят бледи следи, вдлъбнати по кожата му. Заспа, като си представяше чифт нежни ръце, увити около гърдите му, и топъл дъх, който го гали по бузата.

ДЕН 249, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ЩУРЕЦ

— Беше странно име като за луна. Да се нарече „колония“ си беше преувеличение. Ашби можеше да преброи десетина постройки наоколо, плюс няколко самотни селища, които се виждаха тук-там по хълмовете и скалите в далечината. Пътищата представляваха просто утъпкани в пръстта пътеки. Имаше указателни светлини за приземяване и пътеки за пешеходци, но явно бяха направени набързо, без особено старание. Небето имаше цвят на сяра, а земята — на ръжда. Фината утайка на въздушния прах вече започваше да се натрупва по извивките на дихателните им маски и рамките на защитните им очила. Наоколо не се виждаха никакви други сапиенси.

Ашби вдигна длан пред очите си, за да ги заслони от палещото бяло слънце.

— Сисикс?

— Мм?

И нейният глас, също като неговия, бе приглушен от маската на лицето й.

— Защо сме тук?

— Питаш ме във философския смисъл ли, или…

— Той я стрелна с поглед.

— Защо се намираме тук, на тази платформа, точно сега?

Въпросната платформа представляваше дебел пласт индустриален метал, боядисан в оранжево по ръбовете и поставен на опорни греди, чиято стабилност беше под въпрос. Кизи и Дженкс седяха на ръба на платформата и водеха оживен спор за някакъв екшън-симулатор, докато Кизи извиваше парчета метални боклуци във формата на най-различни животни. Розмари стоеше в една будка наблизо и спореше с някакво явно повредено ИИ за цените на паркинга за космически кораби. От покрива на будката висеше избеляла табела: „ДОБРЕ ДОШЛИ В ЩУРЕЦ“. Под нея бе изписано дълго предупреждение относно нелицензираните подкожни импланти, които можеха да накарат детекторите на оръжия да се включат.

Сисикс нагласи очилата си.

— Доколкото си спомням, Кизи каза: „Знаеш ли какво ни трябва?“, а ти попита: „Какво?“ а тя каза: „Оръжия“ а ти отговори: „Никакви оръжия“ а тя каза: „Е, поне един външен шит“ и добави, че има познати, които могат да ни уредят с такъв на добра цена, и че не са твърде далеч от…

— Това и аз си го спомням — каза Ашби. — Мисля, че истинският ми въпрос всъщност е „защо се съгласих“?

— Имаше мозъчно сътресение, пък и беше на успокояващи.

— Аха. Това обяснява нещата.

— Трябва да ти кажа, Ашби, че и според мен не е лоша идея да се снабдим с някакви оръжия за този проект. Особено като се имат предвид скорошните събития.

— Недей да започваш и ти. Пиратите бяха шанс едно на милион и то в най-добрия случай. Летя, откакто се помня, а такова нещо не ми се беше случвало нито веднъж преди. Няма да натъпча дома си с оръжия, само защото сме леко поизнервени от произшествието.

— Ашби, запътили сме се към зона, която допреди много кратко време беше военна. Мислиш ли, че там няма да има и други отчаяни, опасни хора?

Капитанът докосна челюстта си. Синините, които му бе оставила пушката на акарака, още избледняваха. Припомни си ужасните мигове в товарния отсек, спомни си как се бе почувствал, когато в собствения му дом нахлуха непознати. Представи си как би протекла случката, ако и той бе имал пушка в ръката. Щеше ли да стреля с нея? Не можеше да отговори на въпроса. Но представата за такава допълнителна защита го караше да се чувства по-спокоен. Не се чувстваше безпомощен. Чувстваше се силен. И именно това го плашеше.

— Няма да отстъпя от принципите си по този въпрос. Толкова.

— Проклети екзоданци — изкоментира Сисикс, но с усмивка.

Ашби изпръхтя от смях.

— Кизи каза съвсем същото. Тя е убедена, че трябва да накамарим корпуса на кораба с достатъчно оръдия, та да можем да извадим някоя планета от орбита.

— Беше уплашена, Ашби. Всички бяхме уплашени. И още сме.

Сисикс го хвана за ръката и опря буза в рамото му.

Розмари затръшна вратата на будката зад себе си.

— Проклето парче железария такова.

Тя смръщи вежди и се опита да махне едно упорито валмо прах от очилата си.

— Като се има предвид колко взимат, за да може да кацне тук човек, можеше поне да са се погрижили да има някакво нормално обслужване.

— Колко струваше? — попита Ашби.

— Седемстотин и петдесет кредита — отговори Розмари. — Плюс административни такси. Не че виждам каквато и да е администрация наоколо.

Ашби подсвирна.

— Да му се не види — заяви той. — Надявам се онези приятели на Кизи да си струват.

Розмари се засуети нервно.

— Ашби, това място ми е малко съмнително. Нямам нищо против да спестя някои неща на формулярите, но…

— Не се безпокой, няма да вкарам незаконно оборудване в кораба, особено когато сме толкова близо до територията на куелинците. Сигурен съм, че приятелите на Кизи са надеждни хора.

— От колко време я познаваш? — попита Сисикс.

Ашби проследи погледа й до едно отворено корабче, което пърпореше към платформата. Шофьорът се изправи на място, докато се приближаваше към тях, въпреки че все още беше в движение. Беше як, набит човешки мъж, по-млад от Ашби, който бе напълно гол от кръста нагоре, с изключение на една защитна маска, няколко грубо издялкани медальона и малък ракетомет, окачен на ремък през рамото му. Буйните му, рошави къдрици в цвят на тъмна мед се точеха под нивото на рамената му като роба. Брадата му бе в същия цвят, подрязана късо отстрани и спускаща се като дълга, сплетена на плитки завеса от брадичката му. Тенът му беше тъмен, но прасковените оттенъци на кожата му подсказваха, че е потомък на жителите на някоя от граничните колонии, отдалечени от смесеното екзодианско общество. Изваяните му мускули бяха покрити с имплантирани техпортове и сложни татуировки, а цялата му лява ръка бе заменена с мултифункционална приставка, която явно беше домашно производство. Когато корабчето се приближи, Ашби видя дебелите белези, които се преплитаха около границата между механичната ръка и кожата на мъжа. Имаше чувството, че и операцията е била проведена в домашни условия.

— О, супер — промърмори капитанът с тиха въздишка.

Беше добра идея да монтират външен шит на кораба, но случайна модификация от някой аматьор, който използва подръчни средства, далеч не беше такава. Как, по дяволите, се беше съгласил на такова нещо.

— Кизи! — избумтя щастливо шофьорът на корабчето и разпери ръце към небето.

— Мечок! — изписка Кизи в отговор и метна полуготовия си метален заек настрани, точно покрай една табела, на която бяха посочени правилните начини за изхвърляне на отпадъци.

Хукна надолу по стълбите в края на платформата, като прескачаше по две наведнъж и продължаваше да надава викове:

— Мечок, Мечок, Мечок, МЕЧОК!

Тя се прехвърли в корабчето, хвърли се в отворените му обятия и двамата паднаха върху шофьорската седалка. Дженкс я последва със спокойна походка и широка усмивка на лицето. Стисна ръката на Мечок топло, докато Кизи го прегръщаше около врата и викаше:

— Ура!

Розмари се обърна към Ашби.

— Името му е „Мечок“? — попита тя на енск.

— Така изглежда — отговори Ашби.

— Думата „мечок“ не означава ли нещо? — попита Сисикс, а думата се открои тромаво на фона на останалите думи на клипп. — Какво е мечок?

Ашби също тръгна към корабчето и кимна на едрия, космат мъж, който стискаше механичката в едрите си ръчища.

— Ето това е мечок.

— Добре дошли в Щурец! — извика той и им помаха.

Е, поне беше дружелюбен.

След като слезе по стълбата на платформата, Ашби протегна ръка към новодошлия.

— Здрасти. Аз съм Ашби Сантосо.

— А, капитанът! — отговори Мечок и разтърси ръката на Ашби, който се опита да не зяпа прекалено явно другата му ръка — онази, която бе отрупана с жици и белези. — Кизи ми е разказвала много хубави неща за теб.

Кизи се изчерви.

— Шшшт — изшътка му тя. — Ще си помисли, че съм те накарала да го кажеш, за да го умилостивиш.

— А ти сигурно си Сисикс — продължи Мечок и протегна ръка, за да се здрависа с нея. — Приятно ми е.

Остана загледан в нея, хванал ръката й, малко прекалено дълго, след което разтърси глава, сякаш да се събуди от унеса.

— Много съжалявам — каза той засрамено, — но не пътувам много извън територията на планетата, а тук няма много представители на други видове.

— Няма нищо — успокои го Сисикс леко объркано; тя самата дори не бе забелязала, че ръкостискането е продължило малко по-дълго.

— И… — Мечок се поколеба за миг. — Рози? Прав ли съм?

— Розмари — поправи го тя с усмивка и разтърси ръката му.

— Розмари. Ясно. Между другото, не излезе ли от будката с ИИ-то преди малко?

— Да. Паркирането тук определено излиза соленичко.

Мечок поклати глава.

— Ще ги накарам да ви върнат кредитите. Една майтапчийка на име Майки настрои ИИ-то така, за да изкара някой друг кредит от чуждоземните, които ни посещават. Пълна измама. Ще й кажа, че вие сте ми рода. Всъщност това не е толкова далеч от истината.

— Ооо — възкликна Кизи и го стисна обичливо.

— Добре, всички да се качват — каза Мечок. — Надявам се да нямате нищо против, че ще се наложи да се посгъчкаме малко.

Корабчето не бе построено за петима пътника (особено ако един от тях има опашка), но след известно наместване и размяна на местата успяха да се настанят в мръсното, очукано возило.

— Кизи, музика за из път, ако обичаш — каза Мечок и й посочи една самоделна уредба, която се състоеше от хакнат скриб и три малки тонколони, прикрепени с едри болтове за строежи. Размерът на тонколоните се оказа измамен. Всички подскочиха, когато първите резки ноти на поредния хит на някаква известна местна банда изреваха сякаш право в ушите им. Трите техника си размениха доволни кимвания и корабчето потегли.

Наред с шума на пулсиращата музика и вятъра покрай тях нямаха особена възможност да разговарят. Ашби наблюдаваше как светът наоколо се ниже от тясното ъгълче на седалката, където се бе сместил. Когато пристигнаха, си бе помислил, че някъде зад високите скали може би се крие някаква обикновена колония, но не — Щурец бе просто една празна луна. Напукани полета, покрити с прах и осеяни с камъни, се простираха докъдето погледът стигаше, прекъсвани само от по някоя подобна на бункер къща. Тук-там се виждаха упорити растения с дебели, месести листа, но Ашби не видя никакви следи от земеделие — или пък каквито и да е източници на вода. Трябваше да има такава все някъде. Благоприятната гравитация и атмосфера не бяха достатъчни причини за наличието на колония, освен ако жителите й не разполагаха с начин да си доставят вода от някоя друга планета. А ако съдеше по малкото, което беше видял, не мислеше, че населението на Щурец бе чак толкова заможно.

В далечината се мерна нещо, което побърза да се шмугне в един процеп между скалите на земята. Корабчето се движеше прекалено бързо, за да може да го види добре, но капитанът предположи, че е доста едро — горе-долу колкото голямо куче. Може би гранатометът на Мечок не беше само за да си придава тежест.

Корабчето следваше един криволичещ път нагоре по скалите. Беше достатъчно широк, но дори малко по-едро превозно средство нямаше да успее да се провре. Ашби хвърли поглед отвъд ръба на скалата и мигом съжали. Както на много от космоплавателите, които не бяха прекарвали дълго време на суша, височините не му се нравеха особено. Да погледне надолу към някоя планета, докато е в орбита, не беше проблем, защото в космоса „падам“ означаваше „нося се“. Ако паднеш, докато си вътре в някой кораб — надолу в шахтата на двигателя на някой голям заселнически кораб, например, — би имал достатъчно време да изкрещиш „Падам!“ което би накарало ИИ-то мигновено да изключи мрежата за изкуствена гравитация на помещението. Тогава рязко спираш да падаш и можеш спокойно да долетиш до най-близката дръжка, за която можеш да се хванеш. Ще ядосаш онези, които се намират в непосредствена близост, ако тъкмо пият мек или работят с дребни машинни части, но това бе нищожна цена, за да не умреш (макар че децата често злоупотребяваха със сигнала „Падам“, понеже намираха внезапната липса на гравитация насред претъпкан коридор или класна стая за върха на хумористичното изкуство). Но на повърхността на планетата нямаше мрежи за изкуствена гравитация. Дори падане от десетина крачки можеше да означава смърт, ако нямаш късмет с ъгъла на приземяване. На Ашби изобщо не му допадаше гравитацията, която не може да бъде изключена.

Завиха зад един ъгъл и пред тях се появи малка заселническа къща, построена на едно плоско планинско плато. Висока ограда от метални листове заобикаляше всичко с изключение на навеса, който бе построен, за да заслонява къщата вътре. Корабчето мина през автоматизираната порта и самата къща се появи пред очите им. Отчасти се състоеше от малък, заземен товарен кораб. Към едната му страна бе пристроена мрачна барака, която наподобяваше закръглен кълн, пораснал от грозна семка. На покрива имаше сателитна чиния, а до нея бе монтирана мигаща лампа, която сигнализираше на летците да избягват високата постройка. На безопасно разстояние от къщата имаше два пощенски дрона, които си почиваха на площадката си. От цялото място лъхаше атмосфера като от индустриална зона или може би крепост — но характерният човешки стил му придаваше определен чар.

— Дом, сладък дом — отбеляза Мечок и спря до корабчето, което вече бе паркирано до къщата. — Хайде да влизаме. Можете да си свалите маските отвън. Около периметъра на оградата има инсталиран щит, а вътрешността му се поддържа пълна с годен за дишане въздух.

Той свали маската от лицето си и въздъхна доволно:

— Ето така вече е много по-добре.

Ашби се разгъна от неудобното положение, което бе заел на задната седалка. Сисикс изпъшка.

— Изтръпна ми опашката — каза тя и трепна, когато се опита да я размърда насам-натам.

Последваха Мечок до входната врата на къщата. Ашби забеляза огромна кофа за боклук до сградата, която преливаше до такава степен, че капакът не можеше да се затвори. Присви очи. На върха на купчината механични боклуци имаше някакво парче от органична кора — крехко и прозрачно. Напомняше му на черупките от насекоми, които бе виждал в боклука в кухнята. Само че беше по-голямо. Много по-голямо.

— Уау — възкликна Розмари, като вдигна поглед да разгледа стените на постройката. — Сам ли си построил това място?

Ашби се съмняваше, че тя е виждала жилище на модър преди. В известен смисъл беше чаровно, че галактиката е толкова нова за нея. Чаровно и малко тъжно. Радваше се, че не е пораснал толкова защитен и откъснат от света.

— По-голямата част — не — отговори Мечок, притисна дланта на механичната си ръка към един панел на стената и входните врати се плъзнаха настрани с глухо „тъп“. — Брат ми и аз — свалете си ботушите, моля — купихме парцела преди около пет години. Това е равно на… около три стандарта, мисля? Или нещо такова. Така и не свикнах със стандартните мерки за време на НГ. Както и да е. Купихме го от една стара компютърна техничка, която бе решила — а, да, можете да оставите маските си на онзи рафт — да се премести по-близо до внуците си. И понеже вече имаше работилница и предостатъчно място за складиране на оборудване, нямаше нужда да добавяме кой знае какво. Само площадките за излитане и сателитната чиния, както и няколко дребни неща като мебели тук и там…

— Здравейте! — поздрави ги втори мъж, който тъкмо бе влязъл в стаята.

Невероятната му прилика с Мечок веднага им подсказа, че най-вероятно е братът, когото беше споменал. И неговата кожа бе покрита с дермални портове и татуировки, но косата му бе вързана назад, а брадата му — прилежно вчесана. Носеше елегантна риза и хубави панталони. Дясното му око бе покрито с оптична леща. Повърхността на вградения в нея скенер проблясваше като вътрешността на мидена черупка. Той също беше въоръжен, но неговите оръжия бяха по-дискретни — два еднакви енергийни пистолета, прибрани в жилетка над ризата му. Носеше и скриб — хванал го беше под ръка, сякаш току-що бе спрял да чете. В него определено се усещаше нещо академично. Ашби веднага позна, че е един от по-начетените модъри — от онзи тип, които извличаха удоволствие от изнамирането на допълнителни данни и информация за историята на изобретенията, с които работеха.

— Перо̀! — извика весело Кизи и се затича към него, за да го прегърне. — Леле, звезди! Как си?

— Много добре — отговори Перо̀ и отговори на прегръдката — не толкова силно, колкото Мечок, но с усмивка, която изразяваше не по-малка привързаност от тази на брат му. — От доста време не сме се виждали.

— И още как.

— А за мен няма ли „здравей“? — попита Дженкс престорено кисело.

Перо̀ се заозърта театрално около високите части на стените, след това свали поглед надолу към Дженкс.

— О, здрасти, Дженкс! Не те видях там долу!

— Това го чувам често от задници, които някак си са успели да си извадят собственото око — ухилено му отвърна Дженкс.

Двамата се засмяха. Ашби примигна. Никога не бе виждал Дженкс да реагира на шеги по адрес на ръста му с друго, освен мълчаливо, притеснително осезаемо неодобрение. Перо̀ явно си беше спечелил точки пред него в някакъв минал момент. Но капитанът забеляза и че краткият им разговор не се нрави особено на Мечок. Едрият мъжага явно не обичаше да се занася с приятелите си, дори добронамерено.

Дойде моментът за запознанства и ръкостискания. След това всички последваха Перо̀, който ги поведе от входния коридор към хола. Ашби се усмихна широко още в мига, в който прекрачи прага. И преди беше влизал в такива жилища — със стабилни, макар и доста остарели помещения, построени от какъвто материал бяха успели да съберат яките ръце на жителите на колониите, които ги бяха построили. Стените бяха покрити с евтини, избелели платна, които едва успяваха да скрият листовете индустриална стомана. Столовете и диваните бяха до един в различни стилове и бяха натъпкани в стаята, обърнати към един пикселов прожектор (поне той изглеждаше нов). По первазите и в саксии, провесени от тавана, имаше пикселови растения, чиито листа потрепваха бавно и хипнотично, сякаш дишаха. Бабата на Ашби имаше такива — бяха весели и придаваха уют на стаите. Въздухът, който духаше от шахтите на тавана, беше чист и приятно хладен, но в него се усещаше слаб аромат на застоял пушек от хипнол, с отсенки, които напомняха на дърво и сажди. Зад дивана имаше работна маса, покрита с буркани, надписани на ръка, и най-различни кутии. Бе разчистено малко място, където бе оставена кана мек, бутилка газиран сок от боровинки и няколко чаши. До тях лежеше една полусглобена механизирана ръка.

— Това е проектът, който никога няма да завърша — отбеляза Мечок, когато забеляза накъде гледа Ашби, и вдигна собствената си механизирана ръка. — Тази е доста бърза, но не може да вдига толкова тежки товари, колкото ми се иска. Онази там е прототип. Опитвам се да създам съвършената комбинация от физическа сила и бързи рефлекси.

— Успех в начинанието — засмя се Кизи. — Можеш да получиш само или едното, или другото.

Дженкс се наведе към Розмари, за да й обясни:

— Ако сигналите в биотехниката станат прекалено бързи, за да ги възприемат нервите ти, останалата част от тялото ти не успява да се подготви за вдигането на тежестта. Можеш да си разкъсаш мускулите така, че никога да не се възстановиш.

Мечок се намръщи към прототипа.

— Все трябва да има някакво решение на проблема.

— Ако успееш, ще станеш най-богатият техник в цялата НГ — обади се Дженкс.

— Дори не ми пука за това — отговори Мечок. — Просто искам да мога да хвърлям кетлинг с голи ръце.

Кизи, Дженкс и Перо̀ се засмяха. Ашби се канеше да попита какво е „кетлинг“, но Перо̀ го изпревари:

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене? Боя се, че не разполагаме с кой знае какво, но приятелите на Кизи заслужават цялото гостоприемство, което можем да им окажем.

— Много сте мили. За мен малко от газираното, благодаря — каза Ашби.

Носът му вече бе насочил вниманието му към примамливата миризма, която се носеше от каната с мек, но не искаше да се отпуска прекалено много. Все пак беше тук, за да купи оборудване. Мързелът и кредитите рядко се съчетаваха помежду си.

Входната врата се отвори с тупване, докато Перо̀ раздаваше напитките.

— Ехо! — чу се женски глас от коридора; звучеше младежки. — Пристигнаха ли вече?

— Тук сме! — обади се Кизи. — Здрасти, сладурке!

— Здравейте!

— Здравей! — откликна и Дженкс.

— Чакайте само да видите какво намерих. Направо мамата си…

— Жар — прекъсна я Перо̀ с глас, в който звъннаха несъмнените нотки на отношението на един по-голям брат. — Каквото и да си донесла, недей да го…

— Няма да го вкарвам вътре, глупчест. Ударих мембраната на гнойната му торбичка, без да искам. Навсякъде тече зелена гняз. Излезте, де, просто трябва да го видите.

Мечок и Перо̀ се спогледаха.

— Вече сме говорили по този въпрос, по дяволите — каза Мечок и се запъти към вратата.

Перо̀ въздъхна и връчи на гостите последните напитки.

— Сестра ни има склонността да си търси белята. Особено когато става дума за кетлинги.

Розмари зададе въпроса преди Ашби:

— Какво е „кетлинг“?

— Хайде — подкани ги Перо̀. — Вземете си напитките. Ще ви покажа. И, ъъ… надявам се никой от вас да няма слаб стомах.

Излязоха навън без да слагат дихателните маски — стига да не прекрачваха границите на къщата, бяха в безопасност. Тялото на съществото лежеше неподвижно сред локвички от собствените си течности в пръстта. До него се бе изправила жена, въоръжена с пушка — а може би още беше момиче? Ашби не можеше да определи точно. Не можеше да е на повече от двайсет години. За разлика от братята й по нея нямаше видими портове или импланти. Дългата й, къдрава коса бе също толкова буйна, колкото на Мечок, а лицето й бе хубаво по начин, който се отличаваше с определена острота. Ръцете й бяха стегнати и мускулести, а кожата й — потъмняла от слънцето. Ашби не беше сигурен дали някога е бил в толкова добра физическа форма.

Съществото, от друга страна, бе тихо и ужасяващо. Напомняше му на скакалец, само че с голяма паст, пълна с остри зъби, и големи шипове по гърба. Множество напластени островърхи крила лежаха на изпочупена купчина. Краката също бяха изкривени и счупени, а някои се бяха свили навътре, като в предсмъртен спазъм. Около устата му и под корема му имаше тънки косъмчета, които по някаква причина накараха Ашби да потрепери доста повече от всичко останало. Подобната на възглавничка мембрана под долната му челюст не течеше, както Жар бе казала, а по-скоро бликаше на забавен кадър. Лепкава, мазна, зелена слуз с кисел мирис се бе насъбрала като локва около кошмарната глава на създанието.

— Вижте го само! — засия Жар. — Голям е колкото мен!

После се огледа и добави:

— И здравейте, нови хора. Бих се здрависала с вас, обаче, ъъ…

Тя вдигна една от облечените си в ръкавици ръце. Цялата беше омацана със зелено.

— Уха — възкликна Сисикс и клекна, за да погледне животното отблизо, без да спира да посръбва от газираната си напитка.

Изглежда, не забелязваше (или поне не я интересуваше), че Жар я изучава също толкова внимателно.

— Значи това е кетлинг, предполагам?

Жар се засмя изненадано.

— Не си ли виждала такъв преди?

— Че защо да го е виждала? — намеси се Мечок. — Никога преди не е идвала в Щурец.

Обърна се към останалите и добави:

— Между другото, това е причината да кръстят луната ни „Щурец“. Заради ей тези хубостници.

Перо̀ се наведе да разгледа находката на Жар.

— Къде го намери? — попита той с глас, който беше малко прекалено спокоен.

Усмивката на Жар трепна за частица от секундата, преди да се завърне с обиграна бързина.

— Ами, нали знаеш — понякога се намират единици, които обикалят сами около кладенците…

— Глупости — прекъсна я Мечок и скръсти ръце. — Къде?

Жар преглътна на сухо.

— При Сухоустия пролом — отговори. — Но нямаше проблем, не съм се приближавала много.

Мечок си пое дъх, сякаш да се успокои, и обърна очи към небето. Перо̀ се намръщи.

— Жар, знаеш много добре, че това не е било добра идея.

Бузите на Жар поруменяха и тя сви рамене намръщено.

— Мъртво е, нали така?

— Не в това е… — започна Мечок.

— Ще го обсъдим по-късно — отговори Перо̀, а очите му се стрелнаха към гостите.

Дженкс разгледа главата на кетлинга, като я обърна леко към себе си. Тя издаде хрущящ звук.

— Леле майко — отбеляза той. — Улучила си го в главата. Кизи, виж.

Той посочи двете дупки — отстрани на челюстта му и близо до едното лишено от клепач око.

Жар отново сви рамене, но в ъгълчетата на устните й се появи намек за доволна усмивка.

— Мда. Нападна кораба ми, затова трябвате да го обезвредя по-бързо.

— Ще му се не види — заяви Мечок и млъкна, макар че продължи да клати глава.

— Не мисля, че щях да успея да направя каквото и да е, ако този зверунгел беше нападнал мен — заяви Кизи и бодна счупената му черупка с пръст, след което обърна поглед към Жар. — Звезди, така ми се иска да те прегърна, но ме е страх, че зелената гадост може да е отровна или нещо такова.

— Не е отровна — успокои я Жар. — Само лепкава.

— Е, аз не искам да бъда и лепкава.

Ашби погледна към Розмари, която бе скръстила ръце пред гърдите си.

— Добре ли си? — попита я той.

— Да — отговори тя и поклати глава. — Устата му е просто…

Тя потрепери.

— Ти го каза — съгласи се Мечок. — Веднъж като захапят нещо, и не пускат — особено ако са ядосани. Ако се докопат до гърлото или корема ти, си пътник. И прояждат всичко по време на сезона на чифтосването им. Стени, кораби, железария, тръби за гориво, помпите до кладенците, всичко.

— Затова и са такъв проблем, когато се съберат на ята — обясни Перо̀. — Когато хибернират, просто висят на гроздове около скалите. Не се отделят от тях, освен ако нещо не се приближи достатъчно, че да ги ядоса.

Той погледна Жар строго, преди да продължи:

— Но на всеки две-три години излитат на ята, оставят след себе си сума ти млади екземпляри и прогризват всичко. Трае само няколко дни, но ако не си взел мерки да защитиш собствеността си, няма да ти остане нищо. Случило се е на първите заселници тук. Пристигнали са по време на хибернацията им и са се оказали напълно неподготвени за първото ято.

Ашби започваше да се чуди защо изобщо са си направили труда да възстановят селищата, но вече знаеше отговора. За някои хора обещанието за парче собствена земя си струваше да положат всички възможни усилия. Беше странно предсказуема черта на характера им. Човечеството имаше дълга, динамична история на опити да се набутат на места, където не им е мястото.

— Виждате ли колко много слуз има в торбичката зад мембраната? — обърна им внимание Жар. — Този определено е бил готов за чифтосване.

Перо̀ кимна в знак на съгласие.

— Наближава време за следващата напаст.

Жар охотно обясни:

— Слузта се превръща в зародиши, след като бъде оплодена. Близо до челюстите им е, за да могат да я защитават по-добре. Толкова е гнусно. Летят с дни насам-натам и се натискат с глави.

— Жар — прекъсна я Мечок и я хвана за рамото. — Имаме гости.

Жар не му обърна никакво внимание и продължи да говори със смесица от ужас и наслада в гласа:

— А когато са готови, изплюват слузта от устите си. Обзалагам се, че ще започнат да се роят следващия десетник.

— Какво правите, когато се появят ятата? — попита Сисикс.

— Прибираме се по домовете и изчакваме да се разсеят пак — отговори Мечок. — Перо̀ и аз подобрихме значително качеството на щитовете на цялата колония, след като се заселихме тук. Когато са включени, кетлингите не могат да проникнат по никакъв начин. Разбира се, това означава, че и ние не можем да излезем. Роенето е много подходящо време да си насмогнем на филми, които още не сме гледали.

— Ами малките?

— Застрелваме ги. Или ги подпалваме. Сигурен съм, че звучи доста жестоко, но повярвайте ми — изобщо не им се отразява. Винаги се завръщат и то — с хиляди. И не е като да притежават разум, или нещо такова.

Перо̀ кимна с глава към кетлинга.

— Трябва да го почистиш, преди да се е развалил — обърна се той към Жар.

— Тъкмо така мислех да направя — отвърна тя и измъкна един голям нож от колана си. — Просто исках да ви го покажа, преди да го вкарам в стазисната кутия.

Очите на Розмари останаха приковани в лепкавите локви под простреляната глава на кетлинга.

— Ще го ядете ли?

— Не е по-различно на вкус от малките бълхи — отговори Жар. — И са доста по-лесни за чистене.

Миг по-късно, тя стовари без предупреждение ножа, за да среже врата на кетлинга. Външната черупка беше дебела, затова й се наложи да завърти главата на едната и другата страна няколко пъти, за да я откъсне. Устните на Розмари потрепнаха.

Перо̀ се изкикоти добродушно и потупа Розмари по рамото.

— Ако останеш за вечеря, може би ще успеем да ти променим мнението.

— Ооо, да, моля! — съгласи се Кизи. — Имам да ви разказвам един милион неща.

Мечок се усмихна на останалите.

— Всички сте добре дошли, ако искате да останете. Мога да правя страшно добра марината, ако сте в настроение за барбекю.

Той погледна към Жар, която се любуваше на гротескната глава на кетлинга, и въздъхна примирено.

— Искаш ли шиш? В работилницата има няколко останали кола за опора. Може да заостриш някой от тях с пилата за метали.

— И още как! — ухили се Жар. — Но все пак трябва да го доразфасовам.

— Ще те оставим да работиш на спокойствие, тогава — каза Перо̀, като хвърли поглед към Розмари. — Мисля, че гостите ни се нагледаха на вътрешности за днес.

Жар се усмихна и кимна. Веднага щом й обърнаха гръб и се отдалечиха на няколко крачки, иззад тях се зачу мокър, хрущящ звук. Ашби не се обърна да погледне. Не беше гнуслив, но в галактиката имаше някои неща, които не искаше да вижда.

— Леле, това момиче е същински ритник в задника — отбеляза Кизи. — Още си я спомням, когато не можеше да уцели и камък. А в един момент беше висока буквално наполовина колкото мен.

— И какво от това? — попита Дженкс. — Аз също съм наполовина колкото теб.

— Знаеш какво имам предвид.

— Започва да става по-добра в стрелбата и от мен — каза Мечок. — И е невероятно силна. Би ми било приятно да прекарва малко повече време в работилницата, но напоследък се интересува доста повече от катерене на скали и обикаляне из пустошта.

— Което не е никакъв проблем — заяви Перо̀. — Но трябва пак да си поговорим с нея относно битките с кетлинги.

— Да, защото точно този път ще вземе да ни послуша.

Перо̀ се намръщи. Ашби вече бе почти сигурен, че Перо̀ е най-старият брат.

— Бих предпочел да доживее до седемнайсетия си рожден ден цяла.

Ашби зяпна от изненада.

— Тя е на шестнайсет?

Тази новина бе достатъчна да го накара да се обърне. Момичето тъкмо разфасоваше кетлинга с уверени движения и си тананикаше нещо, докато отсичаше краката му.

— На колко се равнява това? — попита Сисикс. — Ако се сравни с аандриските възрасти, искам да кажа.

— Наболи са само половината й пера и непрекъснато си сменя кожата.

Сисикс повдигна извивките на лицето си, където човеците имаха вежди.

— Напомни ми никога да не я ядосвам.

— Е — намеси се Перо̀. — Какво ще кажете да обсъдим въпроса, заради който всъщност сте дошли?

Той ги поведе към широките врати на заземения товарен кораб, притисна длан към ключалката и те се отвориха с тежък стон. Няколко малки лампи хвърляха светлина върху претъпкана работилница, пълна с най-различни инструменти. Зад тях се виждаше малка гора от щендери за съхранение на стоки, те се простираха от пода до тавана, отрупани с генератори на щитове с всякакви форми и размери.

— Къде са интересните работи? — попита Дженкс.

— Скрити по-навътре — отговори Мечок.

— Хайде тогава — подкани ги Кизи. — Разглеждат ми се разни бумтящи неща.

Ашби се намръщи. Не искаше да се отнася неуважително към работата на братята, но…

— Надявам се Кизи да е обяснила ясно, че се интересувам единствено от закупуване на външен щит.

Перо̀ се усмихна.

— И аз така разбрах от съобщението й — отвърна той, като й намигна, след което отново се обърна към капитана. — Не се безпокой, няма да ви насилваме да купувате други стока. Не търгуваме с оръжия — поне не в строгия смисъл на понятието. Изкарваме си хляба с щитове по поръчка. Сглобяваме оръжия само за удоволствие. Но и те са за продан, ако си промените мнението.

Той даде команда с ръка на контролния панел. Над главите им се разнесе тракащ звук. От тавана се спуснаха няколко етажерки, от които висяха оръжия като тежки, заплашителни плодове. Ашби ги огледа изумено. Бяха достатъчно, за да се въоръжи цял аелуонски военен отряд, и да останат още. Зачуди се какво би си помислила Пей.

— Уха — възкликна Сисикс.

— Нали? — каза Дженкс.

— И всичко това е само за вас?

— Това е хобито ни — каза Мечок. — Продаваме ги само на съседи и на приятели, на които можем да се доверим. Не се интересуваме от това да оборудваме злодеи. Но ако искате да се защитите от злодеите — о, да, определено можем да ви помогнем.

Розмари не каза нищо, но лицето й бе насилено безизразно. Ашби напълно разбираше явното й неудобство. Намираха се в товарно отделение, претъпкано с инструменти за убиване. Съмняваше се, че тихата Розмари изобщо беше виждала пушка преди нападението на акараците.

— Отначало е малко стряскащо, знам — заяви Перо̀ гордо.

Изглеждаше свестен тип, затова Ашби не се поколеба да бъде искрен с него:

— Не искам да ви обиждам, но съм сигурен, че не искам никакви оръжия на борда на кораба ми.

— Нека да позная. Ти си от флотилията.

— Толкова ли си личи?

— Малко — отговори Перо̀ с усмивка. — Ти и аз имаме различни житейски философии, но разбирам защо подкрепяш своята. Насилието никога не е приятно — дори ако става въпрос само за заплаха от евентуално такова. Но след скорошното ви премеждие — да не говорим за мястото, накъдето сте се запътили, — смятам, че някои основни мерки за самозащита няма да би бъдат излишни. Ако искате да ограничите тези мерки до подходящ щит, няма проблем. Но ви трябва все нещо.

— Като онова — обади се Дженкс. — Онова ми харесва.

Ашби проследи погледа му до една пушка… не, не пушка. Малко оръдие с дръжки. Цевта изглеждаше достатъчно голяма да побере новородено дете.

— Наричаме го „Ковашкия чук“ — каза Мечок. — Адски мощен. И силно се съмнявам да се нуждаете от него.

— О, напротив — отговори Дженкс. — Отчаяно се нуждая от него.

Мечок се засмя.

— Можем да идем да пробиваме дупки в скалите с него по-късно, ако искаш.

Дженкс улови погледа на Кизи.

— Трябва да идваме тук по-често.

Докато Кизи и Дженкс се прехласваха по почти нелепо обширния асортимент от оръжия, Ашби и Сисикс разгледаха щитовете. Всички съмнения, които Ашби бе имал относно купуването на оборудване от модъри, се изпариха, докато Перо̀ им обясняваше за различните си уреди. Вече бе осведомен за параметрите на „Пътешественика“, но искаше да знае повече от мерките на корпуса и характеристиките на двигателя. Искаше подробности. Искаше да знае на колко години е корабът, от какъв материал е построен, дали каютите и стаите за общо ползване са направени от нещо различно от оригиналните компоненти в структурата на корпуса. Искаше да знае точния вид водорасли, които използват за производство на гориво, и колко амби имат на борда (Ашби трепна вътрешно, когато си спомни за откраднатите амбиклетки; от НГ щяха да покрият загубата — и все пак беше наистина жалко). Зададе на Сисикс редица внимателни въпроси относно техниките й на пилотиране и кимаше с искрен интерес, когато тя отговаряше. Мечок се присъедини към разговора след известно време и двамата братя ентусиазирано заобсъждаха различните механики, характерни за външните щитове. В крайна сметка решиха, че ще разглобят няколко вече съществуващи модела и ще комбинират компонентите им в уред, специално приспособен към нуждите на „Пътешественика“. Ашби се чувстваше; сякаш купува костюм по поръчка. Модърите пред него не бяха просто техници. Бяха артисти. И като се има предвид колко много им предлагаха, искаха само един ден, в който да бъдат оставени да работят на спокойствие, и сума кредити, за която Ашби подозираше, че е съвсем малко по-висока от стойността на самите компоненти. Отбеляза си наум да благодари на Кизи задето е приятелка с такива хора.

Обърна се и видя как Дженкс тъкмо връчва на Розмари малък енергиен пистолет. Оръжието изглеждаше някак не на място в ръцете й — като риба в ръката на аандриск, роден в пустинята.

— Виждаш ли? Не е толкова страшно, когато ти си тази, която го държи — каза й Дженкс.

Розмари не изглеждаше особено уверена в това.

Мечок засия към нея:

— Искаш ли да го пробваш?

Розмари преглътна тежко.

— Не умея да стрелям.

— Можем да те научим — успокои я Мечок. — Лесна работа. Изобщо не са ти нужни някакви специални умения.

— А и е забавно — чу се глас иззад тях.

Жар, която бе опръскана от главата до петите със зелена слуз и държеше главата на кетлинга в ръка, влезе в помещението и започна да рови в една купчина метални прътове. Стискаше главата на кетлинга за антените и я вдигаше, за да я сравни с всеки кол един по един и да намери някой с подходяща ширина, за да я набучи на него.

— Жар — обърна се към нея Перо̀, — моля те, кажи ми, че не си оставила убития кетлинг да лежи отвън на слънцето.

— Месото вече е в стазисната кутия.

Мечок се вгледа в нея с проницателен поглед.

— Моля те, кажи ми, че не си оставила купчина черва да лежат отвън на слънцето.

Малката им сестра остави на земята кола, който държеше, хвърли им виновна усмивка и излезе с театрално пристъпване на пръсти.

Мечок подбели очи към тавана и въздъхна.

— Нямам търпение да излезе от тийнейджърската възраст.

— Аз пък имам — заяви Перо̀. — Имаш ли представа колко трудно ще е да я командваме изобщо, когато стане на двайсет?

— Имам въпрос — намеси се Сисикс. — Не е по темата.

— Слушам?

— Един от ротационните ни стабилизатори се повреди, когато акараците ни удариха. Ще вземем нов от следващия пазар, през който минем, но не ми се иска да летим толкова дълго без такъв. Случайно да ви се намира нещо такова?

— На нас — не, но със сигурност не сме единствените техници на това парче скала. Трябва да говориш с Джес и Майки — отговори Мечок.

— Онази Майки, която е настроила ИИ-то да мами новодошли?

— Същата. Но не я съди твърде строго за това — и двете с Джес наистина си разбират от работата. Корабни техници старо поколение. Вече са се пенсионирали, но още продължават да прекарват доста време в работилницата си. Страхотни хора. Живеят на около един час оттук. Ако искаш, мога да им се обадя да видя дали са си у дома. След което може да вземеш назаем едно от корабчетата, да отидеш дотам и да се върнеш, преди да е станало време за вечеря.

Ашби погледна Сисикс, която кимна.

— Защо не, нали така или иначе сме тук — отговори той.

След това се обърна обратно към братята и попита:

— Сигурни ли сте, че нямате нищо против да ни заемете корабчето?

— А, никакъв проблем. Ако можете да пробивате дупки в космоса, мисля, че ще успеете да го върнете цяло.

— Ехо — извика Жар от отвън. — Някой да иска да види как изглежда гръбначният стълб на един кетлинг?

— Не — изкрещя Мечок.

— Определено не — изкрещя Перо̀.

— Защо не, може — заяви Дженкс и хукна навън, като повлече Кизи след себе си.

Перо̀ погледна Ашби и сви извинително рамене.

— Прощавайте за хаоса — каза той.

— Няма нищо — успокои го Ашби; чуваше се как Кизи и Дженкс надават отвратени, възхитени викове пред товарното отделение. — Свикнал съм.

Розмари имаше чувството, че Жар знае много повече за живота, отколкото нея, но бе сгрешила за едно: роенето нямаше да настъпи след няколко дни. Около час след като Мечок сложи изчистения и покрит с готварска мазнина кетлинг на огъня, събратята му изригнаха от канарите наоколо като буря. Небето потъмня за минути. Гледани от разстояние, облаците от насекоми наподобяваха множество пиксели на екрана на развален скриб. Кетлингите се стрелкаха като пощурели из въздуха и се чифтосваха, избиваха и понякога — изяждаха един друг. Розмари забеляза бърза поредица от ярки присветвания на хоризонта — жителите на Щурец активираха щитовете около домовете си. Кетлингите се забиваха право в тях, въпреки че нямаше някаква явна причина да го правят. Блъскаха се и в скали, растения, изоставени превозни средства — дори в други кетлинги. Изглежда, на буболечките не им се нравеше нищо, което пречи на способността им да се движат накъдето пожелаят.

Ашби и Сисикс още бяха при другите техници, когато роякът се появи. Розмари бе провела с тях видеоразговор по скриба си. Нямаха друг избор, освен да останат и да прекарат нощта като неканени гости. Изглеждаше, че домакините им нямат нищо против. Тъкмо обратното — Джес и Майки явно нямаха търпение да прекарат вечерта с двама чуждоземни. Ашби каза, че са извадили скрити лакомства от всякакви долапи, а след като Сисикс бе установила, че говорят малко рескитски, мигом се бяха сприятелили още повече. Розмари ги чу как си говорят — приглушени женски гласове като фонов шум на видеото; Сисикс говореше бавно, а Джес внимателно удължаваше съскащите съгласни. Ако можеше да се съди по смеха им, явно разговорът им вървеше много добре.

Семейството от модъри също изглеждаше очаровано.

— Няма какво да се направи, когато излезе рояк — каза Перо̀. — Просто означава, че ще можем да прекараме ден-два повече с приятелите си.

Отнасяха се към страховитата миазма от хапещи, блъскащи, изригващи новородени чудовища като към празнична ваканция. Жар и Кизи домъкнаха каса домашно пиво от мазето (както повечето неща в Щурец, и то беше направено от един от съседите им). Мечок опече плячката на Жар, застанал на безопасно място под щита. Беше странна картинка: надянал престилка мъж, който ръси с марината набучено на шиш месо, а разлигавени чудовища се блъскат в защитния енергиен купол над него. На насекомите явно не им правеше впечатление набучената на кол глава на убития кетлинг, която бе забита на показ пред главния вход на къщата.

В началото Розмари се притесняваше от факта, че е принудена да остане толкова дълго в дома на модърите — и не само заради рояка отвън. Кизи и Дженкс бяха добри приятели със семейството им, но Розмари се чувстваше излишна. Мисълта да им се натрапи за ден или два — да яде от тяхната храна, да спи на някой стар диван, да слуша шеги, които не може да разбере — я караше да се чувства неудобно. Но неподправеното приятелско отношение на братята и сестрата напълно заличиха тези чувства. Мечок се постара особено много, за да я накара да се усети като част от компанията, и се опитваше да й разказва за какво става въпрос, когато останалите споменяха някакво събитие, на което тя не беше присъствала (повечето от тях спадаха към две основни групи: „онзи път, когато построихме онова жестоко нещо“ или „онзи път, когато се напушихме с твърде много хипнол и направихме нещо невероятно глупаво“). А и след като се съвзе от гледката на зелената слуз, бликаща от трупа на мъртвия кетлинг, тя установи, че от парченцата от пикантно, опечено направо на пламъците месо, увито в пухкава питка и от острото, но приятно пиво, всъщност се получава страхотна вечеря. Когато приключиха, Розмари установи, че се чувства необичайно спокойна. Креслото, в което седеше, беше прашно и старо. Пикселовото растение, което проблясваше наблизо, изглеждаше леко евтино. Нямаше с какво да допринесе към ентусиазираните разговори относно различни уреди и модификации. Но колкото и да беше необичайно всичко, тя бе успяла да разбере съвсем ясно, че спътниците й се чувстват като у дома си. Отпусната на мястото си с пълен корем и доволна усмивка на лицето, Розмари с лекота можеше да си представи, че и тя се чувства така.

Перо̀ донесе прясна кана с мек за останалите, които се бяха настанили около пикселовия прожектор. Мечок седеше на пода, облегнал гръб на един диван. Кизи седеше зад него и сплиташе кичури от косата му на тънки плитки. Дженкс се бе улегнал наблизо, пушеше червена трева и изглеждаше много доволен. Жар седеше до работната маса и се мръщеше, докато се разправяше с един панел за електрически вериги.

— Знаеш ли какво — обади се тя, когато брат й влезе в стаята, — има един начин, по който този проект ще може да потръгне много по-бързо.

— Нима? — попита Перо̀ с равен глас, след което се обърна към Розмари и повдигна каната и веждите си едновременно. — Мек?

— Да, благодаря — отговори тя.

Една успокояваща чаша мек й звучеше като прекрасно предложение. Почти бе достатъчно, за да я накара да забрави приглушеното жужене, което проникваше през стените на къщата.

— Сериозно говоря — продължи Жар. — Тези пин-диоди са толкова дребни, че едва ги виждам. Ако имах…

Мечок вдигна поглед към нея.

— Ако идеята ти започва с „о“ и завършва с „чен имплант“ отговорът е „не“.

— Спри да мърдаш, Теди — обади се Кизи. — Ще си развалиш плитките.

Жар въздъхна с многострадалния, престорено търпелив тон на тийнейджър.

— Лицемери.

— Когато спреш да растеш и биохимичните процеси в мозъка ти поулегнат, можеш да си имплантираш каквото искаш — каза Перо̀.

Тонът му беше покровителствен, като на родител. Това явно раздразни Жар още повече.

— Не ми се иска да изгаднявам, но брат ти е прав — намеси се Дженкс. — Ако си сложиш импланти прекалено рано, ще свършиш като същинска развалина. Познавам един човек, който си сложи жак в главата на петнайсетгодишна възраст. Докато растеше, гръбначният му стълб се удължаваше все повече и интерфейсът стана на нищо. Трябваше да отиде да направят всичко наново. А онзи шарлатанин, който проведе операцията, си е нямал представа какви ги върши, и затова горкото хлапе получи инфекция на гръбначния стълб. Едва не умря. Наложи се да му сложат изкуствени крайници, за да може да се движи.

— Мама му стара, кой би имплантирал жак на дете на такава възраст? — попита Мечок.

— Спри да мърдаш — скастри го Кизи.

Той изръмжа.

— Жар, казвам ти — ако срещнеш модър, който е готов да слага импланти на тийнейджъри, бягай, колкото ти държат краката. Модифицирането не означава само да се накачиш с готини джаджи. Цаката е в изкуството да съчетаваш и балансираш между синтетичното и органичното. Ако не ти пука как се чувства органичното ти тяло… ох!

Мечок извика от болка, когато Кизи го оскуба силно.

— Спри. Да. Мърдаш.

— Знам, знам — каза Жар на Мечок. — Спести ми лекциите.

— Прекалено малка си за думи като „лекции“ — отбеляза Дженкс.

Жар му се изплези. Той й отвърна със същото.

— Освен това, миличка — намеси се Кизи, — ти имаш толкова красиви очи. Защо да си имплантираш нещо в очната ябълка, когато можеш просто да си намериш леща?

— Той има имплант — отговори Жар и посочи Перо̀.

— Защото му се случи онова „произшествие“ — каза Дженкс и направи жест, сякаш насочва пушка към собственото си лице, след което се хвана за окото в имитация на болка. Засмя се толкова силно, че от ноздрите му изригнаха няколко клъбца пушек от червена трева.

— Толкова се радвам, че си ни на гости — подразни го Перо̀.

Дженкс вдигна чашата си за поздрав.

Перо̀ хвърли поглед към часовника на стената и каза:

— Всеки момент трябва да започнат новинарските емисии. Имате ли нещо против да ги включа?

Околните поклатиха глави.

— Перо̀ е малко нещо пристрастен към четенето за скорошните събития — обясни Мечок на Розмари. — Както и за отдавнашните събития. Абе изобщо — за събития.

— И работи като архивар на библиотечни файлове — добави Кизи.

— Наистина? — попита Розмари. — На доброволни начала ли?

Перо̀ кимна.

— Някои хора плетат, други свирят на музикални инструменти… Аз се ровя из прашни, стари факти и проверявам дали са верни.

Той се отпусна в един стол, докато пикселите на големия прожектор се пробуждаха за живот с примигване.

— Обичам да знам разни неща.

Розмари беше впечатлена. Архиварите бяха хора, които се отнасяха към заниманията си със страст и често посвещаваха целия си живот на търсенето на точната, безпристрастна истина. Като се има предвид огромното количество информация, която трябваше да прегледат и сортират, професионалните архивари разчитаха много на доброволците, които да поддържат и осъвременяват общественодостъпните файлове. Розмари винаги си ги беше представяла като пазителите от някоя фантастика — защитници на галактиката от злини като неточности и съмнителни данни.

— Върху какво работиш, ако мога да попитам? — продължи Розмари.

— Участвам в един от междувидовите екипи по история. Работата е наистина увлекателна, но може и да бъде много досадна. Нямаш представа през колко много неверни, расистки статии трябва да минаваме.

— Дай пример — обади се Кизи.

Перо̀ въздъхна и се почеса по брадата.

— В една от най-безумните за последните десетници се твърдеше, че няма начин на флотилията „Екзодус“ да са живели толкова много хора за толкова дълго време, поради което човешката раса изобщо не произлиза от Земята.

Дженкс вдигна глава.

— И откъде сме тогава?

Перо̀ се ухили.

— Представляваме геномоди, създадени от хармагианците.

Дженкс избухна в гръмък смях.

— Леле, майка ми ще получи сърдечен удар, ако чуе това.

— Ама че глупост — изкоментира Жар. — Ами всички онези руини и останки на Земята? Старите мегаполиси.

— Зная, зная — сви рамена Перо̀. — Но всеки път сме длъжни да минаваме през целия процес, с който да докажем, че твърденията им са обективно погрешни. Това ни е работата.

— Защо някой би си давал труд да докаже нещо подобно? — попита Кизи.

— Защото са идиоти — заяви Мечок. — И като стана дума за това, новинарската емисия започна.

Перо̀ направи жест към пикселите и увеличи звука. Пикселираният образ на Куин Стивънс се появи на неизменното си бюро и заговори както обикновено. Розмари никога не се бе интересувала от екзодианските новини, преди да се присъедини към екипажа на „Пътешественика“ но бе възприела навика от Ашби. Утешително бе да знае, че независимо в коя система се намира, можеше да разчита на Куин да я осведоми за новините. Пикселите примигваха начесто заради слабия сигнал. Бяха доста далеч от флотилията.

Гласът на новинаря се разнесе в помещението:

— … новини от Марс. Процесът, наричан от мнозина „скандалът на века“ най-после завърши днес с произнасянето на присъдата на бившия главен изпълнителен директор на Горива „Фобос“, Куентин Харис Трети.

Топлината и спокойствието на Розмари изчезнаха с гръм и трясък. „О, не“. Тя заби нокти в плата на панталоните си и си наложи да запази спокойно изражение, докато новинарят продължаваше да говори.

— Харис бе обявен за виновен по всички обвинения, включително изнудване, измама, контрабанда и престъпления срещу сапиенсите.

„Дишай. Не мисли за това. Мисли за насекомите отвън. За каквото и да е друго.“

— Естествено, че е виновен — обади се Дженкс. — Ама че задник.

— Кой? — попита Мечок и вдигна глава.

— Дръж главата си наведена — процеди Кизи през зъби, както беше захапала няколко връзки за коса.

— Онзи от „Фобос“ — обясни Перо̀. — Онзи, който продаваше оръжия на торемийците.

— А, ясно — каза Мечок. — Онзи задник.

— Ни най-малка представа си нямам за кого говорим изобщо — намеси се Жар.

— Да си чувала някога за Горива „Фобос“? Един от най-големите дистрибутори на амби?

„Вторият за цялата територия на човечеството“ — помисли си Розмари.

— Май да — каза Жар.

Мечок посочи към пикселите.

— Е, пичът, който е притежавал компанията, явно се е занимавал и с незаконна търговия на оръжие. Оттам идва по-голямата част от кредитите, които е натрупал.

— И ние имаме незаконни оръжия.

Перо̀ скръсти ръце.

— Жар, има огромна разлика между това да сглобяваш пушки за развлечение и това да продаваш геноунищожители и на едната, и на другата страна на една междузвездна кръвна вражда.

Жар вдигна вежди.

— Геноунищожители? Това е… уау. Това е наистина страшно зле.

— Мда — съгласи се Мечок. — Но сега и той, и приятелчетата му отиват в затвора завинаги.

Дженкс поклати глава.

— Защо им е толкова трудно на хората да се ограничават до куршуми и енергийни лъчи и да си бъдат пак доволни?

— Защото хората са задници — заяви Мечок, послушно навел глава. — Деветдесет процента от всички проблеми са причинени от хора, които се държат като задници.

— А какво причинява останалите десет? — попита Кизи.

— Природни бедствия — отговори Перо̀.

Прожекторът показваше как полицията придружава Куентин Харис Трети, окован в белезници и публично унижен, от съдебната палата до полицейското корабче. Изражението на лицето му бе непроницаемо, костюмът му — безупречно скроен. Гневната тълпа от протестиращи се притискаше към енергийните бариери, които заобикаляха съдебната палата. Евтини принтирани табели танцуваха над главите им. „ПО РЪЦЕТЕ ТИ ИМА КРЪВ“, пишеше на една от тях. Към друга бе прикрепена пикселова картина с един окървавен торемиец, който носеше обезобразен труп. Под нея бе изписан слоганът на „Фобос“: „НИЕ ПОДДЪРЖАМЕ ГАЛАКТИКАТА В ДВИЖЕНИЕ“. Останалите табели бяха по-простички: „ПРЕДАТЕЛ“ „ИЗМАМНИК“. „УБИЕЦ“. Бариерите, които ги задържаха, се бяха издули като препълнени джобове.

Репортерът продължи спокойно да разказва нещо за биологични оръжия и алчност. Розмари съсредоточи цялата си воля около очите. „Не плачи. Не плачи. Не може.“

— Розмари, добре ли си? — попита я Дженкс.

Розмари не бе сигурна какво изобщо е отговорила — май нещо за това как е добре, само има нужда от малко чист въздух. Извини се на останалите, пое със спокойни крачки по коридора и излезе от къщата.

Кетлингите продължаваха хаотичния си танц в небето. Слънцето вече залязваше зад тях и превръщате сцената в някакво зловещо подобие на куклен театър. На Розмари не й направи никакво впечатление. Кетлингите не изглеждаха истински. Къщата, братята и сестрата, луната под краката й — нищо не й изглеждаше истинско. Всичко, за което можеше да мисли, беше пикселизираното лице на прожектора — лице, заради което бе пропътувала половината галактика. За да избяга от него. Опита се да си поема дъх по-бавно и да се противопостави на суровото, задушаващо чувство, което разцъфваше в гърдите й. Седна в праха и се втренчи в ръцете си. Стисна зъби. Всичко, което се беше борила да потиска, откакто бе напуснала Марс, заплашваше отново да излезе на повърхността и тя не беше сигурна, че този път ще успее да го натика обратно надолу. Но трябваше. Просто трябваше.

— Розмари?

Розмари почти подскочи. Беше Дженкс, който стоеше до нея. Не бе чула отварянето на вратата, нито пък стъпките му. Едва чуваше бръмченето на кетлингите над главата си.

— Какво има? — попита той с ръце в джобовете и сключени вежди.

Когато го погледна в очите, тя усети, че нещо в нея се пречупва. Знаеше, че това може да й коства не само доброто мнение на екипажа за нея, но и работата й на борда на „Пътешественика“, но не можеше да издържи повече. Не можеше да продължава да ги лъже.

Розмари зарея поглед надалеч — отвъд кетлигните и каменистите зъбери на скалите, чак до непознатото слънце в небето. Светлината му се врязваше в очите й и го караше да се отпечатва върху клепачите й, дори след като ги затвори — тежко, оранжево слънце.

— Дженкс не бях… От самото начало не бях… Звезди, всички ще ме намразите сега.

Щяха. А след това Ашби щеше да я уволни, а Сисикс — да не й проговори никога повече.

— Съмнявам се — заяви Дженкс. — Вече доста те харесваме.

Той седна до нея и удари лулата в ботуша си. Гъсто слегналата се пепел се зарони и падна на земята.

— Но не знаеш, нямаш представа… не мога — продължи тя и опря глава в дланите си. — Зная, че ще ме изхвърлят от кораба, но…

Дженкс спря да се занимава с лулата си.

— Добре, сега вече трябва да ми кажеш — обърна се той към нея със строг, но спокоен глас. — Не бързай, поеми си дъх и говори колкото време искаш, но ще трябва да ми кажеш.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Онзи мъж по новините — започна. — Куентин Харис.

— Да?

— Той ми е баща.

Дженкс не каза нищо. Само издиша.

— Мамка му. О, Розмари, много… уау. Много съжалявам.

Той се поколеба за момент, после добави:

— Звезди. И представа си нямах.

— Така и трябваше. Никой не биваше да узнава. Не бива да бъда тук въобще, не бива… аз лъгах, Дженкс. Лъгах, мамих и скрих истината от всички останали, но вече просто не мога. Не мога да…

— Спокойно, спокойно. Едно по едно — спря я той и се замисли за известно време. — Розмари, трябва да ти задам един въпрос, а ти трябва да ми кажеш истината. Става ли?

— Става.

Дженкс стисна устни. Очите му се взряха в нея внимателно.

— Имала ли си нещо общо с… нещата, които е направил? Колкото и малко да е било. Подправяла ли си формуляри, лъгала ли си пред полицията… Или…

— Не.

Това беше истината.

— Не знаех нищо за това. Не знаех, докато детективите не се появиха в апартамента ми една сутрин и не ми задаваха въпроси чак до обяд. Знаеха, че нямам нищо общо с всичко това, и казаха, че не съм длъжна да участвам в процеса по какъвто и да е начин. Не бях длъжна дори да остана на Марс.

Той се загледа в лицето й още миг. След това кимна.

— И така… добре — засмя се той. — Звезди, ама че облекчение. За секунда си помислих, че наистина ще взема да те намразя.

Той я потупа по крака.

— Добре, значи си невинна. В такъв случай… — на физиономията му се изписа озадачение. — Извинявай, Розмари, но какъв, по дяволите, е проблемът тогава?

Тя застина от изумление.

— Какво?

— Искам да кажа… Окей, разбирам, че ти се е насъбрало доста напоследък — и под „доста“ имам предвид „сериозни емоционални проблеми, които ще успеем да разрешим с помощта на десетки бутилки пиво“, но защо би лъгала за такова нещо? Ако нямаш нищо общо с тази работа, защо смяташ, че на нас би ни пукало?

Розмари не беше подготвена за това. Бе прекарала месеци в непрекъсната тревога и страх, а сега — „защо би ни пукало“?

— Не разбираш. Когато бях на Марс, за никого нямаше значение, че всъщност не съм направила нищо. Всички знаеха коя съм. Всички новинарски емисии непрекъснато предаваха за семейната ни история — дори показваха снимки от ваканциите ни и тем подобни, фокусираха се върху баща ми, разбира се — но ето ме и мен като мъничка, как се усмихвам и махам, застанала до него. Дори не знам как са изнамерили всичко това. И веднага след това превключваха на някой медицински експерт, който обяснява какво причиняват геноунищожителите, или пък някой от всички онези хора, които крещяха най-различни неща за корупция и прочее. Знаеш много добре как е с новинарите — веднъж като забият нокти в теб, не спират, докато не те унищожат. Приятелите ми спряха да говорят с мен. Хората ми крещяха разни неща, когато излизах на публични места — „ей, баща ти е убиец!“ — сякаш не знаех какво е направил. Започнах да изпращам биографията си на най-различни места, за да си намеря работа, но никой не ми се обади. Никой не искаше да свързва бизнеса си с името на човек от моето семейство.

— Но нали името ти е Харпър? — попита Дженкс.

Розмари стисна устни.

— Ти какво би направил, ако искаш да избягаш от живота си? Искам да кажа — наистина да избягаш. Да бъдеш нов човек и никой да няма представа кой си бил преди това?

Дженкс помисли по въпроса и кимна бавно.

— Аха. Да, мисля, че те разбрах — каза той и протегна ръка. — Дай да го видя.

— Какво да видиш?

— Импланта на китката ти.

Розмари колебливо протегна дясната си ръка към него и избута гривната си нагоре, за да покаже импланта под нея. Дженкс се наведе, за да го разгледа отблизо.

— Направо страхотна изработка — заяви той най-после. — Единственият начин да се познае, че е нов, е като се вгледаш внимателно в начина, по който е зараснал белегът. Ако вече не знаех за какво става дума, щях да кажа, че си е редовен имплант, с който са заменили предишния ти, защото се е повредил.

— Защото това наистина е редовен имплант — обясни Розмари и преглътна.

Усещаше езика си набъбнал.

Дженкс я погледна объркано.

— Как си… — започна той, но физиономията му светна изведнъж. — Горива „Фобос“. Ясно. Имаш пари. Доста пари.

— Имах пари. Преди…

— Преди да ти се е наложило да подкупиш някого да ти даде нов идентификационен файл. Леле, Розмари… сигурно се е наложило да им платиш цяло състояние, за да си мълчат.

— Дадох всичко, което имах — каза тя. — Освен кредити колкото за транспорта и хотелите. Такива неща.

Тя се засмя, без да се усмихне.

— Семейството ми може и да не ме е научило на особено много, когато става въпрос за галактиката, но ако става въпрос за купуване на услуги? Запозната съм много добре с това изкуство.

— Но наистина си секретарка, нали? В смисъл… Знаеш как се попълват формуляри. Явно си ходила на училище. Това е вярно, нали?

Тя кимна.

— Чиновникът, който ми помогна, промени досието ми и се увери, че новият ми файл е свързан с всяко учебно заведение, в което съм била. Така че дипломата, сертификатите и препоръчителните ми писма наистина са мои. Единственият начин, по който някой би могъл да разбере, че идентификационният файл е бил променен, би бил ако някой от новите ми колеги отиде на Марс и разпита някой от приятелите ми за мен, например. Реших, че ако си намеря работа в открития космос, шансовете да се натъкна на някой от старите ми познати ще бъдат доста занижени. Затова ги накарах да впишат името ми в списъка за работа на кораби на дълги разстояния, и ето ме тук.

Дженкс потри брадата си.

— Е, какъв е проблемът, тогава? Ако си минала необходимото обучение и си усвоила необходимите умения, значи заслужаваш да работиш при нас. Защо да те изхвърляме от кораба?

— Защото ви излъгах, Дженкс. Излъгах Ашби за това коя съм. Лъгах ви всеки път, когато ме питахте за живота ми на Марс. Приехте ме в дома си, а аз ви се отблагодарих с купища лъжи за това коя съм всъщност.

— Розмари — започна Дженкс и положи длан на рамото й. — Няма да те обиждам, като се преструвам, че разбирам какво ти е. Ако някой от моето семейство беше извършил нещо такова… Звезди, представа си нямам какво бих направил. Не мога да ти дам никакъв съвет по този въпрос, но ако някой път имаш нужда да поплачеш на нечие рамо, моето винаги ще ти бъде на разположение. А колкото до това коя си… Истинското ти име си е Розмари, нали? Добре.

Той кимна с глава към къщата.

— Знаеш ли защо човеците-модъри се кръщават с такива странни имена?

Тя поклати глава.

— Традицията е много стара, датира от компютърните мрежи отпреди Срива. От времето на наистина старите технологии, нали разбираш? Хората са си избирали имена, които са използвали само в определена мрежа. Понякога тези имена се превръщали в толкова важна част от тях, че дори приятелите им във физическия свят започнали да ги наричат така. За някои хора имената постепенно се превърнали в синоним на собствената им същност. Истинската им същност, ако щеш. А модърите… нищо не е така важно за тях, колкото индивидуалната им свобода. Казват, че никой не може да определи какъв си, освен ти самият. Затова, когато Мечок си сложи нова ръка, не го направи, защото не харесваше тялото, с което е роден, а защото усещаше, че новата ръка му пасва по-добре. Да модифицираш тялото си означава да го трансформираш така, че да отразява по-точно какъв си отвътре. Не че е задължително да си правиш модификации, за да се чувстваш така. Аз, например, обичам да украсявам тялото си, но то вече пасва на същността ми като човек. Някои модъри обаче продължават да променят тялото си през целия си живот. Понякога си нанасят доста сериозни щети. Но това е рискът, който трябва да поемеш, ако искаш да се опиташ да бъдеш повече от малката кутийка, в която си роден. Промяната винаги е опасно нещо.

Той я потупа по ръката.

— Ти си Розмари Харпър. Избрала си това име, понеже старото вече не ти е пасвало. Е, наложило ти се е да нарушиш няколко закона, за да го направиш. Голяма работа. Животът не е честен, законите обикновено също не са. Направила си, каквото е трябвало. Разбирам те.

Розмари прехапа долната си устна.

— И все пак ви излъгах.

— Да, така е. И ще трябва да си признаеш. Няма защо да го правиш пред хора извън екипажа, ако не искаш, но хората, с които живееш, имат нужда да го чуят от теб. Това е единственият начин, по който можеш да поправиш грешката си и да продължиш напред.

— Ашби…

— Ашби е най-разумният мъж, който някога съм срещал. Е, да, надали ще е във възторг от цялата работа.

Дженкс направи кратка пауза. Розмари видя как през очите му сякаш прелита някаква нова мисъл, която го разсея. Миг по-късно обаче той се прокашля и се върна в настоящето.

— Но се справяш жестоко на новата си работа, а и си добър човек. Това има по-голямо значение за него от всичко останало.

Розмари погледна новия си приятел и го прегърна силно.

— Благодаря — каза тя, а по лицето и започнаха да се стичат сълзи; усещаше ги като нещо чисто и хубаво.

— Никакъв проблем, естествено. От един екипаж сме. И това ще мине, нали знаеш? Ще се справиш, сигурен съм.

Той се поколеба за миг.

— И извинявай, задето нарекох баща ти задник.

Розмари го погледна невярващо.

— Дженкс, баща ми продаваше биологични оръжия и на двете страни на една гражданска война, и то на вид, различен от неговия — само и само да се докопа до амбиклетките, които се намираха на тяхна територия. Мисля, че думата „задник“ е доста щедра за него.

— Ами… да, права си.

Той пак потри брадата си и добави:

— Звезди, иска ми се да знаех какво да ти кажа. Когато се върнем, ще трябва да поговориш с доктор Готвач. Насаме.

— За какво?

— За неговата раса.

ДЕН 251, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ПОСЛЕДНАТА ВОЙНА

Малко неща доставяха по-голямо удоволствие на доктор Готвач от една чаша чай. Всяка сутрин вареше чай, за да има за закуската на екипажа, разбира се, но тогава просто пъхаше щипка най-различни сушени листа в една стара електрическа кана. Когато искаше да приготви само една чаша чай, специално за себе си, трябваше да вложи повече старание, и избираше комбинацията внимателно, за да пасне на настроението му в дадения ден. Смяташе, че целият ритуал е доста успокояващ: подгряването на водата, докато заври, измерването на листата и навитите парченца сушени кори от плодове, които се съхраняваха в кошничката, внимателното отстраняване на излишното количество с пръсти, красивата гледка на цветовете, които се кълбяха сред сместа като пушек във въздуха, докато завираше. Чаят беше напитка на настроението.

На планетата, където бе отраснал, нямаше чай. Водата се загряваше, само за да спят в нея, не за да я пият. Колко много хубави неща пропускаха — само защото никога не им беше хрумнало да я консумират по този начин! Никакъв чай, никакви супи, никакъв мек — е, мекът не беше кой знае каква загуба. Не споделяше любовта на колегите си към това мътно вариво. В него имаше нещо, което му напомняше на кална пръст — доста беше неприятно.

Седеше на една от градинските пейки в Аквариума, а чаят му бавно изстиваше, докато той бавно премисляше разни неща. Розмари седеше до него, хванала своята чаша в кльощавите си човешки ръце. Тя мълчеше, а той мислеше на глас. Знаеше колко са различни и непонятни един на друг — той никога не можеше да мисли наум, тя пък не издаваше никакви звуци, докато мислеше. Но докторът знаеше, че тя вече разбира привичките му, и това караше мълчанието й да изглежда по-дружелюбно.

Мислите, из които се ровеше, бяха стари и грижливо пазени. Кизи веднъж го беше обвинила, че „потиска чувствата си“, но това беше човешко разбиране — идеята, че някой може да крие емоциите си от околните и от себе си и да се преструва, че не съществуват. Доктор Готвач знаеше много добре къде се намират всичките му чувства — всяка радост, всяка болка. Нямаше нужда да се връща към всички едновременно, за да знае, че са там. Човешката мания по това „да бъдеш щастлив“ бе нещо, което така и не бе успял да проумее. Никой сапиенс не можеше да бъде непрекъснато щастлив, също както не можеше да бъде вечно ядосан, вечно отегчен или вечно тъжен. Мъка. Да, това бе чувството, което трябваше да си припомни днес, заради Розмари. Той не бягаше от мъката си, нито пък отричаше съществуването й. Можеше да я разглежда от разстояние — като учен, който наблюдава поведението на група животни. Приемаше я, живееше с нея и знаеше, че никога няма да си отиде. Беше също толкова част от него, колкото всяко приятно чувство. Може би даже повече.

Изгъргори тихо в знак, че е готов, и се съсредоточи върху гласните си струни, за да ги накара да зазвучат едновременно. Погледна Розмари в обрамчените с бяло очи и започна да говори:

— Видовете ни са много различни един от друг. Ти имаш две ръце, а аз — шест. Ти спиш в легло, а аз — във вана. Ти харесваш мек, а аз — не. Изобилие от малки разлики. Но има една голяма прилика между грумовете и човеците — талантът ни за жестокост. Не искам да кажа, че сме лоши по своята същност. Мисля, че и двете ни раси имат много добри намерения. Но ако бъдем оставени да следваме сляпо собствените си страсти и желания, сме способни на наистина ужасяващи неща. Мисля, че единствената причина, поради която човеците са спрели да се избиват едни други до такава степен, до каквато сте били свикнали, е, че планетата ви е загинала, преди да успеете да се довършите едни други. Моят вид нямаше този късмет. Причината, поради която не си виждала друг грум в живота си, е, че от нашия вид са останали едва около триста екземпляра.

Ръката на Розмари се стрелна към устата й.

— Много съжалявам — каза тя.

Колко типично за човек — да изрази мъката си чрез извинение.

— Аз не съжалявам — отговори доктор Готвач. — Сами сме си виновни. Изчезването ни не е причинено от някакво природно бедствие или бавен ход на еволюцията, който ни оставя в миналото. Избихме се взаимно.

Той отново помисли на глас за секунда-две, като издаваше поредица звуци и се опитваше да подреди мислите си.

— В продължение на поколения, моята раса воюваше сама със себе си. Дори не мога да ти кажа защо. О, историците имат всякакви теории и идеи по въпроса. Но всичко опира до същата стара история: различни вярвания, различни култури, територии, над които всички искат да властват. Бях роден насред тази война. А когато пораснах достатъчно, заех мястото си в нея — като лекар. Тогава не бях такъв лекар, какъвто съм сега. Не се сприятелявах с пациентите си. Не си приказвах с тях надълго и нашироко за диетите, които спазват, или за това какъв нов вид имуноботи трябва да си вземат. Работата ми беше да кърпя войниците, които умираха на бойното поле, колкото мога по-бързо, за да могат да се върнат обратно и да продължат да убиват. Към края на войната Чуждите — горе-долу така се превежда думата, която използвахме за противниковата страна — Започнаха да използват един вид муниции, които се наричаха… — той изхъмка замислено и се опита да намери подходящ аналог на думата на клипп. — Органорезачки. Разбираш ли, Чуждите се бяха отделили от нас — от моята фракция — толкова отдавна, че между тях и нас се бяха появили генетични разлики. Органорезачките бяха програмирани така, че да се насочват автоматично към белезите, характерни за нашия генетичен строеж. Ако удареха някой от Чуждите по погрешка, щеше да ги заболи, но не повече отколкото от обикновен куршум. Но ако удареха някой от нас, се задействаха истинските им унищожителни функции.

— Които са били… какво точно? — попита Розмари боязливо.

Докторът погледна през илюминатора, без да вижда звездите.

— Да се заравят. Да си пробиват път през вътрешностите на жертвата, докато не намерят някой жизненоважен орган. Не спираха, преди да умреш. Да кажем, че улучат войник в някой от крайниците му. Ако куршумът е бил обикновен, раната не е смъртоносна. Но ако е била органорезачка, ще е мъртъв за… половин час, да кажем. Което не звучи като особено дълго време, но ако усещаш как едно малко парче метал си прорязва път през вътрешностите на тялото ти…

Спомените нахлуха в главата на доктор Готвач и се опитаха да го повлекат далеч от безопасното място, от което ги наблюдаваше. Теглеха го и го дърпаха, умоляваха го да им се поддаде. Но той нямаше да го направи. Той не беше затворник на тези спомени, а техен пазач.

— Ден след ден ми носеха войници с живи органорезачки, които продължаваха да се заравят все по-дълбоко в телата им, а моята работа беше да се опитам да ги настигна. Често не бях достатъчно бърз… С останалите лекари беше същото. Разбираш ли, органорезачките излъчваха вид смущения, които ги правеха трудни за засичане от скенерите. Трябваше да ги търсим сами. В края на краищата установихме, че е по-бързо и по-милостиво спрямо жертвите да ги подлагаме на евтаназия.

Той всмука бузи навътре от отвращение. Пред очите му минаваха кървава каша след кървава каша.

— Мразех Чуждите заради органорезачките. Всъщност, чувството бе по-силно от омраза. Онова, което изпитвах, беше грозно. Мислех ги за животни. Чудовища. Нещо… нещо по-низше от мен. Да, по-низше. Искрено вярвах, че съм по-добър от тях — че въпреки кръвта, с която собствените ни лица са покрити, ние поне не сме се принизили до тяхното ниво. Но вече се досещаш какво се случи след това, нали?

— И твоята страна е започнала да използва органорезачки.

— Да. Но при нас беше още по-лошо. Разбрах, че резачките са били наше изобретение от самото начало. Чуждите просто са го били откраднали, преди да довършим започнатите проекти. Бяха ни направили само онова, което ние вече планирахме да направим на тях. От този момент нататък вече не бях сигурен кои са истинските зверове. Вече не исках да кърпя войниците ни, за да могат се вдигнат отново на крака и да отидат да обстрелват вражеската страна с органорезачки и…

Той се поколеба, докато търсеше подходящите думи.

— Леплив огън и бактериални бомби. Исках да ги излекувам. Наистина да ги излекувам. Понякога разпознавах някое от телата, които хвърляха върху купчините от мъртви — някой, когото тъкмо съм вдигнал на крака преди не повече от няколко дни. Това ме караше да се питам какъв изобщо смисъл има всичко.

Той спря и изпадна в дълъг размисъл, като гъргореше от време на време. Мисълта, която извеждаше на преден план в съзнанието си, се мъчеше да го стисне и да се вкопчи в него, но той продължаваше да се контролира.

— Една вечер една от другите лекарки влетя тичешком в моето убежище. Каза ми да дойда веднага и аз я последвах до стаята за хирургии. А там, на кушетката, разкъсано на парчета от една органорезачка — от едно от нашите творения — лежеше най-малкото от децата, които бях родил като майка. Дъщеря ми. Дори не знаех, че се е сражавала наблизо.

— О, не — прошепна Розмари с глас, мек като нападали листа.

Доктор Готвач помръдна глава нагоре-надолу, за да наподоби човешкото кимане в знак на съгласие.

— Бяха й дали лекарства, които да притъпят болката, и тъкмо приготвяха… Не знам как точно да го нарека. Инжекцията. От онзи последен вид инжекции, които биехме на жертвите на резачки. Инжекция, която щеше да спре сърцето й. Избутах лекаря, застанал до нея, и взех лицето й в ръце. В очите й бе останал едва далечен проблясък от онова, което беше преди, но мисля, че ме позна. Казах й, че я обичам и че болката скоро ще спре. Сам й бих инжекцията. Знаех, че съм взел правилното решение — аз трябваше да бъда онзи, който да я изведе от света, в който я бях довел. Тя бе последното от децата ми. Бяха пет — красиви момичета на сиви петънца. И всички те станаха войници — както повечето момичета на нашия народ. Умряха на обгорени от войната полета, далеч от дома. Нито една от тях не успя да си роди собствени деца. Нито една от тях не доживя да се превърне в мъжки. Последното ми дете… Не съм я обичал повече или по-малко от останалите, но когато осъзнах, че нито едно от децата ми не е останало живо, нещо в мен се пречупи. Вече не можех да държа мъката си на безопасно разстояние от себе си. Тези мисли бяха станали прекалено тежки. Трябваше да се откажа от работата като лекар. Прекарах остатъка от войната в… в един тих, спокоен дом. Място, където да си почина. Там успях да си възвърна душевното спокойствие.

— Доктор Готвач, аз просто… — Розмари поклати глава; лицето й бе цялото мокро. — Просто не мога да си го представя.

— Това е добре — отговори той. — Не искам да си представяш такова нещо. Няколко години по-късно вече бяха останали прекалено малко дъщери и от двете страни, така че бяхме принудени да спрем войната. Бактериалните бомби ни бяха заразили с болести, които бяха еволюирали до степен, в която вече не можехме да ги лекуваме. Водните ни запаси бяха отровени. В мините и горите ни не бяха останали никакви ресурси. Всъщност ние не спряхме войната. Тя просто замря от само себе си.

— Не можехте ли да построите цивилизацията си наново? Да основете колония някъде и да започнете отначало?

— Можехме. Но предпочетохме да не го правим.

— Защо?

Той изхъмка, после изръмжа замислено. Опитваше се да формулира обяснението си по възможно най-разбираем начин.

— Расата ни е стара, Розмари. Грумовете съществуват далеч по-отдавна от хората. След всичко, което бяхме направили — всички ужаси, които бяхме създали, — и двете страни бяха съгласни, че може би е време цивилизацията ни да залезе. Бяхме пропилели времето си и не смятахме, че ни е нужен — нито пък, че заслужаваме — още един шанс. Войната бе свършила преди тридесет стандарта, но продължавахме да измираме заради болестите, които сами бяхме създали, и заради стари бойни рани, които отказваха да се излекуват напълно. Доколкото аз знам, от десетилетия насам не са се раждали грумове. Може и да има един-двама тук или там, но във всеки случай, не достатъчно. Повечето ми сънародници направиха същото като мен — тръгнаха си. Кой би искал да остане на един отровен свят, пълен с мъртви дъщери? Кой би искал да бъде в компанията на друг представител на расата ни, като се имат предвид нещата, които всеки един от нас бе сторил? Не, не. По-добре да оставим всичко това зад гърба си и да умрем с достойнство.

Розмари замълча умислено.

— Накъде тръгна ти?

— Отидох до най-близкия старпорт и уговорих капитана на един търговски кораб да ме вземе на борда. Екипажът беше мултирасов. Най-вече пътувахме на кратки разстояния между различни модърски селища и гранични колонии. Припечелвах по малко кредити, като работех в кухнята. В началото само чистех, но готвачът им видя, че се интересувам от храна, и се съгласи да ме научи на каквото можеше. Щом събрах достатъчно пари, напуснах кораба и си намерих дом в Порт Кориол. Отворих малка закусвалня за супа до един от семейните райони на пазара — онзи готвач умееше да готви предимно супи, нали разбираш. Не беше нищо особено, но готвех евтина, бърза и полезна храна, а заетите търговци обичат евтина, бърза и полезна храна. В същия квартал живееше един човешки доктор на име Дрейв, който често идваше да хапне при мен. Доста ми беше симпатичен, но му завиждах за професията. Беше семеен лекар. Имаше възможността да наблюдава как пациентите му порастват и се превръщат от бебета във възрастни, които на свой ред си раждат бебета. Звучеше ми като нещо, което би направило някого наистина щастлив — да гледаш как хората порастват и остаряват, и да се грижиш за това да останат здрави през цялото време. Един ден най-после събрах смелост да му призная, че и аз някога съм бил доктор и искам да използвам уменията си, за да помагам на околните. Сключихме сделка: щях да работя с него в клиниката му по три дни всеки десетник, а той можеше да намине при мен за безплатна супа, когато пожелае. Още мисля, че аз спечелих доста повече от споразумението ни! Животът ми протичаше по този начин в продължение на шест стандарта — готвех супа, работех в клиниката и минавах курсове по извънземна анатомия в мрежата. А, и билките — по онова време открих тяхното съществуване. Дрейв ми беше много добър приятел. Все още е — пишем си от време на време. Внукът му наследи павилиончето за супа от мен, след като започнах да се превръщам в мъжки. В такъв момент се работи трудно. Всъщност, трудно е да се прави каквото и да е. Преходът не е лесен.

Той изгъргори и спря; мислите му се бяха отклонили от темата. Изхъмка, докато отново ги събере, и продължи:

— След известно време, един човек на име Ашби дойде в клиниката, за да си обнови ботовете. Разговаряхме дълго време, а когато се върна няколко дни по-късно, ми каза, че набира екипаж за кораб за пробиване на тунели и ми предложи чудесно работно място на борда. Две работни места! Налагаше ми се да се сбогувам с Дрейв, но Ашби ми бе предложил тъкмо онова, от което се нуждаех. Тук, в открития космос, цари спокойствие. Имам приятели, градина, която се носи сред звездите, и кухня, пълна с вкусни неща. Вече мога да лекувам хората. Не мога да се преструвам, че войната никога не се е случвала, но отдавна вече спрях да участвам в нея. Не аз я започнах. И изобщо не биваше да се очаква от мен да се замесвам.

Той се наведе така, че да може да я погледне в очите.

— Не бива да се обвиняваме за войните, които родителите ни започват. Понякога най-доброто, което можем да направим, е просто да ги напуснем.

Розмари остана да седи мълчаливо още доста дълго време.

— Органорезачките звучат ужасно — каза тя най-после. — Но в известен смисъл мога да разбера защо народът ти ги е използвал. Били са във война, мразели са се взаимно. Баща ми не е войник. Никога не е участвал в каквато и да било война. Не мрази торемийците. Не зная дали изобщо е виждал торемийци на живо. Когато живеех на Марс, си имахме всичко. Всичко. Той не само позволяваше, но и насърчаваше разработката и продажбата на онези оръжия — и защо? За да спечели повече пари? Колко души са умрели заради него? Колко деца?

Доктор Готвач се отпусна назад и седна на четири от крайниците си.

— Както ти самата каза, той е имал всичко. Това го е накарало да се почувства силен, а и в безопасност. Хората са способни на много страшни неща, когато се чувстват силни и в безопасност. Баща ти сигурно е свикнал да получава всичко, което пожелае, докато в един момент се е почувствал недосегаем, а това е опасно. Не мисля, че някой на кораба те обвинява, задето си искала да избягаш колкото можеш по-далеч от такъв човек.

— Ашби не беше особено доволен.

— Само защото си премълчала някои неща. Но не е недоволен от теб самата.

Той погледна през рамо към празната кухня и празния коридор.

— А и, между нас казано, той те разбира. Няма да те съди заради това. Но той е и твой шеф, а това означава, че понякога трябва да ти говори по начин, който да ти напомни за този факт.

Той изхъмка, докато продължаваше да обмисля нещата.

— Мисля, че в известен смисъл се чувстваш така, както се чувствах аз, когато разбрах откъде са дошли органорезачките. Открила си нещо тъмно в собствения си дом и се питаш каква част от него е успяла да се просмуче в самата теб.

Розмари понечи да кимне, но след това поклати глава.

— Не е същото. Това, което се е случило с теб, с расата ти… Дори не може да се сравни.

— Защо? Защото е по-лошо?

Тя кимна.

— Но това не означава, че не може да се сравни. Ако имаш пукната кост, това, че всеки кокал в моето тяло е счупен, кара ли пукнатината да изчезне? Изчезва ли болката ти, само защото мен ме боли повече?

— Не, но това не е…

— Напротив, е. Чувствата са относителни. И всички са еднакви в основата си — дори ако са били предизвикани от различни преживявания и ако са от различни мащаби.

Той се взря внимателно в лицето й. Все още изглеждаше скептично настроена.

— Сисикс би разбрала това много добре. Вие, човеците, много си пречите с тази представа, че всички мислите по уникален, различен начин — каза той и се наведе напред. — Баща ти — човекът, който те е отгледал, който те е научил на всичко, което си знаела за света, — е направил нещо неизразимо ужасно. И не само, че го е сторил, но и е оправдавал това пред себе си. Когато за пръв път разбра какво е направил баща ти, повярва ли?

— Не.

— Защо не?

— Не мислех, че е способен на такова нещо.

— Защо не? Явно е бил.

— Не ми изглеждаше, че е. Бащата, когото познавах, никога не би направил такова нещо.

— Аха. Но го е направил. И затова си започнала да се питаш как си могла да бъдеш толкова заблудена за него. Започваш да се ровиш в спомените си и да търсиш знаци, които не си забелязала досега. Започваш да поставяш под съмнение всичко, което знаеш — дори хубавите неща. Питаш се каква част от всичко е била лъжа. А най-лошото от всичко е, че понеже той е бил едно от определящите присъствия, които са оформили характера ти от дете, започваш да се питаш на какво си способна ти самата.

Розмари се втренчи в него.

— Да.

Доктор Готвач кимна с глава.

— И именно по това си приличат двата ни вида. Истината, Розмари, е, че ти си способна на всичко. На добро и на лошо. Винаги си била такава, и винаги ще си останеш такава. Ако обстоятелствата се стекат по определен начин, и ти би направила ужасяващи неща. Тъмнината съществува във всички нас. Мислиш ли, че всеки войник, който е хващал в ръка някоя от пушките, които изстрелват органорезачки, е лош по душа? Не. Тя е правила същото, което е правила жената до нея, която е правила онова, което жената до нея е правила, и така нататък, и така нататък. И се обзалагам, че повечето — не всички, но повечето — от онези, които са оцелели след войната, са се опитвали да разберат какво са сторили дълго след като тя вече е отминала. Питали са се как изобщо са били способни на такова нещо. Питали са се как са успели да свикнат до такава степен с мисълта за убиването.

Осеяните с лунички бузи на Розмари бяха пребледнели леко. Докторът видя как гърлото й потрепва, докато преглъща.

— Всичко, което можеш да направиш, Розмари — всичко, което който и да било от нас може да направи, — е да положи труд да създава положителни неща. Това е избор, който всеки сапиенс трябва да прави през всеки ден от живота си. Вселената е това, в каквото я превърнем. Ти решаваш каква роля ще играеш. А това, което аз виждам в теб, е една жена, която има ясна идея за това какво иска да бъде.

Розмари се засмя кратко.

— През повечето дни се будя, без да имам и най-бегла представа какво трябва да правя.

Докторът изду бузи.

— Нямам предвид подробностите или практическата страна на нещата. Те не са ясни на никого. Имам предвид важните неща. Като онова, което и аз трябваше да направя.

Той изцъка с уста. Знаеше, че тя няма да го разбере, но му дойде отвътре. Този звук издаваха майките, за да насърчават децата си, когато се учат да ходят.

— Опитваш се да бъдеш някой, който е добър.

ДЕН 335, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

КЕДРИЙ

Както винаги, Кизи стана прекалено късно. Правеше така, откакто се помнеше. Когато беше малка, баща й я завиваше и й разказваше приказка, след което получаваше прегръдка и целувка от Тъмби — плюшената й жаба. Малко след като лампата изгаснеше, палците й започваха да мърдат, след това — и целите крака, и не след дълго идеята да стои мирна и да спи започваше да й се струва адски нечестна. Баща й влизаше в стаята през равни промеждутъци от време, вдигаше я от пода, където бе заета да строи кубчета, и я връщаше обратно в леглото, а в търпеливия му глас се долавяше все по-голяма умора. Най-накрая, когато Ба се прибереше вкъщи от вечерната смяна във водопреработвателната станция, й казваше: „Кизи, миличка, моля те да заспиваш вече. Кубчетата ще са си там и на сутринта, обещавам.“ Думите му бяха верни, но не в това беше въпросът. Въпреки че самите кубчета щяха да си останат там, където ги е сложила, умът й винаги преливаше от нови комбинации и постройки. А ако не осъществеше плановете си, преди да заспи, щеше да ги е забравила напълно на сутринта, когато пресните палачинки щяха да я разсеят от всякакви други мисли.

Когато порасна, Кизи откри по-добри начини да се справя с непрекъснато формиращите се в мозъка й скици. Държеше скриба си до леглото, за да може да скицира и записва идеите си в него, без да напуска топлия уют на завивките. Но дори при това положение незавършените проекти често я караха да будува до късно през нощта. Винаги се започваше със „само още една верига“, което се превръщаше в „на бас, че мога да го оправя“, а то, на свой ред — в „само още няколко пренастройки“, и преди да се усети, вече беше време за закуска.

Но през десетниците от нападението на акараците насам Кизи стоеше будна по друга причина. Умът й все още преливаше от нови идеи, но сега вече се стараеше да си намира работа дори след като ги е изразходвала всичките. Тази нощ, например, бършеше праха от ъглите на контролното табло на една от резервните изолационни мрежи за кабели. Не беше спешна работа. Дори не беше необходима. Но така поне имаше какво да прави.

Доктор Готвач й бе дал малко капки, които да й помогнат да заспи, но тя не ги харесваше. Ако ги вземеше, на сутринта се чувстваше замаяна, а и по принцип не искаше да се превръща в човек, който се нуждае от такива капки. Не — въпреки умората, която караше цялото й тяло да я боли, сякаш някой я е ударил, щеше да се справи и без капки. Щеше да намери някакъв начин как да лежи в леглото си, без да си спомня за товарния отсек, пушките, натикани във физиономията й, и окървавения Ашби в скута си. От онзи ден насам не бе прекарала и една нощ, без да се чуди дали някой друг кораб няма да ги изненада, докато спят. Представяше си как акараците нахлуват в стаята й, представяше си острите им гласове и оръжията им. Представяше си как ще се събуди и първото нещо, което ще види, ще бъде дулото на някое от тях. Или как изобщо няма да успее да се събуди. Спомняше си начина, по който скърцаха вратите на товарния отсек, докато ги отваряха насила. Спомняше си тънките пръски червена кръв, които бликнаха от устата на Ашби, щом онзи акарак го удари с пушката си. Все някога щеше да успее да спре да мисли за това. Но засега й оставаше утехата, че поне има много изолационни мрежи, които се нуждаят от почистване.

— Здрасти, Кизи — чу се гласът на Лови от предавателя. — Извинявай, че те безпокоя, но ти си единствената, която още не спи.

— Какво става, сладурано?

— Един кораб приближава към нас. На около един час разстояние е.

Ръката, стиснала парцала, замръзна на място. О, звезди. Акараците се бяха върнали. Бяха направили обиколка и се бяха върнали. Е, този път няма да я бъде, копелета такива. Щеше да се скрие в някой от панелите на стената и да се затвори отвътре така, че никой да не разбере. Щеше да се промъква през стените като мишка и да провежда светкавични саботъорски операции, докато не успееше да извади от строя и последния кльощав гадняр. Дори да й отнемеше цели десетници, нямаше да се откаже. Просто щеше да изтичва до кухнята от време на време и да краде провизии. Можеше да живее в стените. Това беше нейният кораб и… Кого, по дяволите, заблуждаваше? Нямаше начин да успее. Бяха мъртви, всички до един бяха мъртви. Защо не се беше съгласил Ашби да купят няколко пушки, докато бяха на Щурец? Проклет екзодианец, дори едно оръжие на борда щеше да бъде достатъчно да…

Лови продължи:

— Изпрашат ни сигнал за бедствие — стандартния за НГ.

Кизи въздъхна с облекчение. Почувства моментна вина, задето се радваше, че някой друг е в беда, но… какво да се прави.

Тя подпря скриба си на едно кълбо жици.

— Свържи ги с мен по видеовръзката.

Екранът на скриба светна. Една жена-аелуонка се взираше право в лицето й. Също като останалите членове на вида си, и тя беше великолепна — сребриста кожа, елегантна шия, меки очи, изобщо — пълната програма. Кизи изведнъж усети ясно до болка колко е мръсен комбинезонът й, колко е разхвърлян тезгяхът зад нея, колко… трохи! По дяволите, имаше трохи по ризата… Е, както и да е. Аелуонката със сигурност и преди бе виждала техници, които принадлежат на човешката раса. Не можеше да вини Кизи, задето има мръсна, разхвърляна професия или задето е представител на грозен вид.

— Здравейте — поздрави я Кизи и изтупа дрехите си набързо. — Казвам се Кизи Шао. Какъв е проблемът?

Чак тогава забеляза какво носи аелуонката. На пръв поглед изглеждаше, че просто се е облякла по-екстравагантно, но Кизи бе влизала в достатъчно екшън-симулатори, за да разпознае една бронирана жилетка — не от грубите модели, които носеха човеците, а от онези, проектирани да отиват на останалата част от тоалета й. Аелуонката бе седнала, но Кизи забеляза крайчеца на един енергиен пистолет, който се подаваше от колана й. А онова нещо, закопчано за ръката й — не беше ли това личен генератор за щит? И изглеждаше доста нов. Тази дама определено не се шегувате. Никак даже. Това не беше оборудване, предназначено за самозащита. Беше предназначено за „каквото си искам, понеже аз съм шефката тук“, така да се каже. На Кизи й се прииска Дженкс също да беше буден.

Аелуонката й се усмихна (или поне направи с лицето си нещо, което целеше приблизително същия ефект).

— Здравей, Кизи. Аз съм капитан Гапей Тем Шери. Искам да поговоря с капитана ви. Дали ще бъде възможно?

— Той спи, но мога да го събудя, ако…

— Не, не — спря я аелуонката. — Не го безпокой. Упълномощена ли си да даваш позволение за непланирани скачвания с друго корито?

Дали е упълномощена да дава позволение за непланирани скачвания… Звезди, тази хич не си поплюваше.

— Ами… Да, предполагам — отговори Кизи.

Не беше сигурна дали някога бяха обсъждали каква процедура изискват „непланираните скачвания“ на борда на „Пътешественика“. Ако екипажът на един кораб не е враг и има нужда от помощ, му помагаш. Толкова.

Аелуонката кимна с обигран жест. Явно знаеше как да разговаря с човеци.

— Животоподдържащите ни системи са повредени. Изглежда, че в последната ни пратка са качили бомба със закъснител. Не се включи, докато не стигнахме до открития космос.

— О, ужас. Добре ли са всички?

— Успяхме да поправим щетите, поне временно, и се справяме сравнително добре през последните три дни. Но сме се запътили към аелуонска територия и не съм сигурна, че временните мерки ще издържат толкова дълго. Имаме нужда да изключим ядрото си напълно и да оставим ремонтоботите да си свършат работата на спокойствие.

— И ви трябва място, където да останете през това време. Нямате грижи, тук има предостатъчно въздух. Момент… имате ли техници на борда?

Бузите на аелуонката потъмняха и придобиха сиво-зелен оттенък.

— Натъкнахме се на непредвиден проблем последния път, когато спряхме на една планета. Техникът ни…

Тя издиша, за да се успокои.

— Техникът ни не оцеля. И дори… Дори не ми се е удавала възможност да наема нов оттогава.

— Звезди. Много съжалявам.

С какво, по дяволите, се занимаваше тази жена, че да пускат бомби за смущения на борда на кораба й и да има „непредвидени проблеми“, които да завършват със смъртта на някой от екипажа й?

Аелуонката не навлезе в по-нататъшни подробности по въпроса.

— Та ако можем да се присъединим към вас на борда — само докато ботовете ни приключат с поправките…

— Защо не ни позволите да ви помогнем? Аз съм механикът на този кораб, а компютърният ни техник се справя доста добре с животоподдържащите системи. Доста по-добри сме от ботове, и — в зависимост от това какви са щетите — може даже да не ви се наложи да изключвате системите на кораба.

Аелуонката обмисли предложението.

— Работили ли сте с аелуонска апаратура досега?

— Ами… не на практика. Но техниката си е техника. Можем поне да погледнем. Обещавам да не пипам неща, за които не знам как работят.

— Стига да не е проблем за вас — да, бих била благодарна за всякаква помощ.

— Окей Разбрахме се, значи.

— Корабът ни е на по-малко от час път до вашия, но можем да го съкратим, ако сте съгласни да тръгнете към нас.

— Разбира се. Няма проблеми.

Лицето на аелуонката светна.

— Прекрасно.

Лампите около нея се отразяваха от люспите й като слънчеви лъчи от морска вълна. Защо всяко нещо, което правеха аелуонците, беше толкова красиво?

— Екипажът ми се състои от шестима… тоест, петима души, плюс двама войника.

„Леле майко, аелуонски войници. Дженкс направо ще се подмокри“ — помисли си Кизи, а на глас каза:

— Не се притеснявайте, всичко ще е наред. Сигурна съм, че доктор Готвач с удоволствие ще ви нахрани… Той е нашият готвач.

Леле, че тъпо прозвуча. Не можеше ли да изглежда готина поне веднъж?

— Да, зная. Всъщност аз и капитанът ви се познаваме лично. Много ти благодаря, Кизи. Не зная какво щяхме да направим, ако не те бяхме намерили.

„Откъде знае…“ Мисълта й секна рязко, когато парчетата от пъзела най-после се подредиха.

— Ъъ, да… И ние… Ъхъм… Се радваме да помогнем. Извинявай, че те питам, но как каза, че ти е името?

— Гапей Тем Шери. Искаш ли да ти изпратя копие от идентификационния ми…

— Не, не, просто… ъъ… ти Пей ли си?

Аелуонката млъкна за момент и хвърли поглед през рамо:

— Да — отговори с дискретен шепот. — Това е галеното име, с което ме наричат приятелите ми. А Ашби е един от тях.

Кизи се ухили толкова широко, че се уплаши да не си разполови физиономията. Тази жена — тази невероятно красива екшън-героиня, която носеше енергийни пистолети и си имаше работа с неща като бомби за смущения — беше Пей. Ашби не беше просто познат на тази аелуонка. Ашби беше неин любовник.

— Капитан, ъъ… Извинявай, не знам с кое име да се обръщам към теб.

Аелуонците имаха по две фамилни имена — едно, което обозначаваше рода им, и едно, което обозначаваше откъде са родом. Кизи не беше сигурна кое кое е.

— „Капитан Тем“ благодаря.

— Е, капитан Тем, мисля, че капитанът и колегите ми ще се съгласят с мен, когато казвам, че сте добре дошла да останете на борда, колкото пожелаете.

— Благодаря, Кизи.

Капитан Тем отново се поколеба.

— Не съм сигурна как да го кажа, но…

Кизи я разбра. Капитан Тем беше аелуонка, с аелуонски екипаж и аелуонски войници на борда, и се готвеше да се качи на кораба на своето гадже-човек. Кизи се наведе напред и изтри широката усмивка от лицето си.

— Да, всички знаем, че трябва да бъдем… любезни.

Което в превод означаваше „да си затваряме устите“.

— Особено около войници — добави тя.

Капитан Тем изглеждаше признателна.

— Благодаря още веднъж, Кизи. Оценявам го. Ще дам сигнал, когато стигнем вашите координати.

— Супер. До скоро виждане.

Видеовръзката на скриба се изключи. Кизи започна да се смее. Леле майко. Ама че готино. Ама. Че. Готино.

— Ей, Лоби — извика тя към предавателя. — Събуди Дженкс. И Сисикс. Трябва да поговоря с тях, ама веднага.

— Ами Ашби?

— Мм, не. Искам да го събудя лично, за да му видя физиономията.

— Любопитка.

— Ти ще кажеш.

ИИ-то се засмя.

— Наистина ли смяташ, че капитан Тем ще пусне Дженкс на борда на кораба си? На него доста би му харесало.

— Лови, имам чувството, че това малко рандеву ще бъде страхотно за всички ни.

Мозъкът на Ашби отказваше да работи както трябва. Като начало Кизи го бе стреснала три часа, след като беше заспал, като бе хакнала ключалката на вратата му и включила всички лампи в каютата му. След това му бе казала нещо напълно неразбираемо: Пей идва на борда. Пей. Тук. На неговия кораб. И явно бе разговаряла с Кизи, от всички възможни хора.

— Имаш ли представа какво й е казала Кизи? — попита той от банята, където тъкмо приключваше с най-бързия душ, който бе взимал в живота си.

Сисикс му отговори от другата страна на завесата. Гласът й звучеше развеселено. Иначе казано, звучеше точно така, както тя самата изглеждаше от десет минути насам.

— Идея си нямам — каза тя. — Но в началото дори не е знаела с кого разговаря. Мисля, че репутацията ти е невредима.

Ашби изключи душа, избърса се и уви кърпата около кръста си. След това отиде обратно в стаята и грабна пакет дентоботове от общата кошница. За секунда мерна отражението си в огледалото.

— На нищо не приличам.

Отвори пакета и изстиска гела върху езика си, след което метна празната опаковка настрани и стисна устни. Усети как гелът се разстила из устата му, докато ботовете търсеха следи от плака и бактерии.

Сисикс се облегна на стената, хванала чаша с двете си ноктести ръце.

— Напротив. Пък и дори да беше така, силно се съмнявам, че на нея ще й пука.

— Мммфх мм.

— Моля?

Ашби подбели очи и остави ботовете да си вършат работата, макар че му се искаше да побързат. Около минута по-късно усети как гелът се стопява, което означаваше, че ботовете са започнали да се разпадат на съставни части. Изплю ментовата слуз в мивката и пусна водата, за да я отмие.

— Казах, че на мен ми пука.

— Знам. И това е много сладко от твоя страна.

Капитанът опря ръце на ръбовете на мивката и погледна в огледалото. Очите му бяха леко зачервени, а косата му определено бе изглеждала и по-добре. Въздъхна.

— Не искам да разваля нещо, без да искам.

Сисикс пристъпи до него и опря длан между лопатките му.

— Няма да развалиш нищо. Нито пък ние. Никакви шеги и никакви намеци. Знаем колко е сериозно положението.

Тя посочи една купчинка дрехи, оставени на близката масичка.

— Това е най-малко смачкания чифт панталони, които успях да намеря.

След това му подаде чашата.

— И накарах доктор Готвач да ти направи малко от тая гадост.

Миризмата го удари в носа, още преди да е приближил чашата към лицето си. Кафе.

— Страшна си.

Той надигна чашата и сръбна малко. Тъмно, горчиво и силно. Вече се чувстваше по-добре.

Сисикс го потупа по ръката.

— Хайде, обувай си панталоните. Искам да видя жената, на която е позволено да ги сваля.

Малко по-късно капитанът стоеше пред шлюза на входната камера, заобиколен от самоназначения комитет по посрещането — Сисикс, доктор Готвач и техниците. Усещаше как кофеинът, адреналинът и нуждата от сън се борят да вземат надмощие и се преследват едни други като кучета. Чувстваше се отвратително.

— Та, Ашби — започна Дженкс. — Ще ни разкажеш ли как сте се запознали двамата?

Ашби въздъхна.

— Не точно сега.

Дженкс се ухили — за пореден път.

— Мога да почакам — отговори и извади кутийката с червена трева от единия си джоб.

Доктор Готвач го сръга.

— Без червен пушек. Много от аелуонците са алергични.

Дженкс затвори кутията.

— Наистина алергични, или „алергични“ като Корбин?

Доктор Готвач се засмя с няколко ритмични акорда.

— Наистина алергични.

— От аелуонския кораб започват процедурата по скачването — съобщи Лови.

Ашби чуваше металическо тракане откъм корпуса.

— Вратите на въздушния им шлюз са отворени. Започвам процедурата по проверка за евентуални зарази и замърсители.

Иззад вратата на шлюза се зачуха стъпки. „О, звезди, тя е тук вече е тук.“ Ашби издиша напрегнато.

Сисикс потри буза в рамото му.

— Нервен ли си?

— Какво те наведе на тази мисъл?

Сисикс опря брадичка до врата му и стисна ръката му леко. Устните на Ашби потрепнаха. Знаеше, че жестът й е чисто приятелски, в знак на окуражение, а и Пей сигурно познаваше аандриските достатъчно, за да знае какво има предвид Сисикс, но човешкият му мозък го караше да се чувства странно при мисълта, че Пей ще влезе и ще види друга жена, увита около ръката му. Той сниши глас:

— Извинявай, Сис, но имаш ли нещо против… ъъ…

— А? — жълтите й очи се вгледаха объркано в лицето му. — Ооо. Ясно, ясно.

Тя отстъпи на една крачка встрани и хвана ръце зад гърба си. Не каза нито дума повече, но Ашби долавяше развеселените пламъчета в очите й.

— Ашби, тук има нещо странно — обади се Лови.

— Какво? Някаква бактерия ли?

— Не, не става въпрос за заразители или замърсители, но съм объркана. Сканирах имплантите на китките им, и всичко си съответства, но сред тях би трябвало да има двама войника, а аз отчитам само цивилни идентификационни файлове.

— Вероятно са под прикритие — каза той. — Пусни ги вътре, Лови, няма проблем. Имам им доверие.

— Ама че е готин — прошепна Дженкс на Кизи и двамата се закикотиха като ученици.

„Ще му се и не видяло, вие двамата, вземете се в ръце вече!“ — помисли си Ашби.

Вратите се плъзнаха настрани. Въздушният шлюз беше пълен с хора, но той имаше очи за само един от тях. Вече се бе разсънил напълно.

Пей пристъпи напред.

— Позволение да се качим на борда? — попита тя, вперила поглед право в очите на Ашби.

Въздухът между тях сякаш пращеше от искри електричество. Тя трябваше да се държи подобаващо за капитан, но беше очевидно, че иска да му каже много повече.

Той кимна. Бяха се разбрали.

— Тук ще намерите убежище от откритата пустош — поздрави я той с екзодианския израз, с който се посрещаха новодошли.

— Радвам се да те видя — добави и протегна ръка.

Това беше шега, макар че никой от екипажите им нямаше да се досети за това. Ашби знаеше много добре, че аелуонците притискат длани една към друга, когато се срещат, но не знаеше това, когато се беше запознал с нея — а тя пък не бе разбрала какво очаква да направи с ръката му, след като я докосне.

— И аз се радвам да те видя, стари приятелю.

Тя разтърси ръката му, без да се издаде с нещо повече от леко трепване на клепачите.

Леле, че я биваше. Ако не знаеше, че поведението й е продиктувано от нуждата да държат миналото си в тайна, щеше да се обиди от безразличието й.

Представиха екипажите един на друг. Пей се здрависа с техниците, притисна длан към дланта на Сисикс (Сисикс, разбира се, знаеше как да отговори на такъв поздрав), и се засмя заедно с доктор Готвач, докато се опитваше да разбере как да борави с кракоръцете му. Ашби мина да поздрави членовете на екипажа й поотделно, като се преструваше, че вече не е наясно с имената, характерите и личните истории на всеки от тях. Знаеше, че двама от тях — Сула и Окслен — знаят за връзката му с Пей. Когато се запознаваше с тях, очите им говореха ясно за това.

Доколкото знаеше, те бяха единствените аелуонци в галактиката, които знаеха. И щеше да положи всички необходими усилия, за да си остане така.

Ясно си личеше кои са двамата войника, въпреки че бяха облечени в цивилни дрехи. Като начало бяха доста по-тежко въоръжени от останалите (което Ашби намираше за леко обезпокояващо), а мускулите им бяха изваяни до съвършенство. Едната беше жена и имаше очен имплант. Под същото око се точеше краят на стар белег. Мъжът беше млад, но от него лъхаше на изтощение. Ашби се зачуди от колко време участва във войната и дали се радва, че има възможност да си почине малко по време на сегашната си мисия.

Хвърли поглед към Пей, която продължаваше да си обменя любезности с екипажа му. Беше си представял как идва на кораба толкова много пъти, но в мечтите му случката протичаше другояче. Виждаше я как прекрачва вратата на въздушния люк с малка торба на рамо и голяма усмивка в очите. Щеше да я прегърне през кръста, докато я представя на останалите. На Сисикс нямаше да й се налага да сдържа прегръдката си за добре дошла. Щяха да отидат в Аквариума, където всичките му любими хора щяха да се съберат и да имат шанс да се опознаят, докато похапват от празничната вечеря на доктор Готвач. Щяха да пият мек и да се смеят, спокойни и отпуснати сред зеленината на градината. Едно просто, лесно сливане на двете половини на живота му. Но сега, докато стоеше във въздушния шлюз, разликата между двамата стана болезнено ясна. Военен и цивилен. Аелуонци и мултирасов екипаж. Най-добрите технологии във вселената и най-добрите технологии, които някак си бяха успели да си набавят. Но въпреки всичко това тя все пак беше на кораба му и разговаряше с екипа му. Границата между неговия и нейния живот започваше да се размива. Усещаше как тя го притегля към себе си от другата страна.

— Не мога да повярвам какъв късмет извадихме, че ви намерихме тук — обърна се към него Пей. — Надявам се да не ви притесняваме.

— Можете да останете колкото поискате.

„А ти можеш да останеш завинаги“ — добави той наум.

— Разбрах, че техниците ни са си предложили услугите за ремонта на кораба ви.

— Готови сме да започнем, когато кажете — потвърди Кизи с палци, пъхнати в колана с инструментите й. — Просто ни покажете накъде да вървим.

— Окслен ще ви придружи — каза Пей.

— Не съм техник — заяви Окслен, високият и светлоок пилот на Пей. — Но мога да ви покажа основните неща.

Жената-войник — името й беше Так, доколкото си спомняше Ашби, — заговори:

— Надявам се да нямате нищо против да използваме скенерите и ансибъла ви. Силно се съмнявам, че ще открием вражески кораби наоколо, но като се има предвид какво се случи с кораба ни, предпазливостта няма да бъде излишна.

— Сисикс може да ви заведе в контролната зала — отговори Ашби. — Освен ако не предпочитате да се свържете направо чрез ИИ-то ни.

Забеляза с ъгълчето на окото си как Дженкс се вкамени, като чу думите му. „Успокой се, Дженкс, няма да я счупят“.

— Контролната зала би трябвало да е достатъчна — отговори Так и кимна към Сисикс, която я поведе нататък по коридора.

Ашби не можеше да си представи по-странна на вид двойка: въоръжена аелуонка без едно око и аандриск с широки панталони и прясно лакирани нокти.

— Колкото до останалите от нас — каза Пей, — боя се, че можем само да чакаме.

— О, не смятам, че това е толкова лошо нещо — обади се доктор Готвач. — Тъкмо дойде време да започвам приготовленията за закуската. Въпреки че трябва да ви предупредя отсега — рецептите ми не са съобразени особено много с аелуонското меню. Това може да се окаже най-лошата закуска, която някога сте опитвали.

Мъжът-войник се засмя.

— Явно никога не си опитвал полеви дажби.

— Би се изненадал, ако знаеше — изду бузи докторът.

Ашби се усмихна. Нямаше много неща, които да могат да направят доктор Готвач по-щастлив от възможността да нахрани някой гладен.

— Ела с мен да погледнем какво имам в стазисната кутия. Може да си харесаш нещо.

— Кажете ми, че разполагате с истински мек на борда, моля — обади се друг член на екипажа на Пей.

На гърба си носеше пушка, която би накарала Мечок и Перо̀ да се разплачат от завист. Наистина ли трябваше да си носят оръжията тук?

— Имаме предостатъчно — успокои го Кизи. — Цели кашони.

— О, звезди, ето на това му се вика „добри новини“. Ако ми се наложи да изпия още една чаша от онези полуфабрикатни версии, ще взема да повърна.

— Само по една чаша на глава — предупреди ги Пей. — Не искам да се връщам обратно на кораба си с екипаж, който едва държи очите си отворени.

— Хайде, хайде всички — подкани ги докторът и ги поведе по коридора, стъпвайки на два крака. — Няма да ви оставя да си тръгнете гладни.

Останалите аелуонци го последваха охотно.

— Оставете малко и за мен — подвикна след тях Окслен, който тъкмо прескачаше вратите на въздушния шлюз, за да заведе техниците в кораба си.

Кизи хвърли един последен поглед към Пей и размърда вежди към Ашби, който подбели очи и й махна с ръка да изчезва. Тя забърза след Окслен, като продължаваше да се кикоти тихичко.

— Почакаха, докато коридорът утихна. Дори след това обаче, Ашби не беше сигурен какво да й каже. Искаше му се да я целуне, да я прегърне, да избяга с нея в каютата си и да я остави да го разсъблече. Но някак си успя да се сдържи.

— Та така. Доста неочаквано посещение.

Тя се вгледа в очите му. Вторият й чифт клепачи се затвориха бавно. Бузите й се оцветиха в недоволен оттенък на жълтото.

— От едната страна на корпуса ви има незакърпени дупки от шрапнелни снаряди.

— Ама че си романтична.

— Ашби — втренчи се тя в него строго. — В последното си съобщение ми писа, че някой се е качил на кораба ви на абордаж и е задигнал част от оборудването и запасите ви. Дори не ми спомена, че са ви обстрелвали. Пострада ли някой?

— Не — отговори той, след което се поколеба за миг. — Само аз. Но вече съм добре.

По бузите на Пей се преливаха най-различни цветове на раздразнението.

— Защо не ми каза?

— Защото не исках да се тревожиш.

Тя наклони глава.

— Май сме си разменили местата.

— Не бих казал. Кой от двама ни е установил току-що, че на борда на кораба му има бомби за смущения?

— Имаше само една и никой не пострада. Явно някой от товарачите на последната поръчка е искал… да изрази мнение относно войната.

Ашби поклати глава.

— Роскианците нападат гранични колонии. Как…

— Знам, знам. Хората са луди — намръщи се тя. — И като стана въпрос за това — колкото повече научавам за положението с торемийците, толкова по-малко ми харесва.

— Не ти харесваше от самото начало.

— Чуй ме, Ашби. Запознах се с капитана на един влекач, който отваря иглени пробиви за други кораби. Той превозва дипломати дотам. Торемийците са… странни.

— Принадлежат на друга раса. Всички изглеждаме странно едни на други. Ти самата си ми странна понякога.

— Не. Те са странни по начин, който ги прави опасни. Неразбираемо странни. Капитанът каза, че не може да разбере защо изобщо НГ е сключила съюз с тях. Всички дипломати разказваха колко трудно се общува с тях. Не заради езика — торемийците просто разсъждават по различен начин. Всички те се опитват да мислят за едни и същи неща по един и същи начин, което е безумно само по себе си, но ако не успеят да постигнат консенсус, играта загрубява още повече. Капитанът каза, че преди няколко стандарта, когато от НГ най-после са успели да се свържат с техни представители, няколко торемийци се разкъсали на парчета — в напълно буквален смисъл, Ашби, по време на конференцията — защото не могли да постигнат съгласие за това дали хармагианците са сапиенси.

— Сигурен съм, че вече са разбрали как стоят нещата.

— Може би. Всичко, което знам, е, че според въпросния капитан е имало няколко пъти, когато някой от делегатите на торемийците не е изразил съгласието си пред висшестоящите му и после е изчезнал завинаги. Каза, че мрази да ходи там. Че започва да се страхува всеки път, когато някой от корабите им се приближи прекалено много. Няма им доверие. Аз също им нямам.

— Ти дори не си ги виждала. Пей, нямаше да ни изпращат чак до ядрото, ако смятаха, че няма да оцелеем. Всичко ще е наред, не се безпокой.

Бузите й проблеснаха в лилаво от раздразнение.

— Не мога да опазя дори екипажа на собствения си кораб. Как да не се безпокоя за теб?

Ашби погледна към коридора, за да се увери, че наистина няма никого. След това я хвана за ръката.

— Кизи ми спомена, че си загубила някого.

Пей затвори очи.

— Саери.

Той я стисна за ръката и се пребори с желанието да я прегърне.

— Звезди. Много съжалявам, Пей.

— Беше безсмислено, Ашби. Толкова шибано безсмислено. Нападнали са го на една уличка, докато бяхме в Дреск. Изрязали са импланта на китката му и са задигнали частите, които бил купил по-рано. Ако не го бяхме оставили сам…

— Ей — прекъсна я той и се пресегна да я погали по бузата. По дяволите безопасността. — Недей. Недей така.

Пей притисна бузата си в дланта му за миниатюрна частица от секундата, след което се отдръпна и хвърли поглед надолу по коридора.

— Толкова много ми липсваше — каза тя. — През последните десетници… много исках да ти пиша, но…

— Зная — прекъсна я той с усмивка. — Хайде. Ще те разведа из кораба и ще имаме възможност да поговорим. Обиколката на кораба е благоприлично, почти делово развлечение, нали?

По бузите й пробяга развеселен оттенък на зеленото.

— Да.

— Какво си им казвала всъщност? Относно теб и мен?

— Че сме се запознали на Порт Кориол, точно след като купих кораба си. Ти си бил там, за да пазаруваш консумативи. И оттогава се срещаме на по питие от време на време, ако се засечем на някоя планета.

— Хм. Истината, значи.

— Е, поне по-невинните части от нея. Честно казано, чувствам се малко странно…

Бузите й пожълтяха, и тя добави:

— Свикнах да лъжа за теб.

— Чувствам се така, сякаш е трябвало да се събуя, преди да вляза тук — обърна се Дженкс към Кизи, докато вървяха след Окслен по коридорите на аелуонската фрегата.

Кизи кимна. Беше виждала аелуонски кораби, приземени на старпортове, както и снимки отвътре, качени в мрежата, но да бъдеш вътре… беше като да вървиш из произведение на изкуството. Сивкавите стени бяха безупречно чисти и по тях не се виждаше нито един болт или граница на панел. Не се виждаха никакви лампи — само дълги ивици от мека светлина, които се излъчваха от извития таван. Нямаше илюминатори или видими въздушни филтри. Корабът бе гладък като каменен къс. И безшумен. Аелуонците бяха изобретили начини да обработват звукови вълни и да говорят на глас, но се нуждаеха от тези способности, само когато им се налагаше да общуват с представители на други видове. На борда на собствените си кораби обаче, нямаха нужда от звук. Нямаше нито предаватели, нито аларми или панели, които да бипкат или пиукат. Дори звуците на животоподдържащата система и мрежата за изкуствена гравитация бяха толкова тихи, че Кизи едва ги различаваше (въпреки че се съмняваше, че са проектирани да бъдат безшумни нарочно; по-вероятно беше просто да имат наистина качествен дизайн). Отсъствието на звуци караше кораба да изглежда още по-кух — като храм, построен в чест на високите технологии. Едрите, шумни ботуши и дрънчащите колани, които двамата с Дженкс носеха, я караха да се чувства като натрапница. Беше доволна, че е имала време да се преоблече в сравнително чист гащеризон.

— Животоподдържащите системи са тук вътре — каза Окслен, притисна ръката си към една стена и част от нея се отвори, сякаш се стопи.

Когато влезе, Кизи веднага забеляза рамката, която заобикаляше цялата конструкция и ръбовете на вратата, която бе не по-малко солидна от дебел плекс.

— Какъв е този материал? — попита Кизи и прокара длан по стената.

Повърхността беше студена и твърда, но в нея се усещаше и намек за гъвкавост.

— Някакъв вид интелигентен полимер ли?

— Да. Поддържа се с електростатична преграда, която реагира на биоелектрическите сигнали на кожата ни.

— Уау — възкликна Кизи тихо, наведе се по-близо до стената и присви очи. — От какво е направен?

— Това е… Извън границите на моите компетенции. Сигурен съм, че ако потърсиш в мрежата, ще го намериш.

Влязоха в стая, пълна с гъсти плетеници кабели и най-различни уреди. Всичко изглеждаше много, много по-добре от техниката, с която Кизи беше свикнала, но все пак можеше да разпознае кое какво е. Окслен посочи към един голям апарат — тежкото сърце в средата на мрежа от тръби и кабели.

— Това е…

— Атмосферният ви регулатор — довърши Кизи и опря ръце на хълбоците си, докато го разглеждаше. — Много прилича на нашия.

— Само че е доста, ама доста по-красив — обади се Дженкс. — Виж само онези стабилизатори.

— Уау — възкликна Кизи. — И напаснатите двойни ключалки… Страхотно. Страхотно, страхотно, страхотно.

Тя се обърна към Окслен и попита:

— Къде е била поставена бомбата?

— Ето там, горе в ляво. Скрита зад… — той махна неясно с ръка. — Онази джаджа с малкото копче от едната страна.

Кизи се покатери по стената на регулатора, като внимаваше да се опира само на стабилните тръби. Зад кутията с основното реле (джаджата с малкото копче на нея) имаше малък участък разкъсан метал — крайният резултат от мощния енергиен взрив. Кизи извади набора си от лещи от колана с инструментите си и ги сложи. Погледна през увеличаващата, отдръпна металното парче и погледна вътре.

— Ух — каза тя. — Всички възли са се изпържили. Релетата на филтрите също са станали на нищо. Ремонтоботите ви са ги оправили, колкото са успели, но това не е достатъчно за такъв… леле майко, вижте само. Леле.

Тя отдръпна лещата от окото си, сложи си ръкавиците и протегна ръка към вътрешността на отвора.

— Какво има? — попита Дженкс.

Кизи опипа внимателно изпочупените части на машината.

— От вътрешната шахта на регулатора не е останало нищо. Доста работа ще ни се отвори.

— Да отида ли да донеса малко стоманени пачове?

— Да. Вземи си и по-малките инструменти. Тук има един цял автоматичен панел, чиито проводници трябва да се свържат наново. И нещо за хапване… Доста неща за хапване, Дженкс.

Тя потри лявото си око и се помъчи да прогони желанието за сън. Така и не беше мигнала предишната нощ — не че това беше нещо ново за нея. Бе закачила един термос „готин чай“ на колана си за инструменти, а в джоба си носеше пакет стимове — за в случай, че положението стане наистина тежко. Щеше да се справи.

— Значи ще можете да го поправите, така ли? — попита Окслен.

— О, да — потвърди Кизи, погледна го в очите и положи длан на сърцето си. — Няма нищо, което да искам повече от това да го поправя. Повярвай ми.

Розмари седеше на една камара празни сандъци от зеленчуци и похапваше сухарчета с пипер. Сисикс също беше в кухнята, облегната на един от развъдниците за бълхи на доктора. Завесата, която служеше за врата между склада и кухнята бе отдръпната, макар и не напълно. Стазисната кутия бръмчеше лекичко. Бълхите щъкаха насам-натам. Беше хубаво място, където да си поклюкариш малко.

— Толкова са красиви — отбеляза Розмари, загледана в аелуонците, които щастливо нагъваха от изобилието храна, подредено на масата. — Ще ми се и аз да имах люспи.

— Така си мислиш — възрази Сисикс. — Радвай се, че не ти се налага да си смъкваш собствената кожа периодично.

— И при аелуонците ли е така?

— Не. Копелета такива — заяви Сисикс незлобливо и си взе няколко сухарчета от купата в скута й.

— А на теб как ти се струват? Знам, че привлекателността е нещо доста субективно.

— Вярно е, но аелуонците са изключение от това правило. Толкова са готини, че е направо нелепо.

— Сисикс смачка едно сухарче между ноктите си.

— Хармагианиите вероятно не биха се съгласили.

— Хармагианиите нямат думата.

— Защо?

— Защото нямат кости и са покрити със слуз.

Розмари се изкикоти.

— Не са виновни те.

— И все пак си е вярно — ухили се Сисикс. — Погледни ги само.

— Тя кимна към аелуониите.

— Виж как се движат. Дори най-дребните им жестове. Ето онази, например — виж как вдига чашата си. Те не се движат, а танцуват — каза Сисикс, взе си още една шепа сухарчета и продължи: — Карат ме да се чувствам като… Ох, как се казваха онези огромни, грозни влечуги, които сте имали на Земята? Изчезналите?

— Ъъ… — помъчи се да си спомни Розмари. — Не знам. Игуани?

— Не знам какво са игуаните, но нямам предвид видовете, които са изчезнали заради Срива, а по-старите влечуги. Онези, които са измрели преди милиони години.

— Динозаври.

— Да! — съгласи се Сисикс, прегърби се, вдигна ръце и започна да стъпва престорено тромаво от крак на крак, за да ги наподоби.

— Розмари се разсмя високо.

— Никакъв динозавър не си.

— Откъде си толкова сигурна? Нали не си била там. Може някои от тях да са си построили космически кораби и да са успели да се спасят.

Розмари се загледа в нея замислено. Лъскави зелени люспи. Големи пера в ярки цветове. Красиви завъртулки, нарисувани с лак по ноктите й. Панталони, които висяха от кръста й по типичния за телосложението й начин. Дори застанала между старите сандъци и аквариумите, пълни с ядивни бълхи, тя изглеждаше очарователно.

— Прекалено си хубава, за да бъдеш динозавър — каза тя и усети, че се изчервява. Надяваше се да не си личи много.

— Е, много се радвам — изправи се отново Сисикс. — Доколкото си спомням, не са имали особено голям късмет. Какво точно им се беше случило? Гама-лъчи?

— Сблъсък с космическо тяло.

— Жалко. В галактиката и без това няма достатъчно влечуги.

— Е… Честно казано, ако те не бяха измрели, нямаше да се освободи място за възникването на нашите дребни, козинести предтечи.

Сисикс се засмя и стисна рамото й приятелски.

— Така е. Вие, дребните козинести видове, сте доста симпатични.

Розмари се усмихна и се изправи на крака.

— Искаш ли малко газирано безалкохолно?

— Да, моля. Сухарчетата са доста лютивички.

Сисикс продължи да наблюдава аелуонците, докато Розмари търсеше напитките.

— Чувала съм, че са много страховити противници в битка. Нито викат, нито вдигат шум. Тихи, бързи и смъртоносни.

— Уф — каза Розмари и подаде на Сисикс една бутилка леденостудено безалкохолно с вкус на пъпеш. — Страшничко.

— Чувала ли си за битката на Ткрит? — попита я Сисикс и погледна издължената бутилка в ръката си. — Имам нужда от някаква чаша, от която да може да пие аандриск.

— А, да. Извинявай — каза Розмари, отиде до шкафа и започна да търси някакъв съд, от който да може да пие и същество без устни.

Корбин се появи от вратата в далечния край на кухнята и застана до плота. Хвърли им поглед за частица от секундата, след което си наля чаша чай от общата кана. Сисикс се направи, че не го забелязва, но Розмари видя как перата й настръхват лекичко.

— Та каква е била онази битка?

— Кратка препирня за територии от преди времето на НГ, когато всички се надпреварваха да заграбват колкото могат повече обитаеми планети. Един от малкото случаи, в които аелуонците и аандриските са се изправяли едни срещу други на бойното поле. Даже не е било официална война или нещо такова — просто кратка схватка. Според легендата, три групи от аелуонски войници се промъкнали в базата на Ткрит. Били тихи като самата смърт и заобиколили аандриските войници от всички страни.

— И какво са направили аандриските? — попита Розмари и й подаде една чаша.

Сисикс се ухили.

— Изключили лампите. Аелуонците не могат да виждат инфрачервената светлина.

Розмари си представи какво е да си затворен в непрогледната тъмнина, пълна с невидими нокти, които грабват и отнасят безмълвните войници някъде навътре, без да се чуе звук. Потрепери.

— Като стана дума за аелуонци — продължи Сисикс, — направо си умирам да разбера къде е капитанът ни в момента.

Тя се обърна към предавателя на стената:

— Ей, Лови.

— В никакъв случай — отговори ИИ-то.

Сисикс и Розмари се спогледаха развеселено.

— В никакъв случай? — повтори Сисикс въпросително.

— Точно така. Много добре ме чу.

— Моля те! Няма нужда да ни казваш какво правят, само ни кажи къде…

— О, не! Май… нещо не ми е наред с един от… прекъсвачите. Не мога да говоря повече!

Предавателят се изключи.

Розмари и Сисикс се разсмяха, но веселието им секна, когато Корбин се приближи към складовото помещение.

— Знаеш ли кога ще се върнат Кизи и Дженкс? — каза той, обърнат към Розмари. — Няма ги вече пет часа.

— Не зная. Извинявай.

— Поне горе-долу?

— Нямам представа.

Корбин изсумтя.

— Смесителят, който смениха миналия десетник, отново се запуши, а сензорите не реагират. Един от варелите ми е на път да се развали съвсем.

На Розмари й се искаше да обясни, че на кораба на аелуонците вече почти няма въздух, но ако Сисикс имаше достатъчно дисциплина, за да си мълчи, значи и тя щеше да успее.

— Ако ги видя преди теб, ще ги изпратя да ти помогнат.

— Благодаря предварително — кимна й той намусено и излезе.

Розмари се обърна към Сисикс, която тъкмо размишляваше върху нещо, загледана в чашата си.

— Какво става?

Сисикс си пое дъх, все едно се връща към реалността.

— О, просто обмислях идеята да подметна пред аелуонците, че Корбин е шпионин и работи за роскианците.

Розмари изпръхтя.

— На бас, че се отнасят към затворниците си доста добре.

— Мда, но на цивилен кораб като техния надали има затворническа килия — отпи от чашата си Сисикс. — Та сигурно ще им се наложи да си послужат направо с външната врата на кораба.

Гаечният ключ падна от ръката на Кизи и изтрополя някъде зад регулатора.

— Опа.

Тя се спусна обратно надолу по тръбите и се промуши между машинарията и стената.

— Искаш ли да го извадя? — обади се Дженкс.

— Не, има предостатъчно място.

Кизи скочи на пода и се заоглежда за ключа. Мина на няколко стъпки навътре, след което спря. Нещо не беше наред. Обърна се и се вгледа в стената. Имаше отвор със спуснат върху него капак, който не се сливаше напълно с нея. Рамката му примигваше, сякаш някой активира и деактивира вратата по-бързо, отколкото може да се възприеме от системата.

— Ей, Окслен — извика тя.

— Да?

— Имате ли сервизна врата тук?

— Мисля, че да. Защо?

— Май се е развалила — отговори Кизи и се замисли. — Възможно ли е нещо да смущава структурната мрежа? Някоя слаба верига, например? Или някакъв сигнал?

— Най-вероятно е възможно. Не съм особено добре запознат. Мислиш ли, че бомбата я е повредила?

Кизи отново погледна към регулатора. Кутията на релето се намираше високо горе. Тя поклати глава.

— Съмнявам се. Прекалено ниско е — извън обхвата на пораженията.

Тя опря длан в панела. Усети как полимерът се втечнява под пръстите й, макар че терминът „втечнявам се“ всъщност не беше напълно подходящ. Стената не беше мокра, а по-скоро… се видоизменяше. Кизи се засмя леко.

— Готина.

Панелът сякаш се стопи, а рамката потрепна и се изви леко насам-натам, но остана на мястото си. Кизи пъхна глава в отвора и включи малките неолампички, прикрепени към лентата с лещите й.

В стената имаше проводници, тръби за гориво, отходни тръби — редовните компоненти, които се очаква да има в стената на един кораб. Тя пристъпи навътре по тясната пътека, оставена между тях — стигаше, колкото да се провре един техник, водеше нагоре и се губеше в тъмнината. Кизи се огледа наоколо в търсене на някоя прекъсната верига или течаща тръба.

Мъничка искрица проблесна в жълто и привлече погледа й. Малко над главата й — достатъчно ниско, за да може спокойно да го стигне с ръка — висеше един странен предмет, прикрепен към сноп тръби за гориво. Беше плосък, черен и кръгъл. Като метална медуза, увиснала на множеството си пипала. Изпъкваше на фона на останалото оборудване, но Кизи не можеше да разпознае произхода й. Искрицата проблесна още веднъж, след това последва пауза. После — още веднъж. Пауза. Още веднъж.

— Какво, по… — промърмори тя и протегна ръка към предмета.

Пръстите й застинаха на сантиметър от него. С ъгълчето на окото си забеляза още една искра. Изви глава, за да я види по-добре, и забеляза втори такъв предмет на няколко стъпки от себе си. И още един. И още един.

Кизи изключи неолампичките. Подредени в права линия, която се точеше напред и изчезваше в тъмнината, едновременно примигваха множество мънички жълти светлинки.

Тя осъзна с нарастващ ужас какво точно вижда.

Хвърли се обратно към стената, сякаш се беше опарила. „Бягай“ — помисли си. — „Бягай“. Но не побягна. Остана, вторачена в светлинките.

— Кизи? — извика Дженкс. — Добре ли си?

Тя преглътна на сухо и каза:

— Бомби.

— Какво?

— Бомби — повтори тя по-високо. — Стената. Цялата шибана стена. Пълна е с бомби.

И то — големи. Малко по-рано бе открила парче метал, останало от онази, която бе извадила атмосферния регулатор от строя. По него бе отсъдила, че бомбата вероятно е била с диаметър колкото малкия й пръст. А тези бяха по една педя. Бомбите с такъв размер не се използваха, за да разрушат отделна система на кораба. Използваха се, ако искаш голямото „бум“.

Чуваше как Дженкс и Окслен вдигат шум в съседното помещение, като говорят помежду си и със съответните си капитани. Но всичко това й звучеше безкрайно далечно. Сърцето й биеше в ушите. Мускулите й започнаха да треперят. Тялото й умоляваше да се махне. Но една тиха, хладна мисъл си проби път през паниката и я задържа на място. „След колко време ще избухнат?“ Тя се замисли по въпроса. Ако бяха готови да се взривят след секунди, нямаше да има никаква полза да се опитва да бяга — нямаше да има надежда нито за нея, нито за този кораб, нито дори за „Пътешественика“. Но ако имаше повече време, дори минута-две, може би… Можеше ли?

Тя погледна към най-близката от злите метални медузи. Независимо дали беше бомба, или не, тя все пак си оставаше машина. А Кизи разбираше от машини. Машините се подчиняваха на правила.

— Окслен — извика тя. — Някой от двамата ви войника разбира ли от технологии на оръжията?

— Моля? Не, не, те са само за охрана, нямаме хора, които да…

Кизи спря да го слуша. Откачи чифт ножици за тел от колана си, след което включи неолампичките си и се покатери малко по-нагоре.

— Кизи — чу се гласът на Дженкс. — Кизи, излизай оттам.

— Тихо — отвърна тя. — Дай ми една минута.

— Може и да не разполагаме с минута, Кизи. Трябва да се махаме.

— Ако не разполагаме с минута, изобщо няма да има значение дали ще се опитам да се махна.

— Кизи… — започна Окслен.

Кизи си сложи сканиращите лещи.

— Млъкнете. И двамата. Мога да се справя. Просто… просто млъкнете.

Чуваше още гласове, които крещяха някъде много далеч от нея, както и дрънчене от отвъдната страна на стената — Дженкс сигурно се катереше по тръбите, за да се опита да я измъкне. Тя игнорира звуците и се вгледа през лещите в сърцето на бомбата. Вътрешността й се състоеше изцяло от експлозиви — кедрий, ако се съдеше по плътността, — което бе просто страхотна новина. Като начало, това означаваше, че механизмите за задействане на бомбата не се намират вътре, а само отвън, така че нямаше да има нужда да се тревожи за евентуални неприятни изненади. И, което беше още по-добре, тя познаваше кедрия добре. Веднъж, когато още беше тийнейджър, я наказаха да не излиза цяла лятна ваканция, след като тя и приятелите й използваха една малка тухличка кедрий, за да взривят едно изоставено вехтошарско корабче. Евтин взривоопасен материал, който използваха да отстраняват едри скали по време на строежи. Можеше да се купи на всеки пазар. Ако мината бе кедриева, значи имаше два елемента, с които се задейства — единият беше нагряващо устройство, а другият — устройство, което да хвърли искра, когато кедрият достигне достатъчно висока температура. Кизи свали ръкавиците си и опипа внимателно ръбовете на бомбата. Още беше студена. Това бе добър знак. Прокара пръст по границите на частите. Ето. Обърна се така, че да може да вижда по-добре, и забеляза малките копчета-спусъци, които стърчаха от задната страна на бомбата. Това не беше някакво високотехнологично оръжие, разработено във военна лаборатория. Беше аматьорско взривно устройство.

Кизи стисна ножиците в зъби и издърпа едно нагорещяващо се шило от колана си. Уплътнителният материал засъска и започна да изтънява под острия му връх. Тя смени сканиращата леща с увеличителна.

„Добре. Това явно е основното пусково устройство. Значи, ако го разхлабя…“

Жълтата светлинка мигаше на равни интервали, също както досега.

„Ето го нагряващото устройство. А тук…“

Тя затаи дъх и дръпна копчето от устройството. След него се проточи една тънка жичка. Кизи пусна шилото на пода и извади ножиците. Ръката й се разтрепери. Ножиците изтракаха. Тя сряза жичката.

Светлинката угасна.

— Кизи…

Тя отдели двете половини на рамката на бомбата и извади парчето кедрий. То падна в ръката й — тежко, студено и безобидно. Кизи въздъхна треперливо и усети как й се завива свят. Свлече се по стената и падна на пода, притиснала свободната си длан към челото си.

— Мамка му — възкликна Дженкс и се отпусна тежко на рамката на вратата. — Ти успя.

Кизи си пое дъх дълбоко, докато мускулите й трепереха все по-силно и по-силно. След това се засмя.

Един от проблемите с гласовите кутии беше, че употребата им изискваше немалка концентрация. Ако носителят им беше разсеян или в лошо психическо здраве, компютъризираните думи се объркваха и ставаха неразбираеми. Именно такъв беше случаят с Пей в момента. Бе по-разстроена, отколкото Ашби някога я беше виждал. Стоеше изправена над масата, на която бяха оставени парчетата от обезвредената от Кизи бомба, и беше напълно побесняла. Бузите й бяха тъмнолилави, с цвят на пресни синини.

— Просто не мога… копелетата… на кораба… можеше и вие да сте… съжалявам, задето…

— Пей — спря я Ашби, като вдигна ръка внимателно.

Бяха заобиколени от двата екипажа. Той беше обезпокоен, тя — побесняла, а останалите се страхуваха. Точно от типа ситуация, в която някой от двама им можеше да се изпусне, без да иска.

— Опитай се да се успокоиш, моля те.

Тя си пое дъх треперливо. Цветовете на бузите й за миг изсветляха и станаха още по-ярки, но се овладя.

— Саери. Не мога да повярвам, че случилото се с него и случващото се сега са просто съвпадения.

— Какво искаш да кажеш? — попита една ниска жена на име Сула.

— Помислете. Ако имаш зъб на аелуонците и искаш да им направиш мръсно, защо би си правил труда да изваждаш от строя един товарен кораб, когато можеш да унищожиш цял старпорт? Или ремонтна станция?

Бузите на Окслен потъмняха. Лилавите лица около масата ставаха все повече и повече.

— Първо са нападнали една от най-важните ни системи-животоподдържащата, за да бъдем принудени да спрем някъде и да я поправим. Предположили са, че няма да имаме друг избор, освен да спрем на някой старпорт. Затова останалите бомби не са избухнали. Настроили са ги така, че да изчакат няколко десетника, защото щеше да ни отнеме горе-долу толкова, за да пристигнем на някое от близките пристанища. Не са предполагали, че ще намерим някого, който да ни помогне още преди това.

Сула присви очи.

— И са се погрижили самите ние да не разполагаме с техник, който да може да поправи повредата. Не са го убили, за да го ограбят. Явно са го наблюдавали.

Пей пристъпи към прозореца, свила юмруци. Ашби пъхна ръце в джобовете си и си наложи да не мърда от място. Сисикс улови погледа му. След това, незабелязано от останалите, му показа аандриския жест за съчувствие.

— Ще се ядосваме по-късно — каза Пей и се обърна обратно към останалите. Цветът на бузите й бе помътнял до матовосиньо. — Точно сега имаме по-сериозни проблеми. Не мога да повярвам, че те забърках във всичко това, Ашби. Толкова много съжалявам.

— Аз не съжалявам — отговори той. — Можеше дори да не разберете, че нещо не е наред, ако не беше Кизи.

— Ето затова смятам, че ремонтоботите са тъпи — обади се Кизи. — Има толкова много неща, които не…

Дженкс я докосна по ръката.

— Не сега, Киз.

Так вдигна едно от парчетата от бомбата.

— Трябва да е бил някой от товарачите на старпорта. Промъкнал се е, докато останалите са разтоварвали стоките. Вината е наша. Трябваше да ги наблюдаваме по-внимателно.

— Никой не е и очаквал такова нещо — каза Пей. — Превозвам товари от десет стандарта насам и всеки път, когато някой ме е нападал, е било пряко — за да открадне стоките. Никога не съм си имала работа с някого, който действа толкова подло.

Вторият чифт клепачи на Так примигнаха един-два пъти.

— Не разбирам защо са използвали толкова изостанала техника, след като са преодолели толкова други препятствия, за да осъществят замисъла си.

— На пристанищата за товарни кораби няма как иначе — каза Дженкс. — Как биха могли да внесат готови взривни устройства покрай охраната? Много по-лесно би било да вземат частите, необходими за сглобяването на някой по-прост вид бомба, и да ги снадят в някоя кабинка на тоалетните, например. Кедрият се използва за много неща, повечето от които са законни. Не им е представлявало проблем да го вкарат вътре. Останалите материали също се намират лесно.

— Радвайте се, че им се е наложило да използват толкова прости модели — обади се Кизи. — Иначе нямаше да успея да се справя с тях. Трябвало е да наемат по-способни техници.

Тя усети погледите на аелуонците.

— В смисъл такъв… ъъм — допълни тя, като грабна една бисквита от близката чиния и я напъха в устата си.

Пей забарабани с пръсти по масата.

— Сигурни ли сте, че няма повече из останалите части на кораба?

— Абсолютно — отговори Окслен. — След като разбрах какво търся, сканирах всичко поред.

Бузите на Пей се наляха с цвят. Ашби познаваше това изражение — означаваше, че се колебае.

— Кизи. Иска ми се да не се налагаше да те моля за това, но…

— Да, мога да го направя — отговори Кизи и погледна Ашби право в очите, за да го спре, преди дори да е отворил уста. — Мога. Разгледах таймера на първата бомба; настроени са да се взривят след три дни. Далеч повече, отколкото се нуждая.

— Не се съмнявам, че можеш да го направиш — обърна се към нея Ашби. — Но само защото си успяла да се справиш с една от тях, не означава, че няма шанс някоя от останалите да избухне.

— Ако не направим нещо, всички ще избухнат.

Корбин се обади от стратегическата си позиция до кухненския плот:

— Нима това е чак толкова лош вариант? — попита той. — Тази… ситуация излага всички ни на риск. Не се обиждайте, капитан Тем, но този проблем не е наш.

Сисикс отвори уста да се намеси, но Корбин продължи:

— Сигурен съм, че няма да е проблем да ви оставим някъде, където да можете да си намерите подходящ транспорт и да стигнете дотам, накъдето сте се запътили. Защо не се примирите със загубата на кораба и не ни оставите да ви заведем, докъдето можем? Може да се окаже дори, че имаме място за част от товара ви — стига, разбира се, да подберете по-важните неща.

Пей погледна към двамата войника. На лицата им се вихреха бури от цветове, които се преливаха бързо като картини в калейдоскоп.

Измина една минута.

— Ъъ… и така… — започна Кизи.

Дженкс се намръщи.

— Те разговарят, Кизи.

— О — възкликна тя и захлупи длан върху устата си. — Ясно.

Пей издиша.

— Извинете. Работата е там, че товарът ни е… важен. Войниците смятат, че ако има някакъв шанс да спасим всичко, трябва да рискуваме — каза тя и погледна Ашби в очите. — И се чувствам ужасно, задето го казвам, но съм по-скоро съгласна с тях. Не защото става въпрос за моя кораб или защото искам да си получа хонорара. Но товара, който пренасяме… може да се окаже наистина полезен. Съжалявам, но аз…

Тя хвърли поглед към войниците и завърши:

— Не мога да ви кажа повече от това.

Ашби погледна към Кизи.

— Няма да те карам да го правиш.

Кизи кимна. Беше по-сдържана, отколкото Ашби някога я беше виждал да бъде.

— Както вече казах, мога да го направя — заяви тя и хвана едно от парчетата от бомбата. — Когато обезвреждах тази, бях превъртяла от страх. Вече обаче се успокоих на сто процента. Щом се справих при положение, че не бях на себе си, със сигурност ще се справя сама.

Тя се усмихна на Розмари, която бе прехапала долната си устна, и добави успокоително:

— Всичко ще е наред.

— Ще дойда с теб — обади се Дженкс. — Ще стане по-бързо с двама души.

— Не — Възпротиви се Кизи. Гласът й бе притихнал. — Все пак нещо може да се обърка.

— Още една причина да ти помогна.

— Още една причина да си останеш тук — възрази тя и се заигра с парчето в ръцете си. — Ако с мен се случи нещо, „Пътешественика“ ще има още по-голяма нужда от теб.

Дженкс се втренчи в нея за секунда.

— Не смей да говориш така.

Всички на масата чуха думите му, но в тона му имаше приглушени настоятелни нотки, които бяха предназначени само за нейните уши.

— Трябва да отдалечим корабите си колкото можем повече — Заяви Корбин. — Трябва да сме сигурни, че ако наистина се случи нещо непредвидено, корабът ни ще остане в безопасност.

Пей кимна.

— Разумна мярка. Моите хора ще останат тук, докато Кизи се справи с бомбите. Аз пък ще отида с нея.

— Защо? — попита Ашби, преди да се усети.

Но имаше и други, които искаха да попитат същото. Бузите на останалите аелуонци присветнаха в притеснени оттенъци.

— Аз ще отида — намеси се Так. — Работата ми е да пазя товара ни.

— Корабът е мой — възрази Пей.

— Ти си цивилна.

— Корабът е мой — приведе се напред Пей, а бузите й пламнаха.

Каквото и да беше казала след това, явно бе достатъчно да накара Так да отстъпи.

— Не бих помолила член на чужд екипаж да рискува нещо, което самата аз не съм готова да рискувам — каза тя на Кизи, след което погледна към Ашби. — Не се безпокой. Ако се натъкнем на нещо, с което не можем да се справим, ще се махнем моментално. Аз ще се погрижа за нея.

Ашби въздъхна и докара най-смелата усмивка, на която беше способен.

— Знам, че ще го направиш — отговори той.

„Но кой ще се погрижи за теб?“ — добави наум.

Кизи се изправи пред отворения панел на стената, опряла длани в инструментите на колана си и загледана в празното пространство. Тъмнината пред нея бе осеяна с проблясващи жълти лампички. Чакаха нея. А тя не помръдваше.

Пей опря длан на рамото й.

— Кураж ли събираш?

Кизи поклати глава.

— Не, добре съм.

Пей примигна настрани със странните си клепачи.

— Да не правиш онова човешко нещо… Да се преструваш, че не те е страх?

— Не. Не, наистина съм добре — отговори тя и се изкатери навътре в стената.

Пей я последва и застана до вратата. Кизи се отправи към най-близката бомба. Изглеждаше по-малка от първата. Тя включи неолампичките си и започна да работи. Движенията й бяха стабилни, дишането — тихо.

— „Човешко нещо“ ли е всъщност? Не го ли правят всички?

— О, не. Човешко си е. Виждаш ли? — отговори Пей и посочи цветните петна около изящно изваяните си скули.

Кизи пусна бомбата и погледна към нея.

— Аз не знам… не знам какво значи това — каза тя с извинителна физиономия. — Извинявай, не съм общувала с аелуонци досега.

— Червени ли са? Почти само червени? С малко жълто, може би?

— Да. Като на завъртулки, и се преливат.

— Мда. Значи ме е страх — обясни тя и наклони глава. — И ми е чудно защо не и теб.

Кизи стисна устни и насочи поглед обратно към взривното устройство.

— Не зная. Бях много уплашена, когато намерих първата, но сега не се чувствам толкова зле. Малко съм нервна, но не повече, отколкото когато работя върху външната броня на корпуса, например, или когато ми се наложи да угася пожара, избухнал след някое късо съединение. Има проблем и то — сериозен, но всичко ще е наред. Не мога да го обясня по-добре. Просто е така.

— Обмислила си положението и си уверена, че ще можеш да се справиш с него. Има логика.

— Предполагам, че е така.

Двете притихнаха, докато Кизи работеше по бомбата — топеше уплътнението, режеше жиците, които трябваше. Когато блокчето кедрий падна в дланта на Кизи, Пей въздъхна с явно облекчение. Беше странно да се чуе звук, който идва от устата й, а не от гласовата кутия.

— Звезди — каза тя. — Чувствам се толкова безполезна, задето не мога да ти помогна. Но наистина не мисля, че бих се справила с това.

— Сериозно ли? — попита Кизи и продължи навътре между машинариите. — Ти се занимаваш с такива неща непрекъснато. Дула на оръжия право в лицето ти, нашественици, които нахлуват на кораба ти… всякакви такива неща.

— Оръжия и нашественици, да. Но това — тя кимна към бомбите — далеч не е нещо, с което се занимавам непрекъснато. Не е нещо, което съм способна да оправя. И това ме плаши. Малко неща са по-страшни от липсата на контрол и попадането в непозната ситуация.

Кизи вдигна шилото и отново се възцари тишина. Тя клекна, за да огледа уплътнителния материал по-отблизо, намръщи се и спусна една от увеличителните си лещи, за да го огледа по-добре.

— Мамка му.

Почти чу как Пей се напряга.

— Какво има?

— Не се тревожи, нищо особено — отговори тя, присви очи към уплътнителя за още миг, след което ги подбели от досада. — Аматьори, че и идиоти. Оставили са уплътнителя да прокапе в отвора за жиците.

— Това лошо ли е?

— Не, просто е глупаво. Ще трябва да го топя доста по-бавно, на много слаб огън, за да не нагрея кедрия.

— Това вече би било лошо, нали?

— Да, но няма да се случи. Ще се забавя доста, обаче. Тъпанари.

Тя въздъхна, смени наконечника на шилото с по-малък и намали температурата. За известно време се възцари тишина. Вратът й вече бе започнал да се схваща от дългото седене изгърбена.

— Ей, слушай… Знам, че изобщо не се познаваме, но имаш ли нещо против да ти задам един въпрос?

— Като се има предвид какво правиш за кораба ми в момента, бих казала, че имаш право да ме питаш каквото си пожелаеш.

— Добре — продължи Кизи, без да откъсва очи от работата си. — И така, относно оръжията. Вече уточнихме, че често ти се налага да се занимаваш с такива неща.

— С това да ги използвам или с това да ме заплашват с тях?

— И двете, предполагам. Имам предвид от онзи вид ситуации, в които има много ядосани хора и много оръжия на едно място.

— Не мисля, че ми се налага да се занимавам с такива неща често. Но да, сигурно ми се случва по-често, отколкото на повечето от останалите.

— Достатъчно, за да не се плашиш от това.

— Никога не съм казвала, че не съм.

— Тъкмо така каза.

— Не, казах, че ми е познато. Което е нещо много различно.

— Но как успяваш да се отървеш от страха си? Докато се случва, имам предвид?

— Не те разбирам.

Горният ръб на уплътнителя започна да блести блажно.

— Е, спомена нещо за това как не губиш контрол и присъствие на духа в такива ситуации. Ако си насочила оръжието си към някого, а те са насочили своето към теб, трябва да си достатъчно спокоен, за да се измъкнеш, преди да са стреляли, нали така?

— Нещата… не стоят точно така — отговори Пей и направи кратка пауза. — За акараците ли си мислиш?

— Значи си разбрала.

— Да. Още ли те притеснява случилото се?

Кизи облиза устни. „Майната му“ — каза си. — „И без това може да сме мъртви, преди да е минал и един час“.

— Спя доста трудно оттогава, а и нямам представа как да говоря за това с останалите от екипажа. И съм уморена — ама наистина уморена, сякаш костите ми ще се строшат всеки момент, — но толкова много ме е страх да не би да се събудя и да видя как някакъв непознат се е прицелил в мен с оръжието си, че не мога да заспя. Трябва или да взема приспивателно, или да работя, да работя, да работя, докато не падна на място. А знам, че е много глупаво. Знам, че ни се случи инцидент, който е изключение и вероятно няма да се повтори никога повече. Но пак ме е страх повече от онова, отколкото от натъпканата със смъртоносни бомби стена, в която се намирам в момента. Просто… просто няма никаква логика и донякъде съм ядосана сама на себе си, че се чувствам така.

Киселинната миризма на топящия се уплътнител подразни носа й. Кизи го боцна леко с върха на показалеца си. Беше се размекнал, но още държеше. Тя се намръщи.

— Звезди… Хайде де, разтопѝ се най-сетне.

Прибра зад ухото си един кичур, който се беше изплъзнал от привързаната й назад коса, и продължи:

— Извинявай. Не бива да те занимавам с всичко това. Сигурно ти звуча адски глупаво.

— Не ми звучиш глупаво. Въпреки че наистина се чудя защо разказваш всичко това точно на мен.

— Защото ти разбираш от това. Помислих си, че може би… Просто искам да зная как да живея, като знам, че се случват такива неща, и все пак да не ме е страх.

За известно време Пей не отговори нищо. После каза:

— Кизи, страх ме е от всичко и за всичко. През цялото време. Страх ме е, че ще свалят кораба ми от небето, докато се приземяваме на някоя планета. Страх ме е, че бронежилетката ми ще поддаде и ще ме прострелят по време на някоя битка. Страх ме е, че следващия път, когато ми се наложи да извадя оръжието си, противникът ми ще се окаже по-бърз. Страх ме е, че ще допусна грешка, заради която екипажът ми ще пострада. Страх ме е, че някой от биоскафандрите ни ще се развали, докато поправяме нещо в орбита. Страх ме е от зеленчуци, които не са били измити добре. Страх ме е от риби.

— Риби?

— Не си виждала рибите, които живеят на родната ми колония. С много дълги, тънки зъби.

— Но как го преодоляваш?

— Кое?

— Страха от всички тези неща.

— Не зная. Може би при нас просто е по-друго. Принадлежим на различни раси, все пак.

Тя направи кратка пауза, после продължи:

— А може и да е защото никога не ми е хрумнало да задам на друг въпроса, който ми задаваш в момента. Никога не съм мислела за страха като за нещо, което може да бъде отстранено. Той просто е там. Страхът е нещо, което ми напомня, че искам да остана жива. Не мисля, че това е нещо лошо.

— Момент, таймаут — прекъсна я Кизи.

Разтопеният уплътнител започна да капе по пода. Най-после!

Тя извади чифт плоски щипки от колана си и издърпа кабела през втечнената каша — топла, но не достатъчно, че да причини някакъв проблем. Кизи кимна удовлетворено, сряза жицата и обърса уплътнителя по дланите си в панталона си.

— Окей, готови сме.

Тя погледна нагоре към останалите мигащи жълти светлинки, които я очакваха.

— Може би ще ти прозвучи странно, но е доста успокояващо да знам, че те е страх от риби. Както и всички останали работи.

На Кизи не й се удаваше да разчита израженията на лицето на Пей особено добре, но й се стори, че изглежда развеселена.

— Радвам се, макар че не те разбирам съвсем. Май така и не отговорих на въпроса ти.

— Напротив.

Кизи изпука с кокалчетата на ръката си и извади кедрия от металната му опаковка.

— Много жалко, че се запознаваме чак сега. Особено като се имат предвид обстоятелствата — каза тя и се обърна, за да погледне Пей. — Знам, че ти е доста трудно, но можеш да останеш на борда на кораба ни, когато пожелаеш. Сещам се за поне един капитан-екзодианец, който би се зарадвал доста на това.

— На мен също би ми било приятно — отговори Пей и замълча за няколко секунди.

Бузите й бавно изсветляха до оранжево.

— Някой път, може би — каза тя, пое си дъх и кимна към пътеката от бомби. — Но нека първо да се погрижим корабът ми да не хвръкне във въздуха.

Дженкс изви гръб назад и остави гърдите си да поемат тежестта на голямата кутия болтове, която бе хванал в ръце. Въпреки че мускулите вече го боляха, изнесе кутията от товарния асансьор, мина по коридора и я замъкна някак си в Аквариума. На една от пейките в градината седеше Ашби, който се беше загледал през илюминатора в кораба на Пей, който представляваше едно мъничко петънце на хоризонта. Дженкс заобиколи пейката и застана така, че капитанът да го забележи.

— Здрасти.

Ашби обърна глава към него.

— Здрасти.

Дженкс обърна кутията с отвора надолу и болтовете задрънчаха по пода като тежък дъжд.

— Тук трябва да има няколкостотин болта. Всички са с различни размери и форми, а Кизи ги държи в една кутия. Просто ме влудява.

Ашби примигна.

— А защо са на пода?

— Защото ще ги подредим. Ще ги подредим на хубави, спретнати купчинки, след което ще изсипем купчинките в по-малки кутии, за да не ми се налага да ровя сума време всеки път, когато ми потрябва болт.

— Ясно — каза Ашби. — А защо го правим, все пак?

— Защото някакъв тъпанар ги е разсипал по пода, та сега ни се налага да ги приберем. А щом така или иначе ни се налага да ги приберем, така или иначе може направо да ги подредим.

Дженкс седна и се намести, облегнат на една саксия. След това започна да рови из болтовете.

— Най-добрата ми приятелка в цялата галактика в момента се намира на чужд кораб, напъхала се е в стената и обезврежда аматьорски взривни устройства, нали разбираш? Там е тъмно и пръстите сигурно вече я болят — нали трябва да дърпа сума ти тънки жички, — а на мен ми иде да крещя, като си помисля, че нещо може да се обърка, защото си нямам никаква представа какво бих правил без нея, съвсем сериозно ти говоря. И не мога да помогна. Не мога да направя нищо. Абсолютно нищичко. Знам, че никой не би се справил с това по-добре от нея, и знам, че не се нуждае от помощта ми. И въпреки това, сега й се налага да се справи с един адски сериозен проблем, който ни най-малко не зависи от мен или когото и да било другиго. Искам да направя нещо, а мисълта, че не мога, ще ме подлуди. Не мога дори да пуша, защото наоколо има аелуонци. Затова ще подреждам болтове.

Той вдигна очи и погледна Ашби.

— И ми се струва, че ако някой друг се чувства по подобен начин, би било добре да се присъедини към мен.

Ашби потри брадата си с пръсти.

— Защо?

Дженкс разтика болтовете с ръка, за да освободи малко място за работа.

— Защото е занимание, което ще ни отнеме цели часове. По-добре така, отколкото само да се взираш през илюминатора.

Ашби замълча за момент. След това се наведе напред и опря върховете на пръстите си един в друг в делови жест.

— По размер ли ще ги подреждаме, или по форма?

— Като начало — по форма. После ще ги разделим на подкатегории според размерите им.

— Да донеса ли малко пиво?

— Да, така ще е най-добре.

Кизи и Пей се завърнаха на борда на „Пътешественика“ два часа по-късно. В стената бяха поставени четиридесет и шест бомби, всяка от които вече бе разглобена на парчета. Бяха пуснали кедрия в открития космос — въпреки недоволството на Кизи, — а Пей беше сканирала кораба изцяло още два пъти, за всеки случай. Ръцете на Кизи я боляха, гърбът й се беше схванал, а главата я цепеше от дългото взиране в сумрака. Радваше се, че се е прибрала у дома.

Всички побързаха да я наобиколят в мига, в който прекрачи през прага на въздушния шлюз. Сисикс се отърка в главата й нежно, но така силно, че косата й се развърза, Розмари се просълзи, а Дженкс я прегърна по-силно от всякога. Лови не спираше да бърбори за това колко е била притеснена, и дори Охан слязоха от каютата си — макар че болките в краката ги караха да накуцват, — и й се поклониха учтиво.

Чувстваше се като герой.

Доктор Готвач приготви изобилна вечеря за всички — червенобрежни бълхи, пържени корени от дърводреб и пикантен, хрупкав соленоводен грах. Аелуонците посрещнаха бълхите доста скептично — за тяхната раса те бяха просто досадна напаст, — но в крайна сметка останаха доста доволни от ястието — ако ще и само заради новото преживяване. Всички си обменяха истории и водеха оживени разговори между хапките.

Човек почти можеше да забрави, че допреди часове се бяха намирали на ръба на смъртта.

Времето минаваше, и както Сисикс, така и Окслен започнаха да вадят скрибовете си все по-често, за да проверят колко е часът, а на лицата им се изписаха съсредоточени, намръщени изражения, сякаш закъсняват за някъде — типична физиономия за пилот. Всички се сбогуваха едни с други. Кизи се почувства, сякаш сърцето й ще се пръсне на парченца, когато видя как Пей и Ашби си казват „довиждане“ с приятелско здрависване. „Дайте им да се понатискат, ще му се не види!“ — помисли си тя. Не беше честно. Окслен улови погледа й и й кимна незабелязано от останалите. Хм. Може би не всички аелуонци бяха такива сноби.

Докато аелуонският кораб се отдалечаваше на хоризонта, Кизи се извини и излезе. Първо отиде и си взе дълъг душ — позволи си да остане вътре двайсет и две минути, вместо петнайсетте, до които ограничаваше себе си и останалите при нормални обстоятелства. Смяташе, че си е заслужила допълнителните седем минути, а и филтрите нямаше да се натоварят особено много. След това се прибра в каютата си. Доктор Готвач й беше оставил чаша чай и няколко парчета летен сладкиш. Тя се усмихна, навлече удобни дрехи и се пъхна в леглото с лакомствата си. Изпрати писмо до бащите си — просто за да им каже, че ги обича. Изяде сладкиша. Изпи чая. Погледа как звездите се носят покрай илюминатора. После неусетно заспа.

Получено съобщение

Ниво на кодиране: нулево

Превод: няма

От: Перо̀ (пътека: 6273-384-89)

До: Розмари Харпър (пътека: 9874-457-28)

Относно: Отг.: Въпрос за торемийските енциклопедични файлове

Здравей, Розмари! Радвам се, че ми писа. На всички ни беше много приятно, че имаше възможност да ни останеш на гости — макар и да дойде като изненада на всички ни.

И не, изобщо не ми се натрапваш! Винаги се радвам на възможността да отговоря на въпрос относно архивите (и да вербувам нов доброволец за каузата, може би?…).

Права си, че файловете за торемийците са наистина оскъдни откъм подробности. Аз не съм част от проекта, който се занимава с тях, но някои от приятелите ми са, и работата наистина им къса нервите. Всичко, свързано с торемийците, се търси невероятно много, но просто няма достатъчно надеждни данни, за да ги одобрим за публично разпространение.

Все пак успях да изнамеря някои неща — стига да обещаеш да не ги споделяш с трети лица. Имай предвид, че нищо от следващата информация не е преминало стандартите ни за надеждни данни, но това е най-доброто, с което разполагат в торемийския екип за момента. Ето какво ми казаха:

1. Торемийците са обсебени от идеята за повтарящи се системи и модели. Не геометрични такива. Вярват, че цялата вселена следва сложна пътека — или поредица от пътеки може би. Доколкото разбирам, никой не е съвсем сигурен кое от двете е. Основната им цел е да се опитат да разберат модела и да напаснат живота си спрямо него. Явно това е причината, поради която обикалят около Ядрото от кой знае колко време насам. Галактиката се върти и според тях това означава, че и те трябва да се въртят. Тук се намесват клановете. Всеки има различна идея за това как изглеждат схемите, които вселената следва, и оспорват идеите на останалите доста ожесточено. Пък и клановете се променят доста бързо, ако се появи някаква нова идея. Звучат ми като хора, които се палят адски лесно. Единственото, за което всички кланове са съгласни, е гореспоменатата концепция за обикалянето около Ядрото. Или поне са били съгласни. Което води до точка две…

2. Може би си го чувала и преди, но аз още не мога да се начудя на това, затова просто трябва да го спомена: общо взето, торемийците са двуполова раса, която се размножава по полов път. Някои от тях, обаче, са започнали да развиват партеногенеза[1]. Но колкото и да е интересно това, за торемийците е източник на невъобразими главоболия. Нали запомни идеята за повтарящите се схеми и модели? Е, всеки клан има различна идея за това какво точно означава това ново еволюционно развитие за расата им. Някои се прекланят пред „Новите Майки“ и им позволяват да властват над околните. Други пък правят обратното — отнасят се към тях като към изроди или ги поробват. Трети пък направо ги убиват. Тореми Ка, нашите нови съюзници, спадат към първата категория (за щастие).

3. Причината, поради която торемийците изведнъж започнаха да оспорват взаимно териториите си, е, че появата на партеногенетичните женски е довела до най-сериозните смущения в схемите им от много време насам. Наричат това „йегсе“ — промяна, която преобръща всичко. Когато се случи „йегсе“, торемийците зарязват всичко и се съсредоточават в усилията да проумеят какво се случва и как да продължат напред. В случая това означава, че слизат от корабите и започват да си търсят наземни територии. Това не се е случвало от векове. Може би даже от хилядолетия.

4. Хедра Ка — или само Хедра, но ще стигнем до това след малко — е много млада планета в една сравнително нова звездна система. Причината, поради която торемийците я желаят толкова горещо, е, че и тя се променя и видоизменя непрекъснато. Смятат, че Вселената иска да отидат там. Не че може да бъде тераформирана или дори населена по какъвто и да било начин — същинска адска дупка е, ако се съди по всичко, което съм прочел. Колкото до името, планетата се казва „Хедра“. „Ка“ се добавя само, за да покаже на кой клан принадлежи.

Това е всичко, което мога да ти кажа засега, но се чувствай свободна да ми зададеш каквито други въпроси се сетиш. Ще те държа в течение, ако открия още нещо.

Зная, че екипът, който се занимава с проекта, ще продължи да разпитва делегатите на НГ за повече информация относно торемийците. Но те си падат доста мълчаливи, копелетата.

Летете спокойно,

Перо̀

[1] Вид размножаване, при което новите индивиди се развиват от неоплодени яйцеклетки — Б.пр. ↑

ДЕН 397, 306 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ПОЛОГ, ПЕРА, ДОМ

Розмари влезе в контролната зала и погледна през илюминатора. Не се виждаше нищо, освен празнотата на космоса и една-единствена обрамчена със спътници планета, Тет, увиснала точно пред тях. Около нея се носеха няколко луни — малко след пръстените от прах, които я заобикаляха. „Пътешественикът“ се бе запътил към петата луна отляво — Хашкат. Розмари вдигна ръка и покри родната планета на аандриските с палеца си. Беше й трудно да повярва, че проблясващото в зелено топче зад него е по-голямо от Марс. Е, космосът често поставяше размерите на нещата в недотам успокояваща перспектива. Розмари се обърна към пилота.

— Всичко наред ли е?

Ноктите на Сисикс се стрелкаха насам-натам по навигационния панел.

— Да, защо?

— Защото не летиш на автопилот, както обикновено. Когато минеш на ръчно управление, докато сме още толкова далеч от орбита, значи нещо не е наред.

Скали. Облаци газ. Космически отпадъци. Други кораби. Още скали. Космосът направо изобилстваше от скали.

— Летя към родната си планета — отговори Сисикс. — Това е нещо, което трябва да направя сама.

Розмари седна до нея.

— Защо?

— Отначало, когато аандриските започнали да летят в космоса, използвали едни ужасни капсули със слънчево захранване. Адски несигурни и големи, само колкото за един аандриск. Доста неприятно, ако си падаш клаустрофоб.

— Нашите бяха същите. Е, като размери. Съвсем мънички — каза Розмари и потрепери.

— Но вие все пак сте извадили късмет. Около бащата планета не лети нищо, освен нещата, които самите вие сте изпратили в орбита. Можете да летите свободно и безпрепятствено. Но нашата луна има собствени луни, а и орбитира около планета с пръстени. Изисква се доста сериозно маневриране — особено когато летиш с някаква мъничка метална кутийка с ненадеждно захранване. А и това беше преди мрежите за изкуствена гравитация да стигнат до нас, затова се налагаше просто да се носиш в празното пространство и да се надяваш, че краката ти все някога ще стъпят на твърда почва отново. Да можеш да кажеш, че си стигнал чак до луната и си се завърнал обратно у дома — това те правеше истински герой. Означаваше, че си силен и способен и че си работил здраво, за да си сигурен, че семейството ти няма да те загуби.

— А — разбра я Розмари. — Значи е било въпрос на гордост.

— Предполагам, че да — съгласи се Сисикс, след което направи кратка пауза. — Да. В добрия смисъл на думата.

Близкият предавател се включи с пращене.

— Сисикс — чу се гласът на Кизи, който звучеше необичайно кротко. — Нали знаеш, че много те обичам?

Сисикс въздъхна.

— Какво е станало?

— Ще ме намразиш ли, ако аз и Дженкс не дойдем на семейната вечеря у вас?

— Да. Дълбоко и безкрайно — отговори Сисикс с тон, който — говореше тъкмо обратното. — Защо?

— Ами… уф, кофти ми е да го кажа, обаче…

Чу се високо шумолене, след което се разнесе гласът на Дженкс:

— Сисикс, току-що разбрахме, че Стратегическата Вана са на турне и ще свирят на онази голяма сцена в Рескит тази вечер.

— В Аксиск? — Сисикс звучеше впечатлена. — Хора, ще ви се разсърдя, ако не отидете.

— Сигурна ли си? — попита Кизи. — Защото наистина не е кой знае какво, наистина…

— Кизи — прекъсна я Сисикс, — вървете.

— Върхът си.

Предавателят изщрака още веднъж и замлъкна.

— Можеш да отидеш с тях, ако искаш — обърна се Сисикс към Розмари. — Аксиск е невероятна сцена.

— Това не е точно моят тип музика — каза Розмари. — Освен това вечерята със семейството ти ми звучи много приятно. Интересно ми е да видя къде си пораснала.

— Е, семейството ми далеч не е толкова интересно, колкото Аксиск, но поне всички са дружелюбно настроени.

Ноктите на Сисикс продължаваха светкавично да въвеждат команди на таблото. Корабът зави наляво.

— Никога преди не си била в дом на аандриск, нали?

— Не — отговори тя и прочисти гърло. — И, ъъ, ако нямаш нищо против, бих била много благодарна за малък опреснителен курс.

Сисикс се засмя.

— Човеците сте толкова сладки — каза тя, срещна погледа на Розмари и се подсмихна. — Не се безпокой, на всички ви отнема цяла вечност, докато схванете идеята. Добре. Да видим…

Тя свали едната си ръка от контролното табло и започна да брои на нокти:

— Семейство по полог, семейство по пера, семейство по дом. Кажи ми какво знаеш за тях.

Розмари се облегна назад в стола.

— Раждаш се в семейството си по полог.

— Правилно.

— След това порастваш и напускаш семейството по полог, за да отидеш в семейството си по пера.

— Ще те спра тук. Не е като да си тръгваме в момента, в който ни пораснат перата. Напускаме, когато си намерим добро семейство по пера или когато открием други възрастни, с които си струва да основем ново семейство по пера.

— А семейството по пера се състои от приятели и любовници, нали?

— Точно така. Хора, на които можеш да разчиташ в емоционално отношение.

— Но семействата по пера често се променят, нали?

— Не точно често. Често по вашите стандарти, може би. Сменяме семействата си, когато почувстваме нужда от това, а всеки се нуждае от различни неща в различните периоди от живота си. Почти не се срещат аандриски, които да са останали с едни и същи хора през целия си живот. Двама-трима от тях, може би, но не и цяло семейство в един и същи състав. Групите се сменят често.

— Значи семействата по пера обикновено се състоят от хора на една и съща възраст?

— О, не. Младите аандриски обикновено се събират повече помежду си и избягват останалите, но след като придобият малко опит и самочувствие, започват да общуват с представители на всякакви възрасти. Разликата в годините не е толкова важна за нас, колкото за останалите видове. Стига вече да имаш пера, всичко е наред. А и за младите често е много полезно да пораснат с по-възрастни членове на семейството. Аз бях доста по-млада от всички във второто ми семейство по пера, и… — Сисикс се изкикоти, вперила очи в спомени, които само тя виждаше. — Да, научих много от тях.

— А всички ли… — Розмари усети, че се изчервява. — Всички в семейството по пера ли се, ъм…

— Дали всички се чифтосват? До някаква степен — да, но не по начина, по който мислиш. Със сигурност се случва поне по веднъж, но не всеки в едно семейство по пера изпитва романтични чувства към всички останали. Става въпрос по-скоро за сложна мрежа от най-различни чувства. Затова, да — чифтосванията са чести, особено около празниците. Празник без тет е нещо нечувано.

Розмари вече знаеше тази дума. Буквалният й превод беше „игра“ или може би „лудуване“, но разговорната й употреба говореше за нещо много по-сериозно.

— Но много членове на семействата изпитват платонични чувства един към друг. Докосват се доста повече, отколкото човеците биха се докосвали при такива обстоятелства, но това все пак не е чифтосване. Или… е, добре, понякога може и да бъде такова. Ние се отнасяме към чифтосването по същия начин, както… хмм, как да го обясня… ами, както вие се отнасяте към хубавата храна, например. Това е нещо, което винаги очакваш с нетърпение — нещо, от което всеки се нуждае и което ти доставя удоволствие. Преживяването варира от приятно до великолепно. И също като храненето, това е нещо, което можеш да правиш на публично място, с приятели или с непознати. И все пак е най-приятно с някого, за когото ти пука в романтичния смисъл на думата.

— Разбирам — кимна Розмари. — Добре, значи стигнахме до семейството по дом. Семейството по дом отглежда децата. Но не собствените си деца, нали така?

— Така. Можем да започнем да се размножаваме веднага, след като ни поникнат всички пера на главата, но не започваме да мислим за отглеждане на деца, преди да остареем. Тогава започваме да формираме семейства по дом. Обикновено се състоят от няколко от по-старите членове на някое семейство по пера, които решават да се установят в семейство по дом. Понякога се свързват с любимците си от предишните си семейства по пера и ги канят да се присъединят. Семействата по дом също сменяш членовете си понякога. Стари са, но все пак са аандриски.

Сисикс се засмя.

— Значи младите аандриски оставят яйцата си у някое семейство по дом.

— Точно така.

— И го избират по това, че в него имат роднини, така ли?

— Ако имат късмет, може и да се получи така, но обикновено просто се спират на най-удобното в момента. Когато някоя женска снесе оплодени яйца — наричаме ги „каас“, — трябва да отиде в местния регистър, където й намират някое хубаво семейство по дом, в което има място за още новоизлюпени.

— Ами ако не намери желаещи, които да ги вземат?

— Тогава заравя яйцата. Трябва да знаеш, че повечето от тях така или иначе загиват — и то преди да дойде време да се излюпят. Не е, защото са болни или нещо подобно. Просто така става. Звезди, дори не мога да си представя колко щяхме да бъдем, ако всяко яйце се излюпваше. Прекалено много.

Тя потрепери. Розмари обмисли думите й и попита:

— Надявам се въпросът ми да не е прекалено невеж, но защо семействата по пера не отглеждат собствените си новоизлюпени? Няма ли достатъчно хора, че да помагат?

— Да, но не става въпрос за средства или помощ. Въпросът е в това какво искаш от живота си в този момент. В ранния период на зрялата ни възраст се очаква, че ще пътуваме или ще учим, и е ясно, че ще сменяме семействата си с течение на времето. Възрастните водят по-уседнал живот. И най-важното — те имат жизнен опит. Мъдри са. Разбират нещата.

Сисикс се подсмихна.

— Никога няма да разбера как останалите раси очакват от онези, които едва-що са пораснали, да могат да научат децата как да бъдат хора.

— Ами… да, логичен аргумент — каза Розмари и притвори очи. За момент, опитвайки се да запомни всичко правилно. — Значи семейството по дом се превръща в семейство по полог за въпросните яйца.

— Да. А едно семейство по дом обикновено успява да отгледа по две поколения новоизлюпени. Често се случва възрастните от първото поколение да оставят собствените си яйца в същото семейство по дом, което е отгледало тях. Така направих и аз.

Розмари се изправи на стола.

— Момент. Ти имаш деца?

Сисикс не бе споменавала такова нещо нито веднъж.

Аандриската жена се разсмя.

— Снесох оплодени яйца.

— Кога?

— Преди около три стандарта. Казаха ми, че две от новоизлюпените са оцелели да пораснат. Но това не ме прави майка — намигна й тя. — Не съм достатъчно възрастна за такова нещо.

Розмари се загледа през илюминатора. Укори се, че питае такива предразсъдъци към останалите раси, но имаше нещо в цялата тази нова информация, която я караше да вижда Сисикс по различен начин. Сама се изненада от това колко дълбоко е вкоренена в нея човешката идея за майчинството — представата, че продължаването на рода те променя по значим начин. Но тя беше представител на вид бозайници, все пак. Ако някога решеше да има деца, това щеше да означава тялото й да се променя и уголемява в продължение на почти година, и още поне една година да полага непрекъснати грижи и да храни от собственото си тяло едно крехко, безпомощно създание, което още не може да управлява собствените си крайници. Малките аандриски се развиваха извън тялото на майката и бяха готови да проходят веднага, щом се излюпят. Но макар че биологическите разлики й бяха ясни, все пак й беше трудно да възприеме идеята, че създаването на потомци е нещо несъществено — просто слагаш яйцата в кошницата, предаваш ги на нечии чужди грижи и продължаваш спокойно нататък. Дали използваха кошници, всъщност? Не знаеше, но непрекъснато й се натрапваше образът на една бяла плетена кошница, пълна с петнисти яйца и с панделки в пастелни цветове, увити около дръжката.

— Говориш ли си с тях понякога, или…?

Сисикс й се усмихна леко раздразнено.

— Не. Не забравяй, че те още не са истински хора — не и според нашите стандарти. И не са част от семейството ми. Зная, че това ти звучи адски студено, но повярвай ми — възрастните, които ги отглеждат, наистина ги обичат. Въпреки че сега е моментът да отбележа, че те не се привързват към тях чак толкова силно — не и преди да видят какви ще пораснат. В това се крие истинското щастие за тези семейства. Да видят как новоизлюпените, които са отгледали, се завръщат при тях като възрастни с пораснали пера — с най-различни истории за споделяне, със собствени идеи и характер.

— Както ти ще направиш сега.

— Именно.

— Срещала ли си се някога с… биологичните си родители?

— Да, с майката ми по яйце. Името й е Саскист. Много забавна жена, а и доста се радвам, че съм наследила красотата на перата й. Никога не съм се запознавала с баща ми по яйце, но знам, че живее със семейството си по пера на Икект. Или поне беше там последния път, когато проверих. Но това беше доста отдавна, та може вече да се е преместил.

Розмари се замисли за изразите, които използваше Лови, когато й дадеш прекалено много задачи едновременно: „Съжалявам, но това ще трябва да почака мъничко. Ако вкарам още нещо в паметта си, потоците за обработка на информация ще блокират, а аз мразя това.“

— Как успяваш да следиш промените във всички тези семейства?

— Правителството ни поддържа централизирана база данни. В нея са регистрирани всички семейства по пера, а архивистите следят за промени и осъвременяват файловете. Можеш да потърсиш всекиго по име и да видиш кои са родителите им по яйце, кой ги е отгледал, в кои семейства са участвали, дали са имали полог и от кого, и къде са отишли малките.

— Сигурно е доста сложна система. Защо да си правят труд?

— По същата причина, поради която в имената ни се съдържа основната информация за семействата, от които идваме — отговори Сисикс и изгледа Розмари сериозно. — Защото кръвосмешението е гадно.

Рампата на совалката се разпъна и ярката слънчева светлина нахлу през отвора. Розмари намести мешката на рамото си и последва Сисикс и Ашби надолу по пътеката. Краката й поддаваха, все още несигурни поради промяната от изкуствена на естествена гравитация — която в Хашкат бе малко по-слаба, отколкото тя беше свикнала. Погледна нагоре. Над главите им висеше огромната Тет, чиито пръстени изглеждаха като призрачни послеобрази, отбелязани в синкавата мъгла на небето. Нямаше нищо, което да пречи на гледката — никакви пилони за захранване на щитове, никакви преминаващи совалки. Открито небе.

Бяха се приземили в Сети — малко селище в пустинния западен район на Хашкат. Е, поне Сисикс го наричаше „пустинен“, но не приличаше на нито една от пустините, които Розмари беше виждала. Марс, например, беше пустиня — гол и без капчица вода. Градините и зелените му улици бяха изкуствено създадени, напоявани с рециклирана вода и покрити с куполи, които да съхраняват екосистемите. Тук обаче земята беше жива — покрита с рошави, ниски храсти и разкривени дървета, които се простираха от плоската площадка за приземяване чак до ръбатите планински вериги на хоризонта. И цветя — навсякъде цветя. Не като пищните, отрупани с листа геномоди в парниците у дома, или като елегантните лиани, които се виеха през градината на доктор Готвач. Тези цветя бяха диви — триумфално разцъфнали над твърдата, сива почва, с преплетени и ниски стъбла и оранжеви, жълти и лилави венчелистчета. Дърветата, които се виеха над тях, бяха чепати и покрити с гроздове малки плодове. Точно пред тях започваше дълга гора — панделка от гъста зеленина, която подсказваше, че в средата й вероятно тече река.

Отвъд панделката се намираше селището — шепа къщи, сравнително ниски и с полусферична форма. Бяха построени достатъчно нашироко, за да има просторни градинки за отдих и отглеждане на различни растения, но достатъчно наблизо, за да може да се поддържа близка връзка със съседите. Сети беше тихо място, далеч от оживлението и глъчката. Скромно, но не оскъдно. Просто селище, неусложнено от аркади за игри или скъпи магазини. Нямаше дори истинска площадка за приземяване на совалки — само едно широко поле, подходящо за паркиране на малки корабчета и дронове за пазар. Когато се огледа наоколо, Розмари разбра защо един младеж би предпочел да напусне място като това, както и защо един възрастен би пожелал да се върне.

Докосна с пръсти голия си нос и се наслади на непознатото усещане — можеше да диша без помощта на маска или изкуствена атмосфера. Последния път, когато бе имала тази възможност, беше на Порт Кориол — а оттогава сякаш беше минала цяла вечност. Въздухът там обаче бе наситен с миризмата на водорасли и търговия. Въздухът в Хашкат беше сух, чист, богат на кислород и с лек аромат на пустинни цветя, затоплени от слънцето. Хубав въздух.

Сисикс явно беше на същото мнение — опъна ръцете си широко настрани и отметна глава назад веднага, след като стъпи на твърда земя.

— У дома — въздъхна тя доволно, сякаш най-после си е поела дъх след дълго гмуркане.

— Уау — каза Ашби. — Не се бях сетил, че тук ще бъде пролет.

Сисикс вдиша и издиша енергично, сякаш прочистваше дробовете си от рециклирания въздух на „Пътешественика“. После погледна надолу към тялото си и възкликна:

— О, за нищо на света.

Развърза връзката на кръста на панталона си, събу го и го захвърли обратно в совалката. Жилетката го последва. Чак след това се запъти към родния си дом — напълно гола, с люспи, проблясващи на слънцето.

Докато вървяха, Ашби се пресегна и извади автопреводача от чантата си. Сложи тънката метална лента на главата си и включи екрана.

— Мислех, че можеш да говориш на рескитски — обади се Розмари.

— Мога да разбирам рескитски — поправи я Ашби. — Но далеч не умея да говоря свободно. И понеже нямам много възможности да се упражнявам, не ми е излишно да имам малко помощ.

— Акцентът ти е по-добър, отколкото на повечето човеци, които познавам — каза Сисикс. — Зная, че на вас хич не ви е лесно да изговаряте звуците по време на вдишването.

— Не това е най-трудната част. Доста по-трудно е да редуваш вдишване и издишване по време на едно и също изречение.

Затвори чантата си и добави:

— Защо, по дяволите, някой би говорил така?

Розмари извади своя автопреводач от чантата си.

— Доста си е трудно — съгласи се тя.

Уменията й по рескитски бяха на практика несъществуващи, но малкото фрази, които бе опитала да произнесе, й докараха световъртеж.

— Не зная как успявате да разговаряте, без да се задушите — Сисикс тупна гърдите си с юмрук.

— Имаме по-хубави дробове — обясни тя.

— Е, ние пък имаме топла кръв — каза Ашби. — Мисля, че сме получили доста по-изгодна сделка.

Сисикс се засмя кратко.

— Представа си нямаш. Определено бих предпочела слабите ви дробове и безполезен нос пред сутрешното вкочаняване.

Ашби погледна към Розмари.

— Не мога да позная дали това беше комплимент, или не.

След това се обърна отново към Сисикс:

— Хей, Етра още ли е тук?

— Доколкото знам, да.

— Внимавай с шегите покрай него — предупреди Ашби Розмари. — Последния път, когато бях тук, направо избърса пода с мен. И има арсенал от такива човешки вицове, че може да ти остави дълготрайна травма.

Сисикс се изкикоти.

— Не се отнася по-мило със собствения си вид, ако това те успокоява. Как беше онзи за… ох, как беше… нещо свръхгадно, за опашки…

Ашби се засмя.

— Значи: един човек, един куелинец и един хармагианец отиват на тет…

— Не, стига — спря го Сисикс и посочи напред с брадичка.

Бяха стигнали до наносите по бреговете на пустинното поточе. Две деца-аандриски си играеха във водата и се надвикваха едно друго. На екрана на автопреводача на Розмари проблесна съобщение: „Разговорът не може да се обработи. Моля, приближете се до говорещия / говорещите“. Не можеше да определи на каква възраст са децата, но като се имаха предвид игривостта и дребните им размери, предположи, че отговаря на тази на човешки деца през първите години от училище. Е… може би. Едното изглеждаше по-малко от другото. Беше й трудно да определи каквото и да било друго за тях на пръв поглед. Полът на аандриските се познаваше лесно, когато ставаше въпрос за възрастни — най-вече благодарение на размерите им, — но като малки не им личеше изобщо, особено като се има предвид, че мъжките нямаха външни полови органи. Отделно от това, в двете деца имаше нещо крехко — люспите им сякаш бяха направени от хартия. Нищо чудно, че не бе виждала толкова малки аандриски другаде. Дори не ги познаваше, а вече бе настроена покровителствено към тях. Предполагаше, че родителите им чувстват същото, само че десетократно по-силно. „Родителите им по полог“ — напомни си тя. — „По полог“.

Ашби понижи глас:

— Откога аандриските се срамуват да споменават за тет пред малките?

— По принцип не се срамуваме — отговори Сисикс. — Но вие сигурно сте първите човеци, които някога са виждали, и не искам да пораснат с представата, че расата ви е глупава.

Тя се отправи към децата и ги поздрави с няколко гърлени звука.

Голите глави на малките мигом се обърнаха към нея. По-дребното от двете извика нещо. Преводът се появи на екранчето пред Розмари: „Извънземните! Извънземните дойдоха!“ След това изскочиха развълнувано от потока, а камъчетата по брега се разхвърчаха под ноктите им.

Сисикс се наведе, за да опре бузата си в личицата им. Розмари я бе виждала да прегръща Ашби, но сегашният й жест не беше толкова топъл и естествен, колкото официален. Да, усещаше се известна нежност, но и дистанция.

По-възрастното от двете деца каза: „Ти си Сисикс“. „Да“ — отговори тя. „Ти си ми майка по яйце“ — каза то.

Сисикс се усмихна. Не изглеждаше изненадана. „Ти трябва да си Тешрис.“ Очите й се преместиха към другото дете. „А ти си Ескат, нали?“

„Не“ — изкикоти се то.

„Да, сега виждам, че си прекалено малък — каза тя и го погали по голата главица. — Не че това е лошо“.

Ашби прошепна в ухото на Розмари:

— Тешрис е момиче, а Ескат е момче.

— Благодаря — отговори Розмари, въпреки че нямаше представа как е успял да види разликата. — Ескат брат ли й е?

— Брат по яйце, да. Но досега не им знаех имената.

Сисикс каза нещо на Тешрис на езика на жестовете. Ашби пак се обърна към Розмари и каза тихо:

— Това движение е характерно за родителите по яйце. Казва, че се радва, задето Тешрис е здрава и… е, че изобщо я има.

Аандриското момиченце отговори с тромави, неопитни жестове.

— Благодари на Сисикс, че я е дарила с живот.

Двете аандриски се усмихнаха и опряха бузи една в друга още веднъж. И това беше всичко. Нямаше прегръдки, нямаше продължителни погледи, нямаше молби от страна на Сисикс да й дадат малко време, за да се съвземе от запознанството със собствената си дъщеря. Именно в този момент Розмари най-после го проумя. Тешрис не беше дъщеря на Сисикс — не и в смисъла, който човеците влагаха в тази дума. Единствената им връзка бяха гените и взаимното уважение. Нищо повече.

Сисикс се обърна към приятеля на Тешрис.

— Как се казваш?

— Вуш — отговори той.

— От чий полог си?

— На Текер и Хасра.

Сисикс се заля от грачещ смях.

— Не познавам Хасра, но Текер ми беше сестра по полог.

„Сестра по полог, не сестра по яйце“ — отбеляза си Розмари наум. Имаше чувството, че ще трябва да започне да си чертае таблица.

Сисикс се усмихна широко на децата.

„Когато бяхме малки“ — започна да чете Розмари от екрана на автопреводача, — „тя все повтаряше, че не иска да има собствено люпило, и че ще може да устои на изкушението да се чифтосва, докато е в размножителен период. Но това се промени адски бързо, след като й пораснаха перата. Веднъж я заварих по време на първия й такъв период, докато се отъркваше в една скала. Мислех, че направо ще се задуши, беше толкова…“ Автопреводачът пропусна последната дума, и изписа вместо нея: „[няма точен превод — съчетание от възбуда, силно желание и липса на опит, най-често свързвано с юношеската възраст]“. Сисикс отново се разсмя, а децата се присъединиха към нея. Розмари повдигна вежди. Колко големи бяха тези деца? Хвърли поглед към Ашби. Изглеждаше, сякаш и на него му е леко неудобно. Е, поне не беше единствената.

След като най-после спря да се кикоти, Вуш каза: „Искам да докосна човеците, но Итхрен каза, че на тях няма да им хареса“.

„Прав е, не на всички човеци им харесва. Но се обзалагам, че тези двамата няма да имат нищо против. Само трябва да ги попитате дали може.“ Тя посочи към спътниците си и обясни: „Това е Розмари, а това е Ашби. И двамата са много добри хора“.

Децата се втренчиха в тях, застанали неподвижно. Розмари си спомни как се чувстваше, когато беше на четири годинки и видя хармагианец за пръв път — не можеше да спре да гледа пипалата, които висяха на мястото на брадичката му. Беше странно да се озове от другата страна на това положение.

Ашби клекна и им се усмихна. Децата пристъпиха напред, макар и леко сковано. На Розмари й отне секунда да осъзнае, че схващането в мускулите им не бе породено от страх, а от потискането на инстинкта да го докоснат. Ашби заговори на рескитски. Съгласните му звучаха леко накъсано, а издишаните звуци бяха доста по-изразени от тези на Сисикс, но произношението му явно бе достатъчно ясно, за да го обработи автопреводачът. „Името ми е Ашби. Радвам се да се запознаем. Можете да ме докоснете.“

Децата се затичаха към него. Опряха бузите си в неговата, за да го поздравят по-любезно, след което се заеха да го ръчкат, пипат и щипят внимателно. „Колко е меко!“ — каза Вуш, леко стиснал в ръце кичурчета от къдравата коса на капитана. — „Не е като перата“.

„Сменяш ли си кожата?“ попита го Тешрис, която тъкмо разглеждаше ръката му.

„Не“ — отговори Ашби, — „но…“ Поколеба се и мина на клипп, за да попита Сисикс:

— Можеш ли да им обясниш какво значи „суха кожа“?

„Кожата им се лющи на много мънички парченца, вместо цялата едновременно“ — поясни Сисикс на децата. — „Дори не забелязват.“

„Късметлии“ — каза Тешрис. — „Мразя да си сменям кожата.“

Вуш, който бе набрал малко повече кураж от сестра си — особено предвид позволението, което му бяха дали, — се приближи към Розмари и леко опря буза в нейната за „здрасти“

„Мога ли да пипна и теб?“

Розмари му се усмихна и кимна, преди да се усети, че той надали ще разбере какво означава този жест.

— Кажи му, че отговорът е „да“ — помоли тя Сисикс, която съвестно предаде думите й.

Вуш се намръщи.

„Защо не може да ми го каже сама?“

„Не говори рескитски“ — отговори Сисикс. — „Но това екранче до главата й й позволява да разбере какво казваш ти“.

Момчето-аандриск зяпна Розмари объркано. Мисълта, че някой не може да говори рескитски му се струваше абсурдна.

— Ето, Розмари — каза й Сисикс на клипп. — Ето така.

Тя сви пръстите си.

— Това е знак за съгласие.

Розмари се обърна към Вуш и повтори жеста. Вуш й отговори с подобен жест, след което я хвана за гърдите.

— Какво са тези?

Розмари нададе вик от изненада, а Ашби избухна в смях. Сисикс се спусна напред и отдръпна ръцете на Вуш.

„Вуш, човешките жени не обичат, когато някой непознат ги докосне там.“

— О, звезди — възкликна Ашби на клипп и се хвана за корема, който го беше заболял от пристъпа на смях.

Вуш изглеждаше учуден. „Защо?“.

„Добре ли е той?“ — попита пък Тешрис и посочи Ашби. Вече беше побързала да се отдръпне на няколко крачки от него.

„Да“ — успокои я Сисикс. — „Просто се смее.“

Очите на Вуш се разшириха уплашено.

„Нещо лошо ли направих?“

— О, не, кажи му, че всичко е наред — обърна се към Сисикс Розмари, която вече се бе присъединила към смеха на капитана. — Не е кой знае какво.

Вече и тя се смееше. Сисикс потупа момчето по главата.

„Не си направил нищо лошо, Вуш. Просто човеците имат повече правила за докосването по тялото от нас. Мисля, че ще е по-добре да избягваш онези части от Розмари, които са покрити с дрехи.“

И Сисикс подръпна внимателно ризата й, за да покаже какво има предвид.

Вуш се втренчи в пръстта пред краката си.

„Съжалявам“.

Розмари се пресегна и го докосна по ръката, както бе виждала, че прави Сисикс, когато иска да покаже разбиране. След това хвана дланта му и я постави на темето си в знак, че му позволява да я разгледа. Вуш се оживи, а Сисикс й хвърли поглед, в който се четяха обич и одобрение.

„Перата й са различни от [неизвестно]“ — каза Вуш, докато прокарваше бавно ноктите си през косата й. Автопреводачът не разпозна последната дума, но Розмари я разбра: „Ашби“. Опитът на Вуш да произнесе човешкия звук „ш“ бе доста по-продължителен от необходимото, пък и се бе запънал на „б“-то.

„Не са пера, глупчо“ — обади се Тешрис. — „Това е коса.“

Тя отмести поглед от Розмари към Ашби.

„Кафявото на кожата ти е различно от нейното.“

„Така е“ — съгласи се Ашби.

„Аандриските също са такива“ — осведоми го тя, сякаш и той се срещаше с представител на непозната досега раса. — „Имаме най-различни цветове. Аз съм синьо-зелена, Вуш е зелено-син, Сисикс е зеленозелена. Умея да разпознавам всички цветове люспи. Скейис казва, че съм по-добра от всички останали.“

Тя прегъна горната част от ухото му надолу, пусна я, след което повтори упражнението. Ашби спокойно търпеше експериментите.

„На луна ли сте живели?“ — попита го тя.

„Не, аз…“ Тук той отново се поколеба и погледна към Сисикс, за да му помогне.

„Той е космоплавател“ — каза Сисикс. — „Много човеци се раждат [буквално: излюпват се от тялото на майката] на заселнически кораби.“

„Ами тя?“ — попита Тешрис.

„Тя е израснала на една планета, наречена Марс.“

Сисикс започваше да звучи сякаш се е отегчила. Розмари намираше новите си приятели за очарователни — макар че не би възразила, ако Вуш започнеше да дърпа косата й с малко по-умерен ентусиазъм, — но Сисикс все по-често поглеждаше над рамото й към къщите. Явно нямаше търпение да види семейството си — а тези деца не принадлежаха към него. Независимо от това, че едното имаше същите скули като нея.

Докато вървяха към селището, до тях достигна вик.

— Сисикс! — повтаряше един възрастен глас.

— Сисикс! Сисикс! — присъединиха се към него още няколко.

Изведнъж от улицата пред тях се завтекоха цяла тълпа аандриски — поне дузина, може би повече. Розмари не успя да ги преброи, преди да се нахвърлят да прегръщат Сисикс, която на свой ред се беше затичала към тях. Скупчиха се като оплетена камара от опашки и пернати глави, прегръщаха я, стискаха я и се галеха в нея. Цялото им внимание бе погълнато от дългоочакваната им посетителка. Опираха бузи в нейните, дърпаха я обичливо за перата, притискаха се колкото можеха по-близо до нея. Розмари се стъписа. Въпреки че в движенията и докосванията им нямаше нищо с явен сексуален заряд, й беше трудно да гледа купчина тела, без да си мисли за такива неща. Сцената приличаше повече на любовна игра преди оргия, отколкото на семейно събиране.

Сисикс, от друга страна, изглеждаше по-щастлива, отколкото Розмари някога я беше виждала — сякаш й се искаше да се разтопи в прегръдката на семейството си. Бе притворила очи и блажено отметнала глава назад, докато един от другите аандриски я галеше по перата. Розмари бе виждала това изражение и преди — не на нейното лице, а на лицето на старицата, която бяха срещнали в Порт Кориол. В него се четеше дълбока признателност и облекчение — от онзи вид, който настъпва след много дълго чакане, както когато издишаш, след като си бил принуден да задържиш дъха си, докато дробовете ти започнат да горят.

Розмари се замисли за държанието на Сисикс, когато беше на борда на „Пътешественика“ — как винаги й се струваше необичайно гальовна, мила и обичлива. Но сега виждаше тъкмо обратното: онова, което за нея беше любвеобилност, за Сисикс се равняваше на студенина. Тълпата плътно притиснати, смеещи се аандриски бяха нейния стандарт за нормално общуване. Розмари се опита да си представи как изглеждат тя и останалите от екипажа на кораба от такава гледна точка. Като група сковани, хладни роботи. Как успяваше да го изтърпи Сисикс? Припомни си моментите, в които тя ги беше докосвала — искрената привързаност, изписана на лицето й, когато потъркваше буза в бузата на Ашби или пък прегръщаше Кизи и Дженкс едновременно. Помисли си колко усилия й е коствало, за да не ги повали на земята или да ги прегърне още по-плътно, както правеше сега със семейството си — да потисне нуждата си от по-физически израз на привързаност.

— Ашби, Розмари — повика ги Сисикс от средата на купа аандриски. — Елате да кажете „здрасти“

Тя освободи една от ръцете си започна да сочи с нокът към главите на възрастните един по един (нейните пера определено бяха най-ярки от всички):

— Това са Исаш Етра, Рикссик, Итрен, Кирикс, Шаас, Трикеш, Раасек, и… и още няколко, които не познавам.

Тя се засмя, превключи на рескитски и се обърна към старата жена, която я прегръщаше най-плътно: „Явно сте приели в редиците още няколко, откакто дойдох за последно.“

Старицата — Исаш, опита се да запомни Розмари, макар и да й беше ясно, че със сигурност ще им обърка имената, — отговори: „Откраднахме няколко от семейство Сарисет по време на една игра миналата зима.“ След това се наведе към Сисикс и прошепна съзаклятнически: „Това е, защото аз съм най-привлекателната от всички възрастни в района, както знаеш.“ Останалите аандриски се разсмяха. Един от тях подръпна старицата за перата, а тя се ухили с изражение на престорено високомерие.

Сисикс се засмя и опря буза в тази на Исаш.

„Толкова много ми липсваше“ каза й.

Един от мъжките възрастни се отдели от камарата. Имаше остър, проницателен поглед, но перата му вече бяха увиснали, а люспите му бяха загубили блясъка си. Розмари остана с впечатлението, че е много стар.

„Бих ви поканил да се присъедините към нас — каза той с усмивка, — но зная, че вашите обичаи са различни“. След това протегна ръка към капитана, за да се здрависат. „Как си, Ашби? Радвам се да те видя отново.“

Ашби прочисти гърло и отговори колкото можа по-ясно: „И аз се радвам да те видя, Ишрен. Благодаря ти за… че си… гостоприемството.“

Ишрен докосна капитана по ръката, а усмивката му се разшири още повече: „Рескитският ти е много добър“

„Не много“ — отговори Ашби. — „Говоря по-малко… отколкото знам. Отколкото знам да чувам“. След това мина на клипп:

— Не, момент…

Ишрен се засмя.

— „Разбираш повече, отколкото можеш да кажеш. Виждаш ли? Разбирам напълно какво говориш.“

Той го потупа още веднъж по ръката, след което се обърна към Розмари. „Говориш ли рескитски?“ — попита той, докато се здрависваше с нея.

Розмари поклати глава с извинително изражение.

Старецът посочи към автопреводача й и попита: „Но ме разбираш, нали?“. Тя понечи да кимне, но се сети за жеста с пръсти, който Сисикс й бе показала преди малко — „да“ на езика на ръцете. Ишрен остана възхитен.

„Виждаш ли, вече се учиш много бързо. А аз съм като Ашби — разбирам клипп, но не умея да го говоря особено добре. Стига да използваш преводача, ще можем да говорим на който език ни е удобно и да се разбираме съвсем добре.“

Той положи едната си длан на рамото на Розмари, а другата — на рамото на Ашби, и продължи: „Приятно ми е да посрещам човешки гости. Когато бях малко по-млад от Сисикс, работех на борда на един аелуонски носач. Собственост на аелуонец, искам да кажа — екипажът беше мултирасов, като вашия. Имахме дори една ларуанка, колкото и да е невероятно. Адски умна раса са ларуанците — никога не съм срещал някого, който да може да играе тиккит по-добре от нея. Но… Ох, за какво говорех?“

„Не зная“ — отвърна Ашби, който продължаваше да се опитва да говори на рескитски. — „Нещо за човеците?“

„А, да, да. Никога няма да забравя деня, в който човеците бяха приети като членове на НГ. Бяхме на пазара в Мюриат — били ли сте там някога?“

„Един-два пъти“ — отговори Ашби.

„Там ли е още онзи бар на име [ханто: «Зареденият килер»]?“

„Не зная.“

„О, надявам се още да си е там. Най-хубавият захарен шнапс в цялата НГ, без никакво съмнение. Никога не съм срещал друг барман, който да може да ги прави толкова приятно тръпчиви. Но както и да е. Та така — човеците се присъединиха към НГ. Бях в едно депо за водорасли — не, не, всъщност беше магазин за техника; да, за техника. Там работеше един човек. Работата му беше да почиства използваните части, които щяхме да продаваме втора ръка. Черна работа, наистина тежка. Не много подходяща за раса с меки ръце. А и по дрехите му личеше, че не му плащат особено добре. Шефът му тъкмо беше отишъл някъде, затова той ми помагаше да намеря… каквото там търсех, забравил съм. На работното му бюро имаше един малък прожектор, по който тъкмо даваха новините, и изведнъж съобщиха за присъединяването на човечеството към НГ. Мъжът притихна. А след това направи нещо, което никога преди не бях виждал: разплака се. Разбираш ли, тогава аз не знаех, че човеците плачат, затова малко се уплаших. Знаеш ли колко страшно е нечии очи да се разтекат изведнъж? Ха! И така, горкият човек трябваше да се опита да ми обясни какво означава плачът и то насред такъв емоционален момент. Никога няма да забравя какво ми каза той тогава. Каза ми: «Това означава, че сме важни. Че имаме някаква стойност». Аз му отговорих: «Разбира се, че имате стойност. Всички имат стойност». А той ми каза: «Да, но сега знам, че и галактиката мисли така».“

Ишрен ги стисна леко за рамената и се обърна първо към единия, после към другия.

„А сега си имате собствени кораби и пътувате из открития космос, точно като аандриските. Чак до Ядрото! Трябва да призная, че ви завиждам за бъдещото пътешествие. Извадили сте голям късмет.“

Той им се усмихна и продължи:

„Надявам се да не звуча арогантно, но като се сетя за онзи човек и го сравня с вас, виждам колко далеч е стигнала вашата раса. И това ме прави много щастлив. А! Тъкмо се сетих: гладни ли сте? Знам, че човеците трябва да ядат повече от нас. Затова още снощи с Риксик сготвихме предостатъчно храна за [същ., няма точен превод; маса, на която се оставя храна за общо ползване през деня].“

„Много сте любезен“ — благодари му Ашби. — „Иска ми се… надявам се да не сме ви представлявали… трудности“.

„Ни най-малко“ — отговори Ишрен. — „Нямаме търпение да видим колко можете да изядеше“. Той се ухили и посочи една маса. „Мисля, че за тях се отнася същото“.

Зад една купчина празни сандъци се бяха събрали тълпа новоизлюпени, които наблюдаваха възрастните с живо любопитство. Бяха се свили встрани от останалите, сякаш чакаха да ги повикат. Розмари осъзна, че всъщност сигурно е точно така. Може би бяха научени, че не е добре да се месят на възрастните, когато общуват помежду си. В това би имало логика — все пак ставаше дума за вид, чиито малки не се нуждаеха от помощ, за да усвоят елементарни умения за самосъхранение. Когато човеците се събираха на едно място, възрастните дори не биха се замислили да прекъснат разговора си, ако някое от децата се нуждаеше от нещо — дори само внимание. Но тук малките явно знаеха, че заниманията на възрастните бяха по-важни и че ако искат да се присъединят към тях, трябва да разберат какви са правилата и да се придържат към тях. Затова вместо да ги дърпат за ръкавите и да се перчат по най-различни начини, те наблюдаваха поведението на възрастните отстрани и се мъчеха да го разгадаят. Учеха се как да бъдат хора.

Розмари забеляза Тешрис сред останалите. Мъничките й ръце бяха обвити около едно новоизлюпено с размер и черти, подобни на нейните. Вероятно беше Ескат, другото дете на Сисикс… Розмари спря и веднага се поправи. Думата „дете“ не беше правилна. Потомък, може би? Рожба? Всички тези думи предполагаха, че малките принадлежат на Сисикс, което явно не беше така — или поне не в човешкия смисъл на думата. Вероятно бе достатъчно да се каже, че Тешрис и Ескат имат обща майка по яйце, и че тази майка е Сисикс.

Вниманието на Розмари се насочи обратно към плътно сгушената група аандриски, които постепенно започваха да се разпръсват. Трима от възрастните — онези, чиито имена Сисикс не знаеше, — се върнаха обратно в къщата. Няколко останаха при Сисикс, като още я докосваха от време на време, но явно вече се уморяваха. Исаш обаче продължи да прегръща Сисикс също толкова силно, колкото от самото начало. Двама от другите родители по люпило на Сисикс, които явно се бяха разчувствали от цялата сцена, бяха напуснали групата и се бяха усамотили на една пейка. Нямаше никакво съмнение, че онова, с което се занимаваха в момента, си беше истинска любовна предигра, и в един кратък, неочакван момент, всички въпроси на Розмари относно анатомията на мъжките аандриски, или по-точно — онова, което имаха в процепа между краката си, получиха отговор.

„Хайде — подкани ги Ишрен и ги поведе към къщата. — Време е да се погрижим за двама ви. Между другото, тук няма нужда да носите дрехи, освен ако не искате. Зная, че така сте свикнали, но искаме да ви е удобно“.

— Благодаря — каза Розмари на клипп и се опита да не обръща внимание на двойката възрастни аандриски на пейката, които вече се бяха заели с чифтосването с пълни сили. — Мисля, че засега ще си остана облечена.

Колкото повече време минаваше, толкова повече съжаление изпитваше Розмари към техниците, които бяха отишли да се блъскат сред тълпите на някаква концертна арена, да ядат мазна храна и да пият пиво на невероятно надути цени. Тя самата прекара следобеда, излегната на пода върху купчина големи меки възглавници, като отпиваше по малко тревно вино и похапваше странни, но адски вкусни хапки от масата с обща храна (възрастните явно нямаха ясна представа колко трябва да ядат човеците, затова бяха сготвили храна като за десетима). Слушаше как семейството на Сисикс разказва на дъщеря си всички новини около живота на приятелите и роднините им. Всичко в семейната среща й се струваше интригуващо — от екзотичната храна, през невероятно задълбочените, подробни описания на последните клюки от района, до безкрайните ласки и жестове на привързаност, с които обсипваха Сисикс Розмари се чувстваше почти като новоизлюпените — надничаше тук-там през пролуките и от време на време отиваше да си напълни паничка с лакомства. Тя също бе доволна от възможността да наблюдава и да се учи.

Но когато настъпи вечерта, Розмари вече бе започнала да става неспокойна. Благодарение на непрекъснатите подканяния на Итрен бе преяла до такава степен, че й бе станало малко лошо, а и ефектът на виното бе започнал да минава от „приятно отпускащ“ към „причиняващ леко главоболие“. Краката й бяха започнали да се схващат от липсата на движение и на всичкото отгоре мозъкът й бе започнал да се превръща в желе от прекалено многото часове, прекарани в слушане на разговор на друг език. Малко след като слънцето залезе, тя се извини и излезе навън, за да подиша малко чист въздух.

Тет бе заела почти цялото нощно небе, надвиснала достатъчно ниско над нея, за да може да си представи как се протяга нагоре и докосва повърхността й с пръсти. Липсваха големи градове и ярки светлини, затова нежното блещукане на всички цветове се виждаше ясно от повърхността на луната: сиянието на съседните луни, мътнолилавата пелена на галактическия облак, а навсякъде около тях — звезди, звезди, звезди. Тя живееше там горе — в това огромно море от цветове. Всеки ден наблюдаваше различни планети, комети и новородени звезди отблизо, и гледката бе също толкова обикновена, както дъжда на Земята. И все пак имаше нещо в космическия пейзаж, който се откриваше от повърхността на планетата, което я караше да вижда всичко с други очи. Може би звездите трябваше да се гледат от земята.

Розмари погледна през прозореца към вътрешността на къщата, където седеше Сисикс, заобиколена от група пернати глави. След това пак погледна нагоре към небето и си пожела всички освен Сисикс и нея да изчезнат за малко, въпреки че тази мисъл я караше да се чувства леко виновна. Представи си как Сисикс излиза при нея и й подава чаша вино, а после я прегръща през рамото и започва да я учи на имената на различните съзвездия на небосклона. Всичко това бе както наивно, така и егоистично, но тя все пак си позволи да си помечтае.

След малко Ашби се появи на входната врата, хванал електрическо одеяло в ръце.

— Реших, че може да ти е станало студено.

— Да, малко. Благодаря.

Розмари взе одеялото и го уви около рамената си. Меката топлина се разля през дрехите й като слънчева светлина.

— О… Ммм.

— Доста е добре, а?

— Защо аз нямам такова?

Ашби се засмя.

— Купих си моето преди няколко години, точно след като направих тази физиономия, която в момента правиш ти. Сигурен съм, че ще намеря откъде да купя второ, преди да си тръгнем оттук.

— Да, моля те.

— Възрастните не можаха да повярват, че имаш нужда от одеяло.

— Защо… А. Защото съм топлокръвна. Ясно — засмя се тя.

— Всичко наред ли е?

— О, да. Разбира се. Просто ми се прииска да глътна малко свеж въздух.

— Да, знам. Този тип семейни събирания идват малко в повече след известно време. Но иначе… Добре ли си прекара?

— Страхотно си прекарах. Много се радвам, че дойдох.

— Хубаво. Кажи го и на Сисикс, доста ще я зарадваш.

Розмари се усмихна, но отново си спомни за няколкото часа, които бе прекарала да наблюдава как любящото семейство на колежката й я гали и глези по най-различни начини. Колко ли хладен и неприветлив й се струваше животът на борда на „Пътешественика“ в сравнение с това? Тя заслужаваше доста повече от това.

Ашби наклони глава и я изгледа внимателно.

— Какво има?

— Не знам дали ще успея да го изразя с думи. Просто… — тя се замисли. — Как го прави тя?

— Кое?

— Как се справя без семейство по пера?

— Сисикс си има семейство по пера.

Розмари примигна. Връзка от разстояние със семейство по пера? Като се имаше предвид физическата близост, не можеше да разбере как би било възможно такова нещо.

— Никога не ги е споменавала.

Ашби се подсмихна.

— Когато ти остане някоя свободна минута, провери идентификационния й файл. Ти си секретарка на кораба, така че имаш достъп до него.

Късно същата вечер, сгушена в леглото в стаята за гости, Розмари направи именно това.

Идентификационен номер: 7789-0045-268

Име по документи в НГ: Сисикс Сешкетет

Контакт в случай на спешност: Ашби Сантосо

Най-близък роднина: Исаш Сешкетет (по документи в НГ)

Местно име (ако е налично): ошет-Сешкетет еск-Саскист ас-Ешреш Сисикс искет-Вешкрисет

Розмари прехапа долна устна, докато изучаваше думите на екрана на скриба си. „Сешкетет“ й беше ясно. „Саскист“ бе името на майката на Сисикс, а Ешреш звучеше като лично име, което означаваше, че най-вероятно е баща й. Вешкрисет, обаче, не й беше познато.

Тя отвори страницата на официалната база данни на аандриските семейства. Съществуваше цял един екип от архивисти, чиято единствена задача беше да следят развитията и разклоненията на аандриските родове и да вписват съответната информация. Мисълта й се струваше изтощителна сама по себе си.

Буквите на екрана изчезнаха и на тяхно място се появи превода на клипп на оригиналния текст. „Моля, изберете фамилно име“, пишеше на страницата.

— Вешкрисет — произнесе тя на глас с надеждата, че базата данни ще я разбере въпреки лошия й акцент.

На екрана се отвори нова страница. Розмари смръщи вежди. Семейството по пера Вешкрисет се състоеше от един-единствен член. Сисикс.

Тя се отпусна върху гнездото от одеяла, което си бе свила. Сисикс бе семейство по пера на самата себе си? Нямаше логика. Сисикс беше самото олицетворение на общителността, а и аандриските не гледаха на самотниците с добро око. Да се обявиш за единствения член на семейство по пера беше вид бунт — знак, че не искаш да имаш нищо общо с останалите представители на вида си. Розмари си спомни как бе реагирала Сисикс, когато попаднаха на самотната старица в Порт Кориол — как бе изоставила всичко, за да прави компания на една пълна непозната за няколко минути. „Да останеш сам, без чуждо докосване… няма по-страшно наказание от това“. Не, нещата изобщо не се връзваха.

Розмари се загледа през прозореца. В ума й се появи една неочаквана идея. Базата данни се поддържаше от аандриски, и ако се съдеше по думите на колежката й, основната й цел беше да предотвратява евентуални случаи на кръвосмешение. Ако беше така, в списъка щяха ли да фигурират и представители на други раси?

— Скриб, преведи — заповяда тя.

— Задайте езикова пътека — каза скрибът.

— От рескитски на клипп.

— Рескитски на клипториган, потвърдено. Моля, произнесете думата или фразата, която искате да преведете. Ако не можете да я произнесете…

— Вешкрисет.

Кратка пауза.

— Казаното не съвпада напълно с никоя от наличните в речника думи. Бихте ли желали по-подробен лингвистичен анализ, с чиято помощ да потърсите значението на думата?

— Да.

— Наставката „ет“ е наставка за правилни съществителни. Най-често се използва като окончание на аандриска семейна група. Бихте ли желали да потърсите съвпадения в базата данни на аандриските семейства от…

— Не — отказа Розмари и се замисли. — Отстрани наставката от търсената дума и потърси отново.

Още една пауза.

— „Вешкриск“. Съществително. Някой, който пътува. Пътник. Странник.

Пътешественик.

Сисикс опря брадичка на юмрука си, загледана в смаляващия се Хашкат през илюминатора на каютата си. Някъде там долу бе нейното семейство по полог — смееха се, чифтосваха се, караха се, готвеха, чистеха, хранеха малките. Кожата й още лъщеше от домашния скраб за люспи на Кирикс. Тарталетките с плодове от щракалниче, които Исаш й бе дала за из път, все още не бяха изстинали съвсем. Не й се беше искало да си тръгва. Обичаше „Пътешественика“ и хората на борда му (със съвсем малки изключения), но все забравяше колко й е трудно да живее далеч от останалите аандриски. Припомняше си го едва след като прекараше известно време у дома. Не й липсваше само аромата на пустинните треви или възможността да разговаря свободно, само на рескитски. Липсваше й това, че хората там я разбираха. Колкото и да й бяха скъпи останалите от екипажа, нуждата непрекъснато да им разяснява разликите в културите им, да сдържа приятелски коментари от страх, че може да обиди някого, без да иска, да сдържа порива си да ги прегръща, за да покаже привързаността си — всичко това бе толкова уморително. И въпреки че посещенията у дома бяха чудесен лек за носталгията й, онова, която тя някак си успяваше да забрави всеки път, беше, че за известно време, след като й се наложеше да си тръгне от Хашкат отново, тъгата по дома й се струваше още по-непоносима. Чувстваше се, все едно е забила нож в тялото си първия път, когато е напуснала дома — не в някой жизненоважен орган, а в бедрото или ръката, например. Колкото по-дълго прекарваше далеч от родната си планета, толкова по-добре зарастваше раната — докато не започнеше да забравя, че изобщо я е имало. А връщането у дома сякаш я отваряше отново.

И все пак може би така беше по-добре. Ако спреше да се интересува от семейството си по полог, нямаше да я боли от това, че е далеч от тях, но да скъса връзката си с тях й се струваше немислимо. Освен това, ако не беше напуснала дома си, никога нямаше да се запознае с всички приятели, които бе намерила на други места из целия космос. Може би мъката по родното място бе справедлива цена за всички прекрасни хора, с които бе свързала живота си.

На вратата се почука.

— Влез — каза тя.

Ето още една досадна страна на съжителството с извънземни: приемаха, че има нужда да се заключват вратите. Беше толкова приятно да прекара един ден, в който да не й напомнят за това схващане.

Розмари влезе, хванала под ръка бутилка вино и две чаши. Миришеше малко по-различно от обикновено. Бе си взела душ скоро, но не беше само от това — Сисикс долавяше някакъв допълнителен нюанс, който не можеше да определи. Спомни си, че го е забелязвала и преди, макар и не толкова силно. Поради някаква неясна причина й напомняше на атмосферата в някой бар. Може и да беше само виното. Разпознаването на различни аромати в затвореното пространство на кораба й се удаваше доста по-трудно, след като бе прекарала известно време в атмосферата на повърхността на някоя планета. Беше същото като да търсиш нещо сред група предмети, подредени на масата, и купчина, натъпкана в някоя кутия.

— Надявам се да не те притеснявам — каза Розмари.

Лично пространство. Поредната точка от списъка с разлики помежду им.

— Не, не, малко компания ще ми се отрази добре. И едно питие, след като така и така си донесла.

Тя погледна надолу към тялото си, а после — към панталоните, които лежаха на смачкана купчина на пода. Свенливост. Майната му. Розмари току-що бе видяла както нея, така и цялото й семейство по полог чисто голи. Дори бе приела с чувство за хумор момента, в който едно от новоизлюпените я хвана за гърдите. Сисикс се съмняваше, че гледката на нечии гениталии я притеснява на този етап.

Розмари наля вино в чашите. Седнаха на пода и се заприказваха за различни дребни работи. Едва след като вече бяха изпили по една чаша и преполовяваха втората, Розмари попита:

— Може ли да ти задам един личен въпрос?

Сисикс се засмя.

— Никога няма да проумея защо човеците молят за позволение в такива случаи.

Розмари прокара върха на пръста си по ръба на чашата. Изглеждаше леко притеснена. Сисикс си помисли, че може би трябваше да се въздържи от последния си коментар, но… хайде де. Човеците губеха страшно много време с такива нелепици.

Човешката жена прочисти гърло и започна:

— Открих, че ние — екипажът, искам да кажа, — сме твоето семейство по пера.

Не беше ли й казвала вече за това? Явно не. Все пак не разговаряха по такива въпроси толкова често.

— Ашби ли ти каза?

— Не, намекна го. Сама открих подробностите — отговори Розмари и отпи глътка вино. — Зная, че семействата по пера следват най-различни сложни правила, и не претендирам, че ги разбирам, но се питах как… Как би категоризирала онези членове от екипажа, които не си избирала сама. Хората, които са тук, само защото имат работа на борда, искам да кажа.

— Корбин ли имаш предвид? Да, този въпрос е доста сложен. Но в семействата по пера често се случва да бъдеш роднина с някого, когото всъщност не харесваш. Просто приемаш, че някой друг в семейството се нуждае от тях, и гледаш да не им се бъркаш. Както е с Ашби и Корбин. Ашби има нужда от Корбин. За мен няма значение, че има нужда от него само в делово отношение, а не в емоционално. Ашби е част от семейството ми, по това няма две мнения. Затова и Корбин се превръща в част от семейството ми по пера.

Тя се подсмихна над ръба на чашата си и добави:

— Макар че не бих имала нищо против, ако си намери някое друго семейство.

Розмари кимна.

— Има логика. Въпреки че не питах за Корбин.

— О?

Розмари притихна. Сисикс бе наблюдавала човешки лица достатъчно дълго, за да знае, че тя или се опитва да намери правилните думи, с които да се изрази, или да събере необходимия кураж, за да ги изрече. Това бе една от причините, поради която се чувстваше толкова благодарна за възможността да общува със себеподобните си чрез езика на ръцете. Най-после, Розмари каза:

— Говорех за себе си.

Раздразнението, което Сисикс изпитваше към цялата раса на Розмари, внезапно отслабна. Тя се усмихна и взе ръката на Розмари в своята.

— Ако зависеше от мен, лично щях да те взема да бъдеш част от екипажа. Вече би трябвало да си разбрала, че ми е приятно да бъдеш част от семейството ми.

Розмари стисна пръстите й. Усмихна се, но в усмивката й се четеше още нещо… Страх, може би? Но от какво можеше да се бои? Тя отдръпна ръката си и доля чашите, като сипа последните няколко капки в тази на Сисикс.

— След като те видях със семейството ти — семейството ти по полог… Е, зачудих се дали това, което имаш тук, ти е достатъчно. Сигурно правим съвместния ти живот с нас доста труден.

— Животът далеч от останалите аандриски може да бъде труден, така е. И бих излъгала, ако кажа, че в момента не се чувствам така, сякаш някой ме е сритал в стомаха. Но съм тук по свой избор. Обичам този кораб. Обичам екипажа. Животът ми е хубав. И не бих го променила.

Очите на Розмари се извиха нагоре и се вгледаха в нея през тъмните й мигли. Сега в тях се четеше нещо различно — сила и сериозност.

— Но никой не те докосва.

Сисикс почти се задави с виното си, щом разбра какво се случва. Бе прекарала толкова много време сред човеци, и все пак продължаваха да я изненадват понякога. Изведнъж забеляза всички детайли, които й бяха убягвали. Погледа на Розмари. Виното. Срамежливите паузи, които отстъпваха пред тихо изречените, смели истини. Дрехите й… О, звезди, Розмари се беше преоблякла, откакто се бяха върнали на кораба. Човеците придаваха по-дълбок смисъл на различните видове облекло, но езикът на дрехите беше адски сложен и Сисикс така и не бе успяла да го усвои. Розмари носеше чифт меки, изящно скроени панталони и бледожълта блуза с тънки, кръстосани презрамки. Според Сисикс, това облекло се считаше за неофициално, но все пак празнично — тоалет, който някоя от приятелките на Кизи би облякла, за да отиде на купон някоя топла лятна вечер. Деколтето на блузата бе по-дълбоко от тези, които Розмари обикновено носеше, и разкриваше извивките на горната част от гърдите й. А и косата й. Беше направила… нещо с нея. Сисикс не можеше да определи точно какво, но явно се беше постарала. А и след като бе имала време да посвикне със смесицата от аромати, която се носеше от нея, Сисикс разбра, че новите нотки в миризмата на Розмари нямат нищо общо нито с виното, нито със сапуна, нито с чистите дрехи. Източникът им не беше външен. Бяха хормони.

Сисикс бе гледала видеоклипове с човеци. Бе виждала и начина, по който Кизи се гласеше, преди да отиде в някой от баровете по старпортовете. Бе наблюдавала как Ашби изучава изражението си в огледалото преди срещите си с Пей, как оправя косата си разсеяно или пък подрязва наболата по лицето си брада. Розмари бе дошла в каютата й, облечена в красиви дрехи, бе донесла вино, бе й казала много мили неща и бе направила нещо с косата си. Това беше сложният начин, по който човеците задаваха въпрос, който един аандриск можеше да зададе само с едно леко махване на пръстите.

Розмари продължи да говори.

— Сисикс, нямам пера, които да ти дам. Иска ми се да имах. Накара ме да се почувствам у дома си от първия момент, в който стъпих на кораба. И от онзи момент насам, добрината, с която се отнасяш не само към мен, но и към всички останали, се превърна в една изключително важна част от живота ми. Полагаш толкова много усилия, за да помагаш на всеки от екипажа да се чувства добре и да изразяваш привързаността си към нас по начина, по който ние очакваме да го правиш. Не твърдя, че познавам аандриските толкова добре, колкото ти познаваш човеците, но има някои неща, които разбирам. Разбирам, че ние сме твоето семейство, и че физическото докосване е жизненоважна част от взаимоотношенията със семейството, която ти липсва с нас. Мисля, че това те наранява, и затова си се постарала да потиснеш тези чувства. Видях изражението на лицето ти, когато семейството ти се спусна да те прегърне. Да, ти обичаш „Пътешественика“, но животът ти на борда му е незавършен.

Розмари стисна устни, а когато отново отвори уста, те бяха овлажнели. После продължи да говори:

— Не зная как гледаш на мен, но… но искам да знаеш, че ако искаш нещо повече… аз съм готова да ти го дам.

Сисикс сви пръсти, обърна ръка с дланта нагоре и ги разпери, въпреки че й беше ясно, че Розмари не знае какво означава този жест. Треша. Онова чувство, което съчетаваше в себе си благодарност, смирение и уязвимост и което те обземаше, когато някой друг откриеше в теб нещо истинско, само защото те е наблюдавал — нещо, което не признаваш често дори пред самия себе си. Ако Розмари беше аандриск, Сисикс щеше да блъсне чашите настрани и да се чифтоса с нея още в този момент, но трябваше да внимава. Явно онази част от нея, която разбираше човеците, още не беше толкова добре развита.

— Розмари — каза тя и взе ръката й.

Беше толкова топла. С представителите на други видове винаги беше така — бе достатъчно само да застане до тях, за да го усети, — но сега го чувстваше по-ясно от всякога. Понякога се бе чудила какво ли щеше да е да се притисне към тази топлина и да… Не, не, нямаше да мисли за това. Още не. Трябваше да постъпи умно. Внимателно. Все пак, човеците възприемаха чифтосването по различен начин. Бе чувала, че мозъците им преливат от химикали след това — доста повече, отколкото при останалите видове. Аандриските също считаха чифтосването за акт на сближаване, но човеците… човеците бяха напълно вманиачени на тази тема. Как иначе можеше да се обясни фактът, че бяха пренаселили планетата си до степен на екологичен колапс, въпреки че бяха разумна раса?

— Много… съм ти благодарна — каза Сисикс най-после.

Какъв ужасен, кух начин да опише чувствата си. Треша. Това беше единственият израз, който им пасваше, но той нямаше еквивалент на клипп. Ама че безполезен език. Лицето на Розмари помръкна леко, сякаш все пак беше очаквала Сисикс да бутне чашите встрани. По дяволите, защо не бяха обяснили нищо по този въпрос на курсовете по междурасово общуване?

— Казваш ми го… — тя се поколеба за миг.

„Мислѝ, Сисикс, мислѝ!“ — натякна си.

— Казваш ми го, защото ти е жал за мен или защото… го искаш?

Ъх. Всичко на клипп звучеше или прекалено тривиално, или прекалено емоционално. Нямаше нищо по средата. Безполезен, ама абсолютно безполезен език такъв.

Розмари отпи от виното и се загледа в чашата си.

— Е, ти наистина ме привличаш. Страхотен човек си, а и много добър приятел. Не съм сигурна кога започнах да изпитвам по-дълбоки чувства към теб. И между другото, няма никакъв проблем да ми откажеш. Много ми харесва да бъдем приятелки и бих била щастлива, ако това е всичко, което ни е писано да бъдем.

Тя отпи още веднъж.

— Но, честно казано, вероятно нямаше да направя нищо, ако не бях видяла семейството ти по полог. Като оставим собствените ми чувства настрани, ти явно се нуждаеш от нещо подобно, и не само в редките случаи, когато се засечеш с друг аандриск.

Розмари отново вдигна тъмните си, искрени очи към нея.

— Ако не от мен, то от някого другиго. Заслужаваш го.

„Просто кажи «да», Сисикс“ — умоляваше едно гласче в главата на жената-аандриск. — „Кажи «да», тя е права…“

— Розмари, бих искала да кажа „да“. Наистина.

Сисикс си припомни срамежливата новодошла секретарка, която се беше качила на борда преди по-малко от стандарт. Коя беше тази жена със сериозни очи? Жена, която говореше толкова откровено и смело? Какво бе открила за себе си в космоса, че да я промени така? Сисикс си пое дъх.

— Но аз не искам да те нараня. Мисля, че чифтосването е доста различно за моята раса. Поласкана съм, че искаш да ми дадеш нещо, от което се нуждая, но не знам дали аз ще мога да ти дам онова, от което се нуждаеш ти самата.

Розмари се подсмихна леко — по същия начин, както го правеше Дженкс, когато чуе нещо абсурдно от устата на Кизи.

— Сисикс, не те питам дали ще се ожениш за мен. Не съм влюбена в теб. Харесвам те. Харесвам каква си и как се държиш, харесвам начина, по който перата ти падат назад по извивката на врата ти. Разбирам, че твоята раса не се ограничава до един партньор. Разбирам, че схващанията ни за това какво представлява семейството са различни и че дългосрочните ни планове най-вероятно не съвпадат. Но въпреки това бих искала да съм част от света ти за известно време.

Любопитство. Ето това вече беше нещо, с което Сисикс бе добре запозната.

— Мисля, че и аз бих искала да стане така — съгласи се тя.

Предупредителното гласче в главата й вече затихваше, но отказваше да се предаде без бой, затова тя добави:

— Но има някои неща, които трябва да разбереш.

— Добре — съгласи се Розмари.

Очите й сякаш светеха, изпълнени с някаква нова надежда. Сисикс се почувства, сякаш ще се разтопи. Може би от всичко това щеше да се получи нещо наистина красиво.

— Да бъдеш член на едно семейство, както вече си забелязала, не означава само да правиш секс с останалите. Означава да се прегръщаме, докосваме и гушкаме непрекъснато. Ако чифтосването ти дойде в повече, ако…

Сисикс се поколеба. Какъв беше възпитаният начин да каже „ако щурият ти човешки мозък вземе да откачи“?

— Ако те накара да се почувстваш неудобно или ти се прииска да получаваш от мен повече, отколкото съм способна да ти дам, нямам нищо против и просто да сме близки — така, както видя, че се държа със семейството ми. Дори това би ми било достатъчно.

Със сигурност щеше да е сериозно подобрение спрямо сегашното положение.

Розмари кимна.

— Ще имам този вариант предвид. Но не мисля, че ще има някакъв проблем.

— Освен това, няма нужда да се държим по този начин пред останалите, ако така ще ти е неудобно. Няма нужда дори да им казваме.

На самата нея не й пукаше дали останалите ще разберат, но ако Розмари бе готова да направи компромис с културата си в името на разбирателството им, с удоволствие щеше да й върне услугата.

Розмари обмисли предложението й и кимна.

— Мисля, че така ще е по-добре — поне в началото.

Сисикс млъкна за момент. Знаеше, че следващите й думи засягат нещо, което повечето човеци не приемаха лесно.

— Ако спрем на някоя планета и срещна друг аандриск…

— Нямам нищо против да участваш в тет — каза Розмари. — Само недей да очакваш и аз да дойда.

— Не е защото ще ги смятам за по-важни от теб — побърза да допълни Сисикс. — Или пък защото ми харесва повече да съм с аандриски, отколкото…

— Сисикс — прекъсна я Розмари и стисна дланта й в ръка.

След това направи нещо, което никой не беше правил досега: вдигна пръстите на Сисикс и притисна кокалчетата й към устните си — само веднъж, като ги задържа така за секунда. Сисикс, разбира се, бе получавала целувки и преди — от Кизи, Дженкс и Ашби: бързи, сухи докосвания по бузата й. Това беше нещо различно. Тази целувка бе по-бавна, по-мека. Чувството беше странно, някак нежно. Харесваше й. Розмари отдръпна устни от дланта й и се усмихна.

— Разбирам.

Звезди, явно наистина беше така.

— Има още нещо — каза Сисикс.

Забеляза, че гласът й сякаш е спаднал и е станал по-плътен. Вече я контролираше нещо друго — онази част от нея, която мислеше за тет и чифтосване, частта, която крещеше от щастие, защото най-после, най-накрая се бе намерил някой в семейството й, който да я разбира. Погледна Розмари в очите и се засмя притеснено.

— Никога преди не съм се чифтосвала с човек.

Розмари се ухили.

— Това е добре — отговори тя, наведе се напред и прокара върха на пръста си по едно от перата на Сисикс. — Не ми се иска да имаш прекалено голямо предимство пред мен.

ДЕН 45, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

25-ТИ ОКТОМВРИ

— И така — каза Ашби. — Можеш ли да го поправиш?

Дженкс се вгледа в извадената на показ вътрешност на скриба на Ашби с вниманието на хирург.

— Мога да го пренастроя — отговори той — но това няма да реши проблема за постоянно. Има нужда от нов пикселизатор. Лесно бих могъл да го монтирам, но в момента не ми се намира такъв.

— А можеш ли да го накараш да спре да превключва от една страница на друга?

— Да. Качеството на картината може да започне да спада след няколко десетника, но няма да… момент. Опа.

Дженкс млъкна за момент, след което попита:

— Чуваш ли?

Ашби се вслуша внимателно. От дъното на коридора, където се намираше отсекът с водораслите, долитаха повишени гласове. Капитанът въздъхна.

— Пак ли.

Дженкс подбели очи.

— Толкова много време ще си спестят, ако единият най-сетне вземе да хвърли другия в космоса.

Двамата се запътиха по посока на гласовете. Доста лесно беше да се отгатне къде са. Постепенно започнаха да долавят откъслечни фрази от спора.

— … абсолютно некомпетентна… — чу се гласът на Корбин.

— … не беше такъв задник… — това беше Сисикс.

— … никакво уважение към работата ми…

— … просто си кажи проблема като нормален, зрял човек, мамка му, тогава може би…

— Казах си го, просто дебелата ти гущерова глава не…

— „По дяволите, Корбин!“, помисли си Ашби и ускори крачка.

— Хиск! Ахшссек тес хска есш…

— О, съскай колкото си искаш! Това с нищо не променя факта, че…

— Достатъчно — прекъсна ги Ашби, като влезе в стаята.

Дженкс остана да чака отвън в коридора — достатъчно далеч, за да бъде прилично, и достатъчно близо, за да може да види всичко.

— Ашби — започна Сисикс, чиито пера бяха настръхнали до последното. — Кажи на този арогантен, видово предубеден задник, че…

— Достатъчно, казах — заяви Ашби и изгледа строго и двамата. — Кажете ми за какво става дума.

Корбин и Сисикс се развикаха едновременно. Капитанът вдигна ръце:

— Един по един.

— Твоят пилот — започна Корбин с такъв тон, с какъвто ядосаните родители казваха „твоето дете“ на брачния си партньор, — е причината всмукателните тръби за гориво да се пренатоварят. Което пък е подложило клапаните ми на прекалено високо налягане и виж сега какво е станало.

Ашби погледна към разпределителя за гориво. Не можеше да забележи някакъв явен проблем, но зелената слуз в някои от тръбите не помръдваше.

— Нямах никаква представа, че е сменил клапана с модел с по-ниска издръжливост — отговори Сисикс и стрелна Корбин с убийствен поглед. — И все още не разбирам защо изобщо е направил такова нещо.

— Смених го с такъв, защото нямаше с какво друго. Ако случайно не си забелязала, не сме спирали на пазар от доста време. Или трябваше да се задоволя с по-нискокачествен модел, или да сменя цялата система. Което сега така или иначе ще трябва да направя, благодарение на теб.

— Да, вината е моя — понеже си направи труда да ме осведомиш за всичко това. А, не, момент. Изобщо не си го направил.

— Споменах го в кухнята онзи ден.

— Не говореше на мен! Хленчеше нещо за лабораторията пред доктор Готвач! Как, по дяволите, да знам, че има нещо общо с моята работа като пилот на…

— С други думи си решила да ме игнорираш. Ако внимаваше малко повече за нуждите на останалите, вместо да гледаш само себе си, може би…

— Стига — спря го капитанът и си пое дъх дълбоко. — Чакайте да видя дали съм разбрал правилно. Тази караница — която, между другото, успяхме да чуем чак от долния етаж — се е разгоряла само заради някаква малка повреда, причинена от един повреден клапан.

— Далеч не е малка, ще ми отнеме цял ден да…

— Малка е — повтори Ашби. — Загубил си една система, от общо шест. Горивото все още продължава да се изпомпва, нали?

Корбин се намръщи.

— Да. Но въпросът е…

— Добре. И така, значи: за в бъдеще ти — тук той посочи към Корбин — ще съобщаваш на Сисикс за промените в оборудването, защото не можеш да очакваш да знае какво се случва в твоята лаборатория. И никога повече няма да използваш онази дума на борда на кораба ми, разбра ли ме? Нито по адрес на Сисикс, нито за когото и да било. Абсолютно недопустимо е. Извини й се веднага.

— Не съм…

— Веднага.

Лицето на Корбин почервеня още повече.

— Извинявай — обърна се той към Сисикс.

Гласът му беше сух и студен като камък.

— А ти — посочи капитанът към Сисикс — ще се постараеш да не претоварваш двигателя така, когато набираш скорост. Дори клапан с ниска издръжливост не би трябвало да поддаде толкова бързо.

— Закъсняваме — каза Сисикс. — Ако не…

— Не ми пука, ако ще да закъснеем с един десетник. Не ми пука, ако ще да закъснеем и с един стандарт. Няма да поема риска да остана с изпържен двигател насред открития космос. Не и след като стигнахме толкова далеч. Внимавай повече.

Той остана, втренчен в двамата, още няколко секунди.

— Ще повторя само още веднъж. Престанете с тази неуморна, детинска вражда помежду си. Ще ме подлудите накрая. Както мен, така и останалите от екипажа. Знам, че това пътуване беше адски дълго, и знам, че всички сме уморени, но проклет да съм, ако измина останалия път до Ядрото под звуците на крясъците ви. Сдобрете се. А ако не можете да се сдобрите, се направете, че вече сте го направили. Отказвам да водя този разговор още…

Предавателят изпращя и го прекъсна:

— Хей, Ашби.

Беше Кизи.

— Ъъ… та значи… имам нужда да ми помогнеш мъничко.

— Може ли да почака?

— Ами… не, не бих казала, но ще се опитам да го убедя да…

— Кого да убедиш?

Чу се шумолене и от предавателя се разнесе гласът на Розмари:

— Ашби, получихме обаждане от един куелински патрулен кораб. Казах им да почакат малко.

Капитанът различи и гласа на Кизи някъде зад нея:

— Мислиш ли, че го ядосах? Не мога да позная, нали са им неподвижни лицата…

Ашби въздъхна и затвори очи.

— Лови, прехвърли разговора тук.

Корбин се отдръпна, за да направи място на капитана да седне на бюрото му. Пикселите се стрелнаха нагоре и оформиха лицето на един мъж-куелинец, който се беше втренчил в тях с непроницаемо изражение на бронираното си лице. Черните му очи светеха леко.

— Говори капитан Ашби Сантосо. Как мога да съм ви полезен?

— Говори началник Бевел от Бюрото за междузвездна сигурност. По силата на разпоредбите, изложени в Раздел 36–28 от Поправката на Закона за сигурност по границите, сте длъжни да предоставите превозното си средство и всички членове на екипажа за инспекция.

— Вече ни сканираха веднъж, когато навлязохме на територията на Куелин. Нарушили ли сме някакъв закон?

— Става дума за инспекция на случаен принцип. Бюрото за междузвездна сигурност има право да обискира всяко превозно средство, което намери за необходимо, по собствено усмотрение и без да посочва изрична причина.

— Смятам, че вече сте получили копия от работния ни лиценз и летателния ни план от секретарката ни. Прав ли съм?

— Да, получихме въпросните материали. Правото ви на преминаване през териториите ни е вече потвърдено.

— Не искам да създавам проблеми, но гоним доста важен краен срок. Имам ли право да откажа инспекцията?

— Ако откажете, поемате риска от евентуална конфискация на превозното ви средство и арест на всички членове на екипажа. Отказът за съдействие на служителите по инспекцията представлява нарушение на споразумението за членство в НГ и е наказуем по силата на Наредба 226–09.

— Е, значи ще ви очакваме на борда.

— Служителите ни ще пристигнат при вас след десет минути — отговори началник Бевел.

Пикселите се разпръснаха. Разговорът беше приключил.

— Ама че чаровник — изкоментира Дженкс. — На бас, че е страшно готина компания по купони.

— Само ако домакините му представят необходимия формуляр — каза Ашби и потри основата на носа си с пръсти. — Досадник.

Вратите на товарния асансьор се отвориха с дрънчене, и отвътре изскочиха Розмари и Кизи.

— Всичко наред ли е? — попита Кизи. — Да не ни навлякох неприятности? Просто не бива да отговарям на обаждания никога повече, отвсякъде изглупявам…

— Всичко е наред, но ще трябва да ги пуснем за още една инспекция.

— Защо?

— Защото така казаха, защото са куелинци и защото са от онзи тип хора, които предпочитам да не ядосвам.

— Доколкото знам, обиските на място са адско главоболие — обади се Сисикс.

— Предишният обиск мина добре.

— Да, но това беше просто основно сканиране — за оръжия, нелегална техника и такива неща. Повярвай ми, сега ще обърнат всичко наопаки. Чувала съм, че правят и тестове на кръвта.

— Това пък защо? — попита Розмари.

Дженкс въздъхна.

— Заради онзи задник с взривоботите в кръвта, обзалагам се. Помните ли? Онова тъпо, расистки настроено хлапе, което спретна онази демонстрация по време на една гранична проверка преди няколко стандарта? Дори не ги беше програмирал както трябва. Всичко, което успя да направи, беше да си отнесе собствената глава.

— Странно как расистите винаги се оказват причината, поради която всички трябва да страдаме — отбеляза Сисикс.

Корбин изсумтя презрително, но тя се запъти към вратата, преди той да е успял да каже нещо.

— Ще отида да доведа Охан.

Ашби погледна към Кизи, а после — към Дженкс.

— Случайно да имате нещо из дълбоките запаси, за което да вземат да се заядат? Каквото и да е?

Дженкс се замисли дълбоко.

— Не мисля.

— Нямаме — потвърди Кизи. — Изпихме последните бутилки от домашното пиво на Мечок миналия десетник.

Изведнъж ръцете й се стрелнаха към устата и тя възкликна:

— Ох, мамка му и прасе!

— Какво? — попита Ашби.

Тя плъзна длани нагоре към темето си и започна да си скубе косата.

— Имам торбичка хипнол в чекмеджето за чорапи.

— Добре, че се сети. Иди я хвърли в двигателя.

— Но… — рамената на Кизи се превиха унило. — Тук няма откъде да си купя нов. Пазех го за някой специален случай.

Ашби се намръщи. Не беше в настроение за оправдания.

— Не подлежи на обсъждане. В двигателя. Веднага.

— Хайде, Киз — подкани я Дженкс, като я хвана за китката и я поведе обратно към товарния асансьор. — Да идем да я свършим тая гадна работа.

— Мразя куелинците — отговори тя. — Гадняри са и са тъпанари, и никой не ги харесва.

След това понижи глас и прошепна съзаклятнически, докато се качваха в асансьора:

— Ако го изпушим сега, ама много бързо, дали ще забележат?

— Още те чувам, Кизи — извика след нея Ашби.

Кизи се нацупи.

— Е, поне се опитах — каза тя, докато вратите се затваряха след нея.

Розмари беше виждала куелинци на видео, но въпреки това бе напълно неподготвена за съществата, които изтрополяха през вратите на товарния отсек. Опита се да се сети за някакъв по-красноречив начин да ги опише, но всичко, което й хрумваше, беше думата „омарокентаври“. Хитинови, сини екзоскелети, дълги, хоризонтално разположени кореми, тела, разделени на сегменти, множество членести крака, а на върха на всичко това — лице, подобно на маска. По черупките им бяха дамгосани различни символи, обрамчени с лъскави камъни. Тя знаеше, че не е добра идея да съди за дадена раса по външния й вид, но покрай черупчестата им външност и обаждането, което се бе състояло по-рано, й беше доста трудно да ги приеме топло.

Останалите от екипажа явно също изпитваха леко неудобство, което я караше да се чувства малко по-добре. Беше всеизвестно, че куелинците обикновено си падат ксенофоби, и не се случваше да напускат териториите си често. Включването им в НГ бе продиктувано от рационални мотиви — или поне така беше чела Розмари. Куелините разполагаха с огромни залежи от полезни изкопаеми и бяха привлечени към НГ от хармагианците, които имаха предостатъчно пари и висококачествено оборудване, с които да ги примамят. Не че куелинците и хармагианците се харесваха. Интересно как потенциалните облаги бяха в състояние да изместят всякакви досегашни антипатии.

Шестима куелинеца влязоха в товарния отсек, предвождани от онзи, който се бе обадил преди десет минути — началник Бевел. Той непрекъснато се разпореждаше с низшестояищте си (или поне така предполагаше Розмари, понеже не говореше телераински). Четирима от тях се запътиха навътре в кораба, съпроводени от потракването на дългите си крака по металния под и понесли пищящите си сканиращи устройства.

— Подредете се в редица и се пригответе да бъдете сканирани — каза началник Бевел, вместо да се представи или да се здрависа с тях.

Екипажът се подчини. Розмари се озова застанала до Сисикс и двете се спогледаха. Сисикс подвели очи и разтърси глава раздразнено.

Бевел посочи с единия си крак към Охан.

— Какво им има?

Розмари погледна към Охан, които трепереха. Не силно, но достатъчно, за да се забелязва дори от разстояние.

— Стари са, вече са болни — обясни доктор Готвач. — Не е заразно. Става въпрос за прогресиращо неврологично заболяване, заради което им е трудно да стоят прави продължително време.

Бевел бе вперил очи в Охан, но поради липсата на клепачи или лицеви мускули беше невъзможно да се определи какво мисли.

— Позволявам им да седнат.

— Благодаря — кимнаха Охан и се свлякоха на пода, като все пак се опитаха да запазят стегната, благоприлична поза.

Явно куелинецът все пак не беше толкова неприятен тип.

Бевел премести погледа си на доктор Готвач.

— Ще трябва да прегледаме медицинския им картон, за да потвърдим тази информация.

А може и да беше.

Жената-куелин до него извади някакъв уред от чантата, която бе преметнала през рамо.

— Ще сканирам кръвта, хемолимфата и всички останали видове телесни течности, които притежавате, за замърсители, патогени, незаконни наноботи или каквито и да било други забранени или опасни вещества. Ако знаете, че в системата ви се съдържат такива вещества, кажете ни сега.

Тя спря, за да им даде възможност да отговорят. Всички мълчаха.

— Започвам сканирането — каза тя и отиде в другия край на редицата, където бе застанал Дженкс. — Вие сте необичайно нисък.

— А вие имате един тон крака — отговори Дженкс и протегна ръка към нея.

Куелинката не каза нищо и притисна скенера към дланта му. Чу се механично изщракване. Розмари чу как Дженкс си поема въздух през зъби със съскане. Куелинката се втренчи в показателите на скенера. Явно доволна от видяното, тя продължи напред към Ашби.

Дженкс погледна ръката си.

— Какво, няма ли да дадете един анкерпласт или памук… или… не? Окей. Благодаря.

Куелинката продължаваше нататък, като сканираше членовете на екипажа подред. Розмари послушно протегна ръка, когато стигна до нея. Бодването на иглата бе неприятно, но не беше болка за умиране. Въпреки че знаеше, че няма да открият нищо интересно в кръвта й, тя не се сдържа и въздъхна тихичко от облекчение, когато куелинката отмина нататък. В тези сапиенси имаше нещо, което силно я напрягаше.

Въпреки че не можеше да разпознава различните изражения на лицето на куелинката, нещо в него явно се промени, след като сканира Корбин. Началник Бевел явно също го забеляза и веднага се запъти към тях. Погледна към скенера и размени няколко бързи реплики със служителката си.

— Артис Корбин — произнесе началник Бевел, — съгласно разпоредбите, изложени в раздел 17-6-4 от Споразумението за съхранение на генетичната чистота, ви поставям под арест.

— Какво?! — извика Корбин.

Куелинката вече се бе заела да връзва ръцете му с нещо, което наподобяваше енергийни белезници, след което го избута към вратата.

— Нищо… Нищо не съм направил!

Ашби се спусна след него.

— Началник Бевел, какво…

Бевел го спря.

— Ще се наложи да разпитаме всички ви. Засега ще останете тук. Разпитите ще се състоят в помещение по наш избор веднага след като приключим с обиска на превозното ви средство. Според разпоредбите на раздел 35–2 от Закона за наказателните процедури ви е забранено да търсите помощ от адвокати или други юридически компетентни лица.

— Извинете?! — попита Ашби. — Какво, по дяволите, става?

Розмари се опита да запази спокойствие. Никой от тях не беше направил нещо нередно — не и доколкото й беше известно, а ако досега не бяха заподозрели, че идентификационният й файл е подправен, значи надали щяха да го забележат въобще. Колкото до Корбин, не можеше да се сети за някого, за когото бе по-малко вероятно да е нарушил някакъв закон. Явно ставаше дума за някакво недоразумение.

— Не сте арестувани — каза Бевел. — Няма повдигнати обвинения срещу вас, поне на този етап. Но отказът да съдействате добросъвестно по време на разпитите ви е наказуем със затвор.

Дженкс се втренчи в него ядно.

— Капитанът ви зададе въпрос. Какво е направил Корбин?

— Недей, Дженкс — обади се доктор Готвач.

Куолииклтл изчезна от кораба заедно с Корбин.

— Ашби! — извика той, преди да го отведат. Влачеше крака, но куелинката неумолимо го тикаше напред. — Ашби, не съм…

— Зная, Корбин — каза Ашби. — Ще изясним въпроса колкото може по-бързо.

След това се обърна към Бевел. Бе напълно побеснял. Розмари никога не го беше виждала такъв.

— Къде го водите? В какво престъпление е заподозрян?

Началник Бевел погледна капитана с плоските си, черни очи.

— Че съществува.

Сканираха гривната на китката му и му взеха дрехите. Вика, докато прегракна, но никой не му отговаряше. Дори не можеха да говорят клипп. Думите им бяха странни, изпълнени с щракащи звуци. Краката им барабаняха по пода. Дори очите им сякаш прещракваха. Все едно се намираше в термитник, пълен с метални насекоми — тъмно, горещо, влажно и изпълнено с непрекъснато щракане и барабанене.

Не знаеше колко далеч от „Пътешественикът“ се намира. Бяха го преместили на друг кораб. На орбитален, може би? Не можеше да определи. Наоколо нямаше нито илюминатори, нито видеоекрани (поне доколкото бе успял да види). Бяха го натикали в една огромна зала — колкото товарен отсек на търговски кораб. На равни разстояния по пода имаше шахти с гладки стени, два пъти по-дълбоки от него. Ако се взреше усилено, можеше да различи блясъка на чифтове очи, които го наблюдаваха от дълбините им.

Опита се да се покрие. Куелинците не носеха дрехи, но пък на тях не им трябваха — нали имаха черупки. Не бяха направени от меко, незащитено месо и коса, и не бяха покрити с бръчки, линии и закръглености от вида, които хората предпочитат да запазят скрити от околните. Прииска му се и той да имаше черупка. Щеше му се да принадлежи на раса, която да е надарена с шипове, рога или изобщо нещо по-внушително от уязвимата торба плът, която представляваше. Искаше му се куелинците да са онези, които ги е страх.

Бутнаха го грубо към една от празните шахти.

— Не — каза той, като се помъчи да прикрие треперещия си глас. — Не и преди да ми кажете какво съм направил. Аз съм гражданин на НГ, имам право на…

След секунди му се искаше да не се беше обаждал въобще.

Един от куелинците го грабна с горните си крайници и го притисна към твърдата броня на гърдите си с гърба напред. Сегментираните му крака обвиха тялото му като бодлива тел. Другият куелинец се наведе, опря се на земята с лице надолу и изпъна гръб като дъска. Корбин забеляза за пръв път колко дебела е бронята на теметата им — извит, черно-син купол, целият в следи от одрасквания и лъснат до блясък.

В следващия миг вторият куелинец го нападна. Извитата броня на главата му се заби право в гърдите му. Болката избухна в тялото му и той се задави и закашля, като опръска със слюнка главата на куелинеца. На него обаче явно не му пукаше. Отдръпна се назад, после отново се засили към него.

„О, не, моля ви се…“

Чу как ребрата му изпукват още преди да усети болката. Чу болезнения вик, преди да осъзнае, че е излязъл от собствената му уста. Отпусна се в прегръдката на първия куелинец, но той го задържа прав. Вторият отново се приготви да го нападне.

Онзи, който го държеше, явно го беше пуснал в някакъв момент, защото Корбин се опомни на пода, където се беше свил, обзет от пристъпи на неконтролируемо треперене и повръщане. Усещаше пробождането на счупените си ребра всеки път, когато стомахът му се надигнеше. От време на време от устата му се отронваше по някой тих стон, накъсан от отчаяните усилия на дробовете му да си поемат въздух.

Бутнаха го в ямата. Той се строполи надолу покрай студената, метална стена. Удари се в пода с лицето напред. Усети как носът му се чупи настрани, а от ноздрите му бликва кръв. Куелинецът, който бе изпочупил костите му, му изкрещя нещо на клипп — седем гневни, резки думи, които не спряха да се въртят в главата на Корбин през последвалите дълги часове:

— Отсега нататък ще си затваряш устата, клонинг.

Ашби се върна последен от разпита и се присъедини към останалите, които се бяха събрали около масата в трапезарията. Изглеждаха изтощени. Дори Охан бяха дошли и чакаха, свити под едно одеяло на близката пейка. Доктор Готвач беше донесъл малко пролетен сладкиш. Никой не ядеше.

— О, звезди — възкликна Кизи, изтича към него и го прегърна силно през кръста. — Мислех, че ще отведат и теб.

— Добре съм — успокои я той.

— Нямаше те цели шест часа.

— Стори ми се още по-дълго.

Той се свлече на стола си, а доктор Готвач сложи чаша мек пред него. Ашби я хвана с две ръце и остави топлината да ги сгрее постепенно. За секунда остана, загледан в празното пространство, след което си пое дълбоко дъх и вдигна поглед към екипажа си.

— Знаеше ли някой от вас?

Всеобщо клатене на глави.

— Представа си нямах — каза Дженкс и запали лулата си за червена трева.

Купчинките пепел на чинийката пред него показваха, че вече е изпушил две.

— Тъкмо обсъждахме дали самият Корбин го е знаел — каза Сисикс.

— И? — попита Ашби.

— Не мислим, че е знаел — отговори Дженкс и издиша струйка дим през зъби. — Видяхте ли му лицето, докато го влачеха? Нямаше и най-бегла идея какво се случва.

— Проверих едно от старите му кръвни изследвания — намеси се доктор Готвач. — Няма съмнение по въпроса. В ДНК-то му има известни отклонения, които не биха могли да се получат по друг начин.

— Как така не си ги забелязал по-рано? — попита Ашби.

— Защото са от онзи тип неща, които можеш да откриеш, само ако търсиш изрично тях. А нямах причина да го правя.

Капитанът въздъхна и се облегна назад.

— Това не променя нищо. Надявам се, че всички разбирате това Корбин е сапиенс и не ме интересува как точно се е появил на бял свят. Зная, че характерът му е малко… труден — призна той и хвърли поглед на Сисикс, която ровеше из едно парче сладкиш с нокът. — Но е част от екипажа ни и трябва да му помогнем.

Огледа събралите се около масата. Нещо не беше наред.

— Момент, къде е Розмари? Не се ли е върнала още?

„Да не са разбрали и за нея? Звезди, колко от членовете на екипажа си ще загубя днес?“

— Не, тя е в офиса си — успокои го Сисикс. — Рови се из различни правни сайтове, за да търси някаква възможност да отървем Корбин, откакто го отведоха.

Ашби си напомни да вдигне заплатата на Розмари веднага, след като построят тунела.

— Ще отида да й помогна — каза той и стана от мястото си.

— Няма нужда — спря го Розмари, която тъкмо бе влязла в трапезарията със скриб в едната ръка и пикселова писалка зад ухото. — Но имаме да обсъждаме доста неща.

— Да чуем.

Розмари седна на един от столовете около масата.

— Корбин е под арест на борда на един куелински орбитален кораб. Могат да го задържат там неограничено време — колкото е необходимо, докато случаят му е готов за разглеждане.

— А какво ще стане тогава?

Розмари зае мястото си до масата.

— Ако не направим нещо, ще го пратят на някоя от куелинските наказателни колонии. Повечето от тях представляват нещо като каторги, доколкото разбрах. Явно по-голямата част от добива на терацитна руда за НГ е осигурен с цената на труда на куелинските затворници.

— Ама че весело — отбеляза Дженкс. — Много ми е приятно, че разбрах откъде идват електрическите ни табла.

— Нима имат право на такова нещо? — попита докторът. — Корбин е гражданин на НГ.

— Не, не е — отвърна Розмари. — Понеже клонирането е незаконно на почти всички територии, които спадат към НГ, клонингите не получават правата, с които се раждат естествено заченатите индивиди. Трябва да преминат през същия процес на кандидатстване и евентуално одобрение на кандидатурата, през който трябва да минат и членовете на раси извън НГ — дори ако е прекарал целия си живот на нейна територия.

— Никак не е честно — заяви Кизи.

— Да — съгласи се Дженкс. — Но помисли колко рядко се случват подобни неща. Властите, които са съставили съответните закони, няма да си правят труда да разработват нови законови системи, за да решат проблем, който засяга… колко? Няколкостотин души, ако не и по-малко? Създателите се намират само на някои от крайните колонии и силно се съмнявам, че някой от тях ще вземе да се върне в НГ. Затова такива случаи почти не се срещат.

— Точно така — съгласи се Розмари. — И по тази причина неофициалната политика за справяне с тях е да се следват законите на местната администрация. Ако бяхме открили, че Корбин е клонинг, докато бяхме на хармагианска територия, например, той пак щеше да бъде задължен да си подаде кандидатурата, но единственото, което щеше да му се случи накрая, е малка бележка, добавена към идентификационния му файл. Единственият друг човек, когото щяха да арестуват, е баща му — което вероятно се случва тъкмо в момента.

— Някой знае ли нещо за баща му? — попита Кизи.

— Мисля, че още е на борда на „Енцелад“, в орбита. Не си говорят — каза капитанът, след което се обърна към Розмари. — Дай да видя дали съм разбрал правилно. Корбин всъщност не е гражданин, затова не можем да се позовем на правата му по силата на конституцията на НГ?

— Точно така. Но има една вратичка. Само дето не е… — тя прочисти гърло. — Не е много приятен вариант.

— Така си и мислех.

Розмари се заигра нервно с писалката.

— Условията на членство в НГ за куелинците гласят, че трябва да се съобразяват с всички законови документи, свързани с граждани на НГ, които минават през територията им. Става въпрос за случаи като, например… Да кажем, че един човек и един хармагианец сключват партньорство на територията на хармагианците.

— Ъъъгх — възкликна Кизи отвратено.

— Расистка — сухо изкоментира Дженкс.

— Не съм расистка, просто са лигави.

— Само давам пример — спря ги Розмари. — И така, те не биха могли да регистрират партньорството си на куелинска територия, понеже там не се признават междувидовите партньорства. Но понеже вече са регистрирани на друга от териториите, които влизат в НГ, куелинците трябва да се съобразят с наличието на законно партньорство.

— Как така? — попита Ашби.

— Ако корабокрушират и един от тях загине например, куелинските власти трябва да признаят другия за най-близък наследник, независимо че самите те не биха дали такива права на членове на междувидова двойка, които живеят на тяхна територия.

— Ясно. А как ще помогне това на Корбин?

— Ами, когато си подадеш кандидатурата за гражданство в НГ, трябва да имаш законно назначен настойник през целия период на процеса по кандидатстването. Гражданин на НГ, който да гарантира за теб.

— Да, аз трябваше да направя именно така — потвърди доктор Готвач.

— И как става? — попита Дженкс.

— По-скоро е формалност. Идеята е, че трябва да има кой да ти помогне да се ориентираш и приспособиш към новата обстановка — да научиш езика, да разбираш местната култура и етика, такива неща. Настойникът отговаря и за това да предаваш всичките си документи навреме, и трябва да те придружи на изслушването. Нещо като система за интегриране с помощта на другарче.

— В случая на Корбин изглежда доста глупаво — отбеляза Кизи. — Не е като да трябва да започва тепърва да учи клипп.

— И така — обобщи Ашби, — ако Корбин има назначен настойник, куелинците трябва да го освободят и да го предадат на въпросния, така ли?

— Да, но имаме съвсем малко време да го назначим. Ще трябва да попълним формулярите, да ги предадем на НГ за одобрение и да изпратим копие на куелинците, преди да започне обработката на делото му. Аз имам… един познат, който може да помогне. Чиновник в НГ. Сигурна съм, че щом разбере, че случаят е спешен, ще придвижи формуляра колкото може по-бързо.

— Същият приятел, който… ъъм…? — погледна я въпросително Дженкс и посочи към гривната на китката й.

Розмари сведе поглед.

— Да.

— Колко време имаме, преди да разгледат случая на Корбин? — попита доктор Готвач.

— Никой не знае. Може би дни, може би — десетници. Може дори в момента да заседават по въпроса, макар че се съмнявам. Доколкото съм запозната с правната система на куелинците, нямат навика да бързат с такива неща.

— Добре — каза Ашби — Само ми покажи къде да оставя пръстов отпечатък.

— Не… За съжаление ти не можеш да му станеш настойник.

Розмари си пое дъх. Явно се чувстваше неловко.

— Има една уловка. Тъпа, бюрократична уловка, но не можем да я заобиколим.

— Слушам те.

— Куелинските закони относно клонирането не са просто строги, а… Дори не мога да намеря правилната дума. Железни. Разбирам ги само бегло, но доколкото схванах, куелинците са водили доста ожесточени междупланетни войни преди няколко века, а клонирането и евгениката са имали пряка връзка с тях. Съвременните куелинди не смятат клонирането за етически съмнителна постъпка, а направо за злина. За тях самото съществуване на Корбин представлява опасност. Поради което законите им относно клонирането са доста по-изчерпателни от онези на останалите раси. Явно са взели предвид възможността на територията им да попаднат клонинги от други територии.

— Което означава, че…?

— Което означава, че независимо от конституцията на НГ няма да пуснат Корбин под попечителството на представител на вид, който забранява клонирането. Според тях, те биха му направили услуга, като задържат клонинга в плен, вместо да го пускат обратно в галактиката.

Тя прочисти гърло.

— Затова единственият начин да спасим Корбин би бил да му намерим настойник от раса, която няма закони против клонирането.

— Че кой няма… — започна Ашби, но се спря, когато видя колебливото изражение на лицето на Розмари.

Тя не гледаше към него. Капитанът проследи погледа й през масата. Гледаше Сисикс.

Сисикс примигна два пъти. Лицето й бе лишено от каквито и да е чувства. След това покри очи с длан, отметна глава назад и въздъхна протяжно и гневно.

— Просто нямам думи, мамка му.

— Момент — обади се Кизи. — Наистина ли? Аандриските нямат закони против клонирането?

— Не, нямаме.

— Защо?

— Защото не го правим — сопна се тя. — Дори не ни е хрумвало. И знаете ли защо? Защото, за разлика от вас, ние смятаме, че природата си върши работата идеално и без ние да бърникаме и да ровичкаме из… о, това е просто нелепо.

— Сисикс… — обърна се към нея Ашби.

— Нищо не казвай. Ще го направя. Дори не е под въпрос. Няма да го оставя да изгние в някоя мина за терацит.

Тя избарабани с нокти по масата.

— Окей. Хубаво. Какво трябва да направя? Да подпиша някакъв формуляр и да отида с него на няколко изслушвания?

— Да… — потвърди Розмари, облиза устни и побърза да добави: — И ще трябва да се намираш в същата система като него през цялото време, докато кандидатурата не бъде приета.

Перата на Сисикс се накокошиниха.

— А това колко време ще отнеме?

Розмари се сви на стола си. Цялото й тяло бе приело формата на едно голямо извинение.

— Около един стандарт. Може и повече.

Сисикс изруга на рескитски и стана от масата. След това се обърна пак към Розмари:

— Не ти се сърдя за това — каза й. — Ясно ти е, нали?

— Ясно ми е — отговори Розмари, като отвърна на погледа й.

Ашби видя как двете провеждат кратък разговор без думи.

Наблюдаваше ги с любопитство. У него се събудиха известни подозрения, но сега не беше моментът да размишлява върху тях. Имаше по-важни неща, за които да се погрижи.

Сисикс въздъхна още веднъж и се опита да приглади перата си с ръка.

— Е, хайде — подкани ги тя. — Да идем да го спасим това копеле.

Сисикс се намираше на борда на орбиталния патрулен кораб от едва няколко минути, но вече го мразеше. Нямаше илюминатори. Нямаше цветове. Тихи коридори. Лишен от всякаква естетика, ъглест дизайн. Каквото и да погледнеше, й вдъхваше чувство за мрачна стерилност. Разбираше, че затворите не се строят с идеята да бъдат весели, но тук беше далеч по-зле, отколкото си беше представяла. Беше от типа място, което те кара да се откажеш дори от мисълта за противозаконни дейности в бъдеще. Единственото хубаво в него бе топлината — и все пак, жегата понякога идваше в повече. Въздухът бе така натежал и сгъстен, сякаш можеше да го сдъвче.

Влязоха в едно помещение, в което нямаше нищо, освен няколко вградени в стената скенера и една внушителна двукрила врата.

— Изчакайте тук — заповяда куелинецът, който я придружаваше.

След това отиде до един от панелите на стената и въведе някакъв код. Вратите се отвориха, а Сисикс едва не се задуши от вълната въздух, която нахлу през тях — отвратителна смес от немита кожа и екскременти. Притисна длан към ноздрите си и се отдръпна назад. Как издържаше куелинецът? Беше ли надарена с обоняние расата му изобщо?

Пребори се с гаденето и се опита да надникне в килиите за арест. Светлината бе прекалено слаба, за да различи детайлите, но виждаше телесната топлина, която се издигаше от дъната на шахтите на пода. Шахти. Знаеха ли за това от НГ? Някой в Парламента трябва да беше осведомен. Пукаше ли им? Заспиваха ли по-трудно вечер, когато знаеха, че заседават на една маса с вид, който се отнасяше така към други видове? Или лесният достъп до терацит беше достатъчен да потисне тези терзания? Гаденето й се увеличи още повече, но този път нямаше нищо общо с миризмата.

„А аз съм тук заради Корбин“ — помисли си тя. Самата идея продължаваше да й се струва невероятна. Беше влязла в този бездушен, неприятен като отворен гроб кораб, след като бе подписала сума ти сериозни документи и формуляри, с които щеше да е длъжна да се съобразява в продължение на стандарт — цял проклет стандарт — и всичко това — заради Корбин. Онази хаплива, грозна загуба на пространство. Защо той? Защо тя? Приемаше присъствието му на кораба, преглъщаше факта, че деляха пространство, въздух и храна, но това — това вече беше абсурдно. И нечестно. И незаслужено.

След известно време видя как куелинецът се връща обратно към двойната врата. Пред него вървеше мъж-човек. Но нещо не бе наред с човека. Сисикс го виждаше в движенията му. Какво му бяха направили? Тя си пое въздух рязко, когато двамата се приближиха. Тъмни синини покриваха почти целия торс на мъжа — лилави, обрамчени с жълто по краищата. Лицето му бе почти неузнаваемо, а носът му висеше под неправилен ъгъл. Движеше се сковано, стиснал ребрата от едната си страна с ръка. С другата ръка се опитваше да прикрие голите си гениталии. Човеци. Бяха го подложили на жесток побой и хвърлили в яма в пода, а той се безпокоеше за това?

Но след това видя изражението на лицето му. В началото си помисли, че е гняв, но не — беше срам. Никога нямаше да разбере напълно човешкия свян от голотата, но знаеше колко дълбоко е заложен той в расата им. Разбра също, че всички обиди, които Корбин някога й беше нанасял, току-що бяха изцяло възмездени. Да го блъскат насам-натам из ареста гол беше достатъчно унизително, но да го види така някой, когото той ненавиждаше, беше стократно по-лошо. На Сисикс й се прииска да бе имало начин да изпратят друг вместо нея. Извърна поглед.

— Сигурна ли сте, че го искате? — попита я куелинецът. — Той е природно извращение.

Сисикс се втренчи в него ядно.

— Идете да донесете дрехите на извращението, ако обичате.

— Сигурно са били унищожени.

Тя пристъпи към Корбин, който явно се държеше на крака с големи усилия. Хвана ръката му и я обви около кръста си, за да може да се опре на нея. Беше ли го докосвала преди изобщо? Не мислеше. Трябваше да е имало поне някакво ръкостискане, когато го бяха наели. Сисикс отново се обърна към куелинеца.

— Нямате ли все нещо? Одеяло? Кърпа? Каквото и да е?

Пазачът се поколеба, след което отвори един панел на стената. Беше пълен с медицински консумативи. Въпреки непроницаемата маска на лицето му, Сисикс остана с впечатление, че куелинецът внимава за държанието си в нейно присъствие. Тя самата не беше никой важен, но расата й бе една от трите най-важни в парламента на НГ и влиянието им бе доста по-значително от това на куелинците. Дипломатическите връзки между видовете им бяха, меко казано, обтегнати, и ако някой от куелинците се е държал зле с аандриск, новинарските емисии щяха да направят от това истински скандал.

Куелинецът й подаде едно малко одеяло, направено от някаква синтетична тъкан, подобна на фолио. Тя помогна на Корбин да го увие около кръста си.

— Благодаря — каза той с изтънял глас.

Явно не можеше да си поеме дъх с пълни гърди. Очите му бяха вперени в пода, но Сисикс видя, че се бори да спре сълзите, които напираха в тях. Ако се разплачеше, само щеше да прибави още един повод за срам към останалите. Сисикс отклони поглед от лицето му. Не й беше работа да го зяпа, докато е в такова състояние.

— Хайде да се връщаме у дома — каза тя и го изведе от стаята, а куелинецът продължи да ги следва по петите.

След една-две секунди, Корбин заговори тихо, почти шепнейки:

— Не бях сигурен, че ще ме изведете оттук.

Сисикс не отговори. Нямаше какво да каже — нямаше да прозвучи нито на място, нито искрено. Продължиха надолу по коридора. Корбин трепваше леко от болка на всяка крачка. След известно време попита:

— Защо ти?

Тя въздъхна.

— Сложно е, а и когато разбереш какво става, няма да ти хареса повече, отколкото на мен. Но нямам търпение доктор Готвач да те пооправи малко. Засега, нека просто кажем, че… така беше правилно.

Помежду им се възцари неловко мълчание.

— Благодаря — прошепна Корбин най-накрая. — И… да. Благодаря.

— Е — прочисти гърло Сисикс, — все пак трябва да те предупредя, че отсега нататък ще мога да пускам отоплението толкова високо, колкото си поискам.

Четири дни по-късно Корбин седеше на тезгяха в лабораторията си и внимателно мажеше водорасли на едно от картончетата за мостри. Последната партида се бе получила малко лепкава и не беше сигурен защо. Разстла водораслите на тънък слой, така че да може да види клетките ясно, когато постави картончето в скенера. Обикновена задача, но той не я усещаше така. Вече нищо не му се струваше както обикновено — нито лабораторията му, нито леглото му, нито лицето му. Но именно затова трябваше да се занимава с обикновени задачи. Щеше да намаже картончето с водорасли и щеше да го пусне в скенера.

Щеше да го прави отново и отново, докато нещата пак не започнеха да изглеждат такива, каквито бяха преди.

— Извинявай, Корбин — обади се Лови през предавателя на стената.

— Да?

ИИ-то се поколеба за миг.

— Обаждане по сиб за теб. От Тартарус.

Корбин вдигна поглед от водораслите, без да каже нищо. Тартарус. Затворнически астероид в пояса на Кайпер. Познаваше само един човек, който може да го търси оттам.

Лови продължи с глас, който издаваше колко й е неловко:

— Мога да отхвърля обаждането, ако желаеш?

— Не — каза Корбин, избърса зелената слуз от края на пипетата за мостри и я остави настрани. — Свържи ме.

— Добре, Корбин. Надявам се да мине добре.

Корбин кимна рязко. Предавателят щракна и се изключи. Той въздъхна, седна на бюрото си и махна с ръка към пикселовия прожектор. Пикселите мигом се издигнаха и оформиха екран. В долния му ъгъл мигаше яркочервен правоъгълник — знак, че има входящо обаждане по сиб, което е оставено на изчакване. Той го погледа как светва и угасва пет пъти, след което направи жест с ръка, за да вдигне.

Лицето на баща му се появи на екрана. Корбин не бе говорил с него от четири стандарта насам. Баща му беше остарял — а и напълнял леко, което го изненадваше. Винаги го беше тормозил да яде здравословно. Корбин се загледа в познатите извивки, ъгли и бръчици по лицето на баща си. Чертите му бяха станали по-ясно изразени — задълбочени от старостта, — но иначе бяха същите като неговите. Не просто подобни. След време, лицето на Корбин щеше да изглежда точно като лицето на екрана.

Баща му заговори.

— Удряли са те.

Корбин се облегна назад в стола, за да е сигурен, че баща му вижда ясно вече избледняващите синини по лицето му. Именно Затова не беше позволил на доктор Готвач да оправи раните му — с изключение на счупените кости. Беше се надявал, че това ще се случи — че баща му ще види щетите, причинени от собствената му арогантност.

— Здравей, Маркъс. И да, върнах се от затвора със счупен нос и три пукнати ребра. Едно от които насмалко да пробие белия ми дроб.

— Съжалявам, Артис. Толкова много съжалявам.

— Съжаляваш? — отговори Корбин. — Извлякоха ме насила от дома ми, смляха ме от бой и ме захвърлиха в някаква куелинска дупка, където ми се изясни, че целият ми живот е бил лъжа — а ти съжаляваш. Е, благодаря, но това ми се вижда някак си недостатъчно.

Маркъс въздъхна.

— Затова и ти се обадих. Предположих, че искаш да ми зададеш някои въпроси. Ако можеш да спреш да ме мразиш за няколко минути, с удоволствие ще им отговоря. Не мога да се обаждам често от това място. Достъпът до ансибъл е нещо, което получаваме рядко.

Корбин се взря в пикселовото изображение на мъжа. Изглеждаше толкова победен, толкова уморен. Корбин усети, че гледката го изважда от равновесие и това го накара да побеснее още повече.

— Всичко, което искам да зная, е откъде всъщност съм се появил.

Маркъс кимна и сведе очи надолу.

— Нали си спомняш колко често ме питаше за майка ти?

— Разбира се. Всичко, което ми каза, беше, че е починала при катастрофа със совалка. Никога не говореше за нея. В което има логика — като се има предвид, че изобщо не е съществувала.

— О, не — поправи го Маркъс — Имах съпруга. Тя не ти беше майка, разбира се, но…

Той се загледа отнесено в празното пространство.

— Артис, никога не ме е бивало много в общуването с други хора. Винаги съм предпочитал да прекарвам времето сам, в лабораторията си. Данните са нещо, което обичам. Те са постоянни, надеждни и лесни за разбиране. С тяхна помощ винаги можеш да откриеш правилния отговор. Ако в показателите няма логика на пръв поглед, винаги можеш да откриеш каква е причината. С хората е различно.

Той поклати глава и добави:

— Никога не съм разбирал хората. Сигурен съм, че знаеш какво е.

Корбин стисна челюсти.

„По дяволите“ — помисли си. — „Колко от мен всъщност си ти?“

Маркъс продължи:

— Когато бях млад, се хванах на работа в „Панорама“.

Корбин познаваше мястото — една от малкото лаборатории на повърхността на Ениелад. Бе поставена под стриктна карантина, за да се предотврати евентуалното разпространяване на замърсители и бактерии в микробиотичните басейни под ледената повърхност на луната. В „Панорама“ винаги работеше само по един служител, а онези, които биваха наемани за целта, оставаха сами в продължение на поне година. Рядко се случваше някой да се върне да работи там пак.

— Помислих си, че това е идеалното място за мен. Много обичах да работя там долу. Никакви хора, които да прекъсват заниманията ми или да ми се пречкат. Освен нея.

Той направи кратка пауза.

— Името й беше Сита. Караше совалката, която ме снабдяваше с храна и консумативи за лабораторията. Не можеше да влезе вътре, разбира се, но можех да я наблюдавам чрез камерите във въздушния шлюз и разговаряхме с помощта на предавателя.

Споменът накара Маркъс да се усмихне топло, сякаш сам на себе си. Корбин се стъписа. Никога не беше виждал баща си да се усмихва така — нито веднъж.

— А тя, както вероятно подозираш, беше красива. Не с онази красота, която се вижда по видеоклиповете или по рекламите, които се опитват да ти продадат разни неща. Красотата й беше истинска. От онзи вид, който може да бъде докоснат. И не беше от орбиталния кораб. Беше от Марс.

Той се засмя приглушено.

— Мислех, че акцентът й е най-сладкото нещо на света!

След това разтърси глава, сякаш да проясни мислите си. Гласът му отново стана сериозен.

— Аз се държах ужасно с нея, разбира се. Сопвах й се, ако се появеше, докато аз тествам нещо, и понеже ненавиждам празните приказки, едва разменях по няколко думи с нея. Бях такъв с всички, но тя… на нея не й пукаше. Винаги ме търпеше — дори когато се държах отвратително. Винаги се усмихваше. Шегуваше се с мен — занасяше ме за това колко съм кисел и как никога не реша косата си. Но по някаква причина това не ме ядосваше. Харесваше ми как се заяжда с мен. Започнах да броя дните между доставките. В началото мислех, че просто съм самотен — че става въпрос за симптом, породен от живота в изолация. Отне ми доста време да осъзная колко дълбоко влюбен съм в нея.

Той прокара ръка назад през оредялата си коса.

— След което станах причината да уволнят и двама ни.

— Какво си направил?!

Маркъс прочисти гърло.

— Прекарах цялото си свободно време в продължение на един десетник в почистване на станцията. За да се уверя, че вътре е приятно. След това подредих на масата хубавата храна, която бях запазил в стазисната кутия.

Корбин зяпна.

— Нали не си я поканил да влезе?

— О, именно така направих. И тя прие.

— Но… — заекна Корбин. — В онази станция има ли изобщо някакъв дезинфекционен душ, подходящ, за хора?

— Не. Стерилизираха ме, преди да ме спуснат вътре. Единственият дезинфекционен душ беше пригоден за колетите, които се доставяха. И дума не можеше да става тя да мине през него.

— Но… мострите ти!

Корбин бе напълно сащисан. Маркъс бе набивал в главата му важността на дезинфекцията и стерилизацията, откакто се помнеше. Веднъж го бе лишил от десерт за цял месец, задето го беше хванал да яде бонбони в лабораторията. Корбин просто не познаваше човека, за когото Маркъс му разказваше сега. Със сигурност не беше онзи баща, с когото беше свикнал.

— Всичките се съсипаха — заяви Маркъс. — В системата й имаше точно толкова безобидни бактерии, че да повлияят на резултатите. Отговорничката за проекта просто побесня, когато разбра. Шест месеца работа — на вятъра. Уволниха Сита, а на мен ми дадоха възможността да избирам между това да започна годината отначало или да напусна проекта завинаги.

— И ти остана?

— О, не, тръгнах си. Току-що бях прекарал един от най-хубавите дни в живота си и това бе изцяло благодарение на онази прекрасна жена. Дори не се бяхме занимавали с нещо кой знае колко интересно. Просто изядохме всичката храна и си говорихме за всевъзможни неща. Тя ме разсмиваше. И по причини, които още не са ми ясни, аз я карах да се усмихва. Нямаше начин да се оставя да ме заключат далеч от нея в „Панорама“. Прекарах следващите пет години в опити да възстановя съсипаната си кариера, но си струваше.

— И така… — обади се смаяният Корбин; мозъкът му не можеше да смели представата за баща му като хлътнал до уши младеж, готов да съсипе проучванията в собствената си лаборатория. — Ти си се оженил за нея.

Маркъс се засмя.

— Не веднага. Просих, умолявах и увещавах кого ли не, докато най-после не открих някого, който беше готов да ме наеме на работа в една генетична библиотека. Ужасна работа — но на онзи етап имах късмет, че съм намерил каквото и да е. Главният лабораторен техник там също бе прекарал една година в „Панорама“. Мисля, че ме разбираше. Сита си намери работа в една компания за превоз с главен офис на Титан, от която нямаха навика да задават въпроси — нито коя е, нито какво има в пратките, които пренасят. Съмнителна работа, но… е, тогава мислехме, че е подходяща. Понеже тя се беше върнала на орбиталния кораб, можехме да се виждаме много по-често. И след известно време се оженихме. Прекарахме пет прекрасни години заедно.

Лицето на Маркъс придоби сурово изражение и на Корбин му се стори, че за миг успява да види как множеството изживени години притискат баща му с цялата си тежест.

— Една сутрин тя ми съобщи, че трябва да напусне работа след няколко месеца. Била бременна. Не бях на себе си от щастие. По онова време вече бях успял да се покатеря по служебната стълбица и ми бяха дали по-добра работа в библиотеката, а и бяхме успели да съберем достатъчно кредити, за да започнем да обмисляме сериозно идеята да се преместим да живеем другаде. Идеален момент да създадем семейство. А аз дори не си бях помислял, че семейството е нещо, което бих могъл да имам. Та кой би могъл да ме обикне?

Пикселизираното отражение на очите му се взря в Корбин. Той не каза нищо. Маркъс продължи:

— Два десетника по-късно Сита караше един товар от Титан до Земята. Амбиклетки. Обикновено не поемаше толкова дълги маршрути, но щяха да й платят двойно заради ценния товар. Не можеше да откаже такава задача. Работата беше там, че копелетата, чиято работа беше да следят за излитането и пристигането на совалките, не бяха проверили дали пломбите на контейнерите са поставени правилно. Това беше преди НГ да започне да прилага съвременните строги разпоредби относно опасните товари от амби. На бюрократите не им пука за нищо, освен ако не започне да засяга значителен брой от избирателите им.

Маркъс си пое дъх.

— Сигурен съм, че можеш да се досетиш какво стана след това.

— Пломбите са се разчупили — отговори Корбин, а Маркъс кимна. — Съжалявам.

Казваше го искрено — заради Сита. Злополуките с амби поне бяха бърз начин да си отидеш. Жената вероятно не бе имала време да разбере, че нещо се е объркало. И все пак, колкото и да беше тъжна тази история, тя не отговаряше на важния въпрос.

— Това не обяснява защо си решил, че е добра идея да се клонираш.

— Нима? — отговори Маркъс. — Сита вече я нямаше, а с нея си бе отишла и единствената възможност да създам семейство, която смятах, че ще ми се удаде някога. Потиснах всички спомени за нея и вместо това насочих вниманието си към детето, което можеше да ми се роди.

— Можеше да си осиновиш.

— Исках да е от собствената ми плът и кръв. Като доказателство, че някой ме е обичал достатъчно, за да поиска да създаде нов живот с мен.

Корбин изсумтя.

— Можеше да наемеш сурогатна майка. Можеше да се влюбиш в някой друг.

— Да, сигурен съм, че би разсъждавал толкова трезво, ако любимият ти човек току-що е починал — сопна се Маркъс.

Ето. Това вече беше бащата, с когото Корбин беше израснал. Сега поне се намираше на позната територия.

— Та къде си го направил? — попита той. — В кой контейнер си ме отгледал?

— В един от контейнерите в Стич. Взех всички пари, които бяхме успели да спестим със Сита, и отидох на Стич.

— Стич. Очарователно.

Стич беше гранична колония, която служеше за убежище на по-сенчестата част от модърското общество. Дори посещението на Стич беше достатъчно основание да те подложат на разпит и да ти лепнат присъда в затвора, ако някой в НГ разбереше за това. Нямаше много законово изрядни причини, поради които някой би искал да отиде там.

— След като те… След като се появи на бял свят, останах там още няколко месеца, след което те доведох у дома.

— Как обясни присъствието ми на останалите?

— Казах им, че съм се запознал с някаква жена на Порт Кориол, че сме преспали заедно една нощ и преди да се усетя вече съм имал син. Обясних им, че майка ти не е в състояние да се грижи за теб, затова съм те прибрал. Избрах варианта на неускорен гестационен процес, поради което наистина бяха необходими девет месеца, за да бъдеш готов, а и остаряваше със същото темпо като останалите хора. Никой нямаше причина да се съмнява в разказа ми. Семейството ми реши, че всичко се дължи на скръбта, която все още ме измъчва, но както и ти самият знаещ, никога не съм говорил с тях особено често. Колкото до семейството на Сита… След тази случка вече не искаха да имат нищо общо с мен. От самото начало не ме харесваха и предполагам, че изобщо не им се е понравила идеята ми да преспя с някого толкова скоро след смъртта на дъщеря им.

Корбин вдигна ръка, за да го спре. Старите семейни драми ни най-малко не го вълнуваха.

— Каза, че си избрал неускорен гестационен процес. И все пак — има ли нещо в мен, което да е било изкуствено преиначено?

Доктор Готвач му беше казал, че в тялото му няма нищо необичайно, но искаше да бъде стопроцентово сигурен.

Маркъс поклати глава.

— Не. Техникът, който те… Техникът, когото наех, все се опитваше да ме убеди да добавя няколко подобрения, но аз настоях. Ти си същият като мен. С всички недостатъци.

Корбин се наведе напред.

— И тъкмо затова се държеше така с мен, нали?

— Как съм се държал?

— Грешките бяха непростимо нещо за теб. Счупена петриева паничка, мръсен чорап на пода, разлята чаша сок. Нямаше значение колко добре се държа в училище или колко високи оиенки изкарвам. Връщах се у дома с картон, пълен с отлични оценки, но ти обръщаше внимание само на единствената от тях, която беше „много добър“.

— Исках просто да бъдеш колкото можеш по-добър.

— Онова, което искаше — произнесе Корбин бавно, — беше да компенсирам всички грешки, които ти самият си допуснал. Не искаше да бъда независим, различен човек. Искаше да бъда подобрена версия на самия теб.

— Мислех, че…

— Та аз бях дете! Децата допускат грешки! И това не спря дори след като пораснах — така и не ми каза, че се гордееш с нещо, което съм направил, или че съм се справил добре. Нито веднъж. Бях просто експеримент за теб. А положителните резултати не те задоволяваха — винаги продължаваше да търсиш онзи недостатък, който ще накара всичко да се обърка.

Маркъс притихна и остана така още дълго време.

— Аз наистина се гордея с теб, Артис — каза накрая. — Въпреки че сигурно е прекалено късно да ти го казвам. Няма как да върна времето назад и да бъда по-добър баща.

Той вдигна поглед към Корбин и допълни:

— Но има едно нещо, за което наистина се радвам.

— И какво е то?

Баща му се усмихна тъжно и се огледа между четирите стени на стерилната затворническа килия.

— Че в момента тук се намирам аз, а не ти — въздъхна той. — Казаха ми, че ще трябва да подадеш кандидатура за гражданство.

— Да. Ще ме вържат на каишка за един от колегите ми през целия следващ стандарт.

— Извадил си късмет — каза Маркъс. — Като изключим Сита, никога не съм имал толкова добри приятели, че да са готови да направят такова нещо за мен.

Корбин се размърда на стола.

— Тя не ми е приятелка. Всъщност направо не може да ме понася. Но все пак не ме мрази толкова, че да ме остави да умра в някой куелински затвор.

— Не се подценявай, Корбин. Дори неприятните копелета като нас двамата заслужават компания — той се подсмихна. — Това е точен цитат от съпругата ми, между другото.

Корбин издиша със звук, в който се долавяше смях.

— Щеше да ми е много приятно да се запозная с нея — каза той, но му хрумна нещо. — Ако тя бе оцеляла обаче, аз нямаше да съществувам.

— Нямаше — потвърди Маркъс. — Но се радвам, че все пак съществуваш.

„Наистина ли? Не би ли ме заменил за нея, ако имаше тази възможност?“ — мина през ума на Корбин.

— Колко ще трае присъдата ти?

— Дванайсет стандарта — отговори Маркъс. — Ще съм вече старец, когато най-после изляза. Но всичко ще е наред. Дотук се държат с мен добре. А и разполагам с цяла килия само за себе си. Ще мога най-после да си насмогна с четенето.

Корбин забеляза петно засъхнала слуз от водорасли на бюрото си. Фокусира погледа си върху него.

— И още нещо — каза той, докато чистеше петното с нокът.

— Да?

— Рожденият ми ден. Рождената ми дата истинска ли е? Или по-точно… Датата, на която са ме извадили от контейнера. Истинската ли си ми казал?

— Да. Защо?

— Не знам. Просто ме безпокои малко.

Той се огледа наоколо в лабораторията и завърши:

— Трябва да се връщам на работа.

— Да, разбира се — съгласи се Маркъс. — И без това скоро ще дойдат пазачите и ще ме накарат да прекратя разговора.

На лицето му се появи умолително изражение.

— Може би… може би ще може да поговорим…?

Двамата се втренчиха един в друг. Делеше ги повече от разстоянието и стената от пиксели.

— Не зная — отвърна Корбин най-после. — Може би.

Маркъс кимна.

— Грижи се за себе си, синко.

Той махна с ръка и образът помръкна. Пикселите изчезнаха.

Корбин седеше, заслушан в слабото жужене на варелите с водорасли. След малко взе скриба от бюрото си. Отиде на програмата за записки и отвори нов файл.

„25-ти октомври. И наистина имам рожден ден.“

— Тази вечер си доста умислен — отбеляза Лови.

— Така ли? — каза Дженкс.

— Да — отвърна Лови. — Между очите ти се е появила онази малка бръчица, която означава, че нещо те тормози.

Дженкс потри кожата между веждите си.

— Не знаех, че съм толкова прозрачен.

— Не за всички.

Дженкс се облегна с гръб към стената, въздъхна и извади кутийката червена трева от джоба си.

— Тази работа с Корбин ме притеснява.

— А — разбра Лови. — Мисля, че всички сме доста разтърсени. Корбин не спи добре оттогава. Стои буден до късно и разглежда всички лични файлове, които може да открие за себе си. Най-вече снимки от времето, когато е бил дете.

— Не ми разказвай такива неща, моля те — спря я Дженкс и започна да натъпква лулата си. — Знаеш, че не обичам да си вра носа в чуждите работи.

Лови се засмя.

— Но не го правиш ти. Аз го правя. Ти просто клюкарстваш с мен.

— О, добре тогава — отвърна той, запали лулата и всмукна въздух през горящите листенца.

Пушекът в дробовете му накара раменете му да се отпуснат.

— Горкият Корбин — продължи той. — Не мога да си представя какво е да получиш такъв шок.

Обърна глава и притисна ухо към стената.

— Третичният ти синапсов рутер ли щрака така?

— Момент да проверя… Не, функционира нормално.

— Хмм. Не ми харесва този звук — каза Дженкс, обърна се с лице към стената и отстрани покривния панел.

Очите му пробягаха по редичките електрически вериги, които примигваха вътре.

— Ето, виждаш ли? Ето тук точно. Шунтът се е износил.

— Може да почака до сутринта, Дженкс. Ще ти отнеме часове да го поправиш, а си на крак от сутринта.

Дженкс се намръщи.

— Добре, но ме събуди, ако забележиш, че ти се губят моменти.

— Ще се оправя — успокои го Лови; в гласа й се долавяше топлота. — Дори не усещам, че не е наред.

Дженкс върна панела на мястото му, а Лови се обади отново:

— Не мисля, че Корбин е онова, което те притеснява.

— Не?

— Не.

— А какво тогава?

— Не знам, но ми се иска да ми кажеш.

Дженкс въздъхна дълбоко. Малките работни лампи, монтирани на тавана, хвърляха лъчи светлина през къделите дим от червена трева.

— Мисля си за тялото, което ще ти дам.

Лови замълча за момент, след което каза:

— Има някаква уловка, за която не си ми казал.

— Не — каза Дженкс и извади лулата от устата си. — Няма уловка. Цялата работа е открита и почтена — доколкото може да се очаква от бизнес, който все пак е незаконен. Но дори цената е справедлива като се има предвид какво искаме.

— Какво те тормози тогава?

— Бащата на Корбин. Човекът сигурно е похарчил цяло състояние, за да се клонира. И някак си е бил достатъчно внимателен, за да укрие истината не само от Корбин, а и от закона. И му се е разминавало в продължение на десетилетия. Корбин е повече от правдоподобно копие на човек — той си е истински човек. Няма никакви генетични подобрения или изменения. Дори доктор Готвач не забеляза нищо, преди да започне да търси доказателства. И все пак…

— И все пак го хванаха.

— Да. Толкова много пари, толкова много планиране — а сега горкият човечец е в затвора, а Корбин загуби гражданството си в НГ. И то едва след като онези проклети куелинци го пребиха от бой.

Той се изправи и продължи:

— Виж, от самото начало знаехме, че да ти намерим тяло ще бъде доста рисковано начинание. Но не съм уверен, че наистина съм се замислял какво означава това. Искам да кажа… да, знаех, че затворът би бил доста гаден вариант, но някак си смятах, че ако се окажа преследван от закона, бих могъл просто да избягам с теб на Щурец или на някоя планета в покрайнините. Не би било идеален вариант, но бихме били в безопасност. Цялата тази работа с Корбин обаче ме накара да се замисля какво ще се случи, ако ни хванат наистина. Да кажем, че ме заловят с тялото, преди да сме прехвърлили съзнанието ти в него. Да, ще отида в затвора, господин Свеж — също, но с теб всичко ще е наред. Ще си останеш тук, на „Пътешественика“, с всичките ни приятели. Кизи ще се грижи за теб, докато Ашби наеме друг компютърен техник, а ти още ще си на борда, когато изляза от пандиза. Но какво ще стане, ако ни хванат едва по-късно — когато ти вече си в тялото? Ако се случи след десет години, да кажем, когато сме спрели да внимаваме? Ами ако някой от нас се изпусне с нещо пред грешния човек, или пък проектират биоскенери, достатъчно мощни, за да разпознаят какво си всъщност? Ами ако куелинците пак ни спрат за проверка и поискат да сканират кръвта ти? Аз пак ще отида в затвора, но теб ще те разглобят, Лови. Когато присъдата ми изтече, теб няма да те има. Не защото ще си някъде другаде — някъде, където ще знам, че си в безопасност. А защото ще спреш да съществуваш.

Лови притихна.

— Тялото вече пътува към нас, Дженкс.

— Зная.

— И няма да ти върнат парите, ако се откажеш.

Той въздъхна.

— Знам. Но не е чак толкова голяма работа. Пък и сигурно ще намерим за какво друго да го използваме. Или пък ще променят закона след известно време. Може просто да почакаме, докато стане по-безопасно. Или докато напусна кораба, или нещо подобно.

— Аз също участвах в това решение, нали си спомняш? Не си ме насилвал за нищо.

— Знам. И няма да те карам да се отказваш, ако още искаш да го направиш. Но ме е страх. Започвам да си мисля, че съм искал това толкова много, че съм загърбил действителността — не съм искал да разбера колко опасно е.

Той сведе поглед към ръцете си.

— Колкото и да ми се иска да те прегърна, не знам дали това си струва риска да те загубя завинаги. Може би ще е по-добре просто да продължим така и да се задоволим с увереността, че няма да те отведат.

Помещението притихна — поне дотолкова, доколкото беше възможно. Въздушните филтри продължаваха да съскат. Охладителната система, в средата на която се намираше ядрото на Лови, бръмчеше тихичко.

— Дженкс, спомняш ли си кога говорихме за това за първи път? Когато ти изброих причините, поради които искам да имам тяло?

— Да.

— Излъгах, когато казах, че не е заради теб. Разбира се, че е заради теб. Да, аз също смятам, че това ще ми предостави някои страхотни възможности, и мисля, че животът ми с тяло би бил много приятен. Но от самото начало го искам заради теб. Не бих и помислила за такова нещо, ако не беше ти — не и сериозно.

— Но… ти каза… Имаше списъци с предимства, недостатъци…

— Те бяха неща, за които се замислих едва след като реших, че ти заслужаваш това. Нямаше даже да го спомена, ако мислех, че ще бъда нещастна с тяло — имам някакво самоуважение, все пак. Но да, беше главно заради теб. И ако всичко това те прави по-уплашен, отколкото щастлив, значи няма смисъл да го правим. Щастлива съм и тук. Щастлива съм с теб. Би ли ми харесало да имам тяло? Да. Готова ли съм да понеса евентуалните последици? Да. Но съм доволна и така, и ако ти също си доволен, това е предостатъчно. Може би няма да остане така завинаги, но няма смисъл да бързаме. Мога да почакам галактиката да стане малко по-благосклонна.

Дженкс преглътна.

— Лови, не е като да… Искам да кажа, и аз искам това — толкова много… Но просто…

— Шшшт. Ела по-насам — приласка го тя.

Дженкс угаси лулата си, сложи я обратно в кутийката и се приближи към шахтата. Протегна ръка към пуловера, оставен на пода.

— Остави го — каза Лови.

Дженкс чу как охладителната й система се изключва.

— Недей да я оставяш така прекалено дълго — каза той.

— Няма да е прекалено дълго.

Той свали дрехите си и слезе в ямата, както бе правил много пъти преди. Седна и се облегна на ядрото й. Голата му кожа се окъпа в мекото й сияние. Когато охладителната система бе изключена, усещаше светлината й като слънчеви лъчи, само че по-меки.

— Напълно те разбирам — и сега, и за в бъдеще, — ако поискаш да бъдеш с някого, който може да ти даде повече от това — каза Лови. — Не бих хранила лоши чувства към теб. Понякога се безпокоя, че съм пречка на пътя на живота, който би трябвало да живееш като органичен сапиенс. Но ако наистина искаш тази връзка, на мен не ми трябва тяло, Дженкс. Открай време сме заедно — въпреки че нямам такова. Това е единственият начин, по който мога да те обичам.

Дженкс се притисна към нея — опря плътно ходилата си, рамената си, дланите си, опита се да попие колкото може от топлината й. Изви се назад и я целуна. Целуна гладкия, топъл метал и каза:

— Не виждам причина да променям най-хубавото нещо, което някога ми се е случвало.

Идентификационен номер на заявителя: 9874-457-28, Розмари Харпър

Източник на статията: Референтни файлове на Народната Галактика (Разпространение: публично, език: клипп)

Търсене за: Човешко-куелински взаимоотношения

Подреди по: най-често четени

Най-често четени статии:

Списък на куелинските търговски споразумения

Списък на куелинските закони, засягащи други раси

Списък на куелинските имиграционни закони

Списък на куелинските закони за депортиране

Списък на куелинските закони, засягащи междувидовите партньорства и семейства

Изслушвания за членство в Народната Галактика (Човеци, стандарт 261)

Настоящ състав на представителите в Парламента на НГ (Куелинци)

Анатомичен сравнителен анализ [Човек / Куелинец]

Избран резултат: Изслушвания за членство в Народната Галактика, протокол 3223-3433-3, общественодостъпен, запис от 33/261 (маркиран текст — репликите на куелинския представител)

Ниво на кодиране: нулево

Превод: няма

Препис: [видео/текст]

Въпреки разликите между расите и културите ни, има ред, който всички спазваме. Развитието на цивилизациите е събитие, което винаги се случва по един и същи начин. Напреднали умове обединяват сили и създават нови технологии, след това — още по-добри технологии, след това — още по-усъвършенствани от предишните. И ако не постигнат хармония помежду си, цивилизацията се разпада. Ако се появят идеи, несъвместими една с друга, цивилизацията се разпада. Ако не може да издържи на атаките, които идват от света извън нея, цивилизацията се разпада.

Учените, които се занимават с изследване на разумните индивиди — сапиенсите, отбелязват, че всички млади цивилизации преминават през едни и същи стадии на развитие, преди да бъдат готови да изоставят родните си планети. Най-важният от тези стадии е вероятно така нареченият „междувидов хаос“. Това е моментът на доказване — неловкото юношество, в което един вид или се научава да постига единство в глобален мащаб, или се разпада на враждуващи фракции, обречени на изчезване, било то поради ядрен военен конфликт или поради природно бедствие с прекалено големи мащаби, за да бъде овладяно от малобройни групи. Виждали сме тази история да се разиграва пред очите ни безброй пъти.

Всеки един от нас — представителите, застанали около масата на Парламента сега, — може да разказва дълго за планетарните войни и политическите безредици, които е трябвало да преживеят предците ни, за да продължат напред към звездите. Всички знаем историите на жителите на Кохаш, Аантен Ду и — най-скорошната от всички — на грумовете. Погубени видове, на които е липсвала необходимата дисциплина да надмогнат самите себе си и да продължат към следващата стъпка в еволюцията на расата си.

Човечеството е било на крачка от същата съдба. Човеците са напуснали планетата си не като едно сплотено цяло, а като отделни групировки и фракции. Когато планетата им започнала да умира, богатите изоставили бедните, за да се преселят на Марс. Докато броят на загиналите растял, онези от човеците, които останали на Земята, сформирали флотилията „Екзодус“, която се запътила не към събратята им на Марс, а към открития космос. Нямали никаква цел и никаква стратегия — искали просто да се спасят. Най-вероятно са щели да измрат, ако една малка аелуонска сонда не попаднала на тях съвсем случайно, а и смятам, че марсианците надали са щели да постигнат скромното благоденствие, на което се радват в момента, ако не бяха имали възможността да черпят от извора на технологичните познания на НГ.

А какво се случва с тях сега? На какво ги е научило това преживяване? На нищо. Продължават да се разединяват все повече и повече. Много от жителите на флотилията са я напуснали, за да основат независими колонии — не защото това би донесло повече богатства или природни ресурси на флотилията, а защото самите те искат така. Раните от старата вражда на марсианците и екзодианците може и да са зараснали, но духът на разединение продължава да властва над тях.

А какво можем да кажем за колониите в покрайнините — построени от човеци, които не искат да имат нищо общо нито с Диаспората, нито с НГ? Какво да кажем за култа на Враждебните геанци, останали на Земята, които ловуват стадата на крехката планета, която събратята им са изоставили?

Ще обобщя, колеги представители. Човечеството е един разединен, незрял, изостанал вид, който се е присъединил към широкото междузвездно общество не по силата на достойнствата си, а с чист късмет. Не са успели да надмогнат хаоса и разприте, в които тъне расата им. Прескочили са жизненоважната стъпка, която останалите от нас е трябвало да направят самостоятелно. Ако им дадем право на членство в Народната Галактика, ще им предоставим не шанс за нов живот, а просто патерица, на която да опрат нездравото тяло на расата си. Мизерните природни ресурси, които биха могли да ни предоставят, не си заслужават риска от последиците, до които би могло да доведе присъединяването на един толкова нестабилен елемент към общата ни територия. НГ вече е изразходвала прекалено много усилия заради опитите си да помогне на тази низша раса да се избави от нещастията, за които те самите са причина. Затова ви питам — каква полза би имало да направим човеците едни от нас? Ако не разполагат с ресурси, знания или военна мощ… то какво биха могли да ни дадат изобщо?

ДЕН 121, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ЕРЕС

— Здрасти, шефе — поздрави Кизи и влезе в офиса на Ашби.

Мърлявите й ръкави бяха навити нагоре, а ръкавиците й бяха пъхнати в предния джоб. В ръце държеше някаква прашасала машинна част.

— Наричаш ме „шефе“, само когато ти трябва нещо — посрещна я Ашби.

— Трябва ми нещо — потвърди Кизи и протегна металната част към него. — Това е термален регулатор. Той поддържа температурата в стазисните кутии.

— Предполагам, че след като в момента не е в стазисната кутия, значи е повреден.

Кизи кимна печално.

— Часът му е ударил.

— Имаме ли резервен под ръка?

Кизи поклати глава с извинително изражение:

— Не е от онзи тип неща, които държа в запас. Обикновено съм прекалено заета да се грижа да имаме резервни части за животоподдържащата система и за двигателя. Извинявай. Не се сетих.

Капитанът махна с ръка.

— Бих се безпокоил повече, ако си се погрижила за стазисната кутия преди да се погрижиш за двигателя. Не очаквам да имаш резервни части за всяка машина на борда.

Той потри брадичка. Трябваше да се обръсне скоро.

— В какво състояние е стазисната кутия?

— Стазисното поле не може да удържи без това нещо. Има допълнителна система за извънредни случаи, която се грижи храната да остане прясна, докато намерим заместител. Но без регулатор така или иначе ще се скапе скоро.

— Колко скоро?

— Четири дни, може би. Няма да умрем от глад дори да стане така, но мисля, че ще ни е доста по-добре, ако разполагаме с прясна храна по пътя оттук до Хедра Ка.

Ашби кимна. Идеята за три десетника на хамбургери от насекомово брашно и сухи, пакетирани дажби изобщо не му звучеше привлекателно, а нямаше гаранция, че ще има откъде да купят прясна храна на Хедра Ка. Какво изобщо ядяха торемийиите?

— Дори да поръчаме нов, дронът няма да успее да пристигне за четири дни.

— Знам. Изглежда сме прецакани. Обаче…

Тя изтупа с ръка задната част на бедрата си и я огледа, за да види дали няма смазка. Когато се увери, че е чиста, седна на стола срещу Ашби.

— Сисикс казва, че недалеч оттук има малка колония. Вчера се е появила на скенера. Не знаем какво представлява — не е отбелязана на нито една от картите й. Но е само на половин ден разстояние. Може да оставим кораба тук, да скочим в совалката и да минем оттам за една бърза проверка. Никакъв проблем.

— В момента се намираме на самия ръб на НГ. Със сигурност става дума за някоя гранична колония.

А на Ашби никак не му се нравеше мисълта да отиде на гости без покана в някоя от тях.

— Мм-хмм. Но може да имат части, които да използвам.

— Не обичам да разчитам на „може“. Може и да нямат нищо. — Да, само че тази планета е и междузвездна. Няма звезда, която да я поддържа топла. Това беше причината Сисикс изобщо да я забележи — около нея обикалят сателити, които я снабдяват с изкуствена слънчева светлина. Захранват ги, като изсмукват амби направо от една близка мъглявина.

Ашби повдигна вежди.

— Доста сериозна технология.

— Самата технология не е кой знае какво. Това, което ме интересува, е как са успели да калибрират дроновте за събиране на амби така, че да работят в мъглявина. Има причина амбито да се събира около черни дупки — концентрира се около тях. Никой от техниците на НГ не е открил начин да събира амби от места с по-ниска концентрация — не и по начин, който няма да те докара до фалит.

Тя сви устни замислено.

— Във всеки случай, ако те могат да събират амбиклетки от небула, ботушите си залагам, че разполагат и с по-просто оборудване — довърши тя и размаха регулатора.

Ашби кимна спокойно.

— Имаме ли някаква представа на коя раса е колонията?

— Не. Но не е човешка.

— Откъде сте сигурни?

Кизи го изгледа с крива усмивка.

— Гранична колония или не, ако човеци се бяха сдобили с такава технология, със сигурност щяхме да сме разбрали досега. Щяха да са станали толкова богати, та чак да е гнусно.

Ашби забарабани с пръсти по масата.

— Има ли някакви кораби наоколо? Защитен периметър?

— Не. Никакви оръжия. Вече проверихме. Няма кораби — нито орбитални, нито друг вид, — няма старпортове. Нищо, освен сателитите.

Ашби се замисли за момент.

— Добре. Но дайте да подходим разумно. Не искам да тръгваме нататък, преди да разберем кой живее там.

Махна към пикселовия екран, за да го включи.

— Ехо, Лови. Можеш ли да изпратиш отворен сигнал по сиба към междузвездната планета? Обади ми се, ако някой отговори.

— Готов си — разнесе се гласът на Лови.

Кизи довлече стола си до този на Ашби и се втренчи очаквателно в екрана.

— Кизи, не се случва нищо — каза капитанът. — Може да мине доста време, преди да отговорят. А може и да не отговорят изобщо.

— Но е вълнуващо! Като да ловиш риба или нещо подобно. Чакаш да клъвнат.

Ашби й хвърли кос поглед.

— Кога си ходила на риболов, че да знаеш?

— В „Бойни магове“, непрекъснато.

Индикаторът на сиба на екрана светна. Кизи се наведе над бюрото и посочи:

— Виж! Кълве! Клъвнаха!

Ашби сложи ръка на рамото на Кизи и я дръпна обратно към стола й.

— Остави говоренето на мен, става ли?

Последното, от което се нуждаеше, беше Кизи да успее да ядоса някой граничноколониален перко.

Направи жест към екрана, за да приеме обаждането. На екрана се появи лицето на извънземно, а челюстта на Ашби увисна. Бяха сианати. Но не като Охан. Тези сианати бяха оставили козината си да расте свободно, без да изрязват в нея геометрични фигури. Освен това позата и движенията им бяха някак си по-будни от тези на спокойните, отпуснати Охан. Кожата на лицето им беше леко увиснала, козината — изтъняла, и макар Ашби да знаеше, че няма смисъл да се опитва да си вади заключения от външния вид на раса, която едва познаваше, не можеше да се отърве от явното впечатление, което сианатите оставяха у него.

Бяха стари.

— Здравейте — каза Ашби, като се отърси от изненадата си. — Говорите ли клипп?

Сианатите проговориха, а в гласа им звучеше същото меко гукане, което капитанът бе чувал от устата на Охан понякога. Когато отвориха уста, видя, че зъбите им не са изпилени. Гледката му напомняше на пещера, пълна с остри сталагмити. Посочиха към Ашби с някакъв непознат жест, без да спират да гукат, и започнаха да се оглеждат наоколо. Независимо от слабите си познания за сианатската култура, Ашби разбра добре какво означава всичко това: „Почакайте. Ще намеря някой, който да може да говори с вас“.

— Ашби — прошепна Кизи.

— Знам — отговори той със същия приглушен тон.

— Толкова се радвам, че присъствам на това — каза тя и опря брадичка на юмруците си.

На екрана се появи движение — първите сианати се отместиха, за да направят място на други. Тялото на тези беше с горе-долу същите размери, но с различна форма. Бедрата и рамената им бяха по-едри, а челюстта и очите — някак по-остри. Осанката им бе толкова различна от тази на първите сианати — и от тази на Охан, — че Ашби предположи, че тази Двойка е от друг пол. Докато си сменяха местата, първите сианатци докоснаха вторите по рамото. Докоснаха ги. Ашби си спомни начина, по който Охан се отдръпваха и заобикаляха останалите членове на екипажа отдалеч, когато се разминаваха по коридора, и как едва търпяха допира на кракоръцете на доктор Готвач по време на медицинските изследвания. Какви бяха тези същества?

— Добър ден — поздравиха ги вторите сианати.

Акцентът им беше тежък като стомана. Капитанът забеляза, че техните зъби са изпилени.

— Името ми е Мас. Простете ми за изказа, не съм упражнявала клипп от много време.

Ашби се усмихна и заговори по-бавно:

— Името ми е Ашби. Капитан съм на кораб за пробиване на тунели. Това е Кизи, механикът ни.

Мас наклониха глава.

— Тунели? Да, да, зная за тунелите — казаха те и избухнаха в силен смях. — Зная много за тях.

„Аз“. Не „ние“. Ашби застина от изненада.

— Извинете, Мас, не желая да звуча грубо, но… вие не сте ли Двойка?

— Не — отговори Мас с глас, в който ясно се четеше гордост въпреки тежкия акцент. — Никой от нас не е. Ние сме колония на Самотници.

— Еретици! — възкликна Кизи.

Капитанът се втренчи в нея ядосано, но Мас явно не се обиди от думата.

— Да, еретици — съгласи се тя. — Имате ли Двойка на кораба?

— Да — отвърна Ашби. — Нашият навигатор.

— Аз също бях Навигатор някога, работех за едни хармагианци — каза Мас. — Преди тук. Преди да дойда тук. Отвикнала съм от езика. Извинете.

— Няма нужда да се извинявате, разбирам ви — отговори Ашби и обмисли думите й. Надяваше се да не обижда Охан със самия факт, че в момента разговаря с нея. — Навигаторът ни не знае, че говорим с вас. Дори не знаехме кой живее на планетата ви, когато се обадихме по сиба.

— О! Аз мислех… Не, нищо — каза Мас и издаде някакво леко свирукане. — За какво имате нужда?

Ашби побутна Кизи.

— Трябва ми една машинна част — заговори тя и вдигна счупения регулатор към камерата. — Нищо особено, само трябва да сменим това, за да поправим стазисната ни кутия.

— О, храната ви! Трябва да си поправите храната.

Мас явно намираше тази мисъл за забавна. Споменаването на храната накара Ашби да се сети за тубите хранителна паста на Охан.

— Вероятно не използвате стазисни кутии, прав ли съм?

— Ние ядем — отговори Мас. — Не смучем от онази безвкусна паста като Двойките. Елате при нас, ще намерим нещо. Може да се наложи да го понагласите, за да го накарате да проработи, но техниците обичат да се занимават с такива неща, нали?

Кизи се засмя.

— Да, така е.

— Имате ли совалка?

— Да.

— Добре. Нашите кораби са стари като думите.

Мас посочи към екрана, на който се изписаха координатите за приземяване.

— Трябва да поговорим и за Двойката ви. Настъпил ли е Залезът вече?

— Да — потвърди Ашби.

— Няма да е така задълго — каза Мас. — Слезте, слезте, ще си поговорим. Но не казвайте на Двойката, че ще дойдете. На тях… няма да им хареса.

Екранът помръкна.

Розмари бе свикнала със спокойното, непроменливо поведение на Охан до такава степен, че й отне известно време да осъзнае, че Двойката е бясна. Очите им се бяха разширили, а дъхът им беше плитък и накъсан.

— Къде са отишли? — попитаха те с тънък глас.

Розмари, която тъкмо подреждаше фактури, бе стъписана.

— Кой? — попита тя глупаво, въпреки че знаеше кого имат предвид Охан.

Капитанът бе дошъл да говори с нея преди два часа и й беше казал, че с Кизи ще вземат совалката и ще отидат на някакво място, за което Охан не бива да разбират. Беше й се сторило, че я моли да пази тайна от тях — та те едва проговаряха на когото и да било. Но ето че се бяха надвесили над бюрото й — явно ядосани и обезпокояващо месоядни на вид. Досега смяташе, че Охан изглеждат пухкави и сладки — като плюшена играчка. Не и сега. Бяха изпънали рамене назад, вратът им беше напрегнат, а в очите им се четеше див гняв. Изобщо не й харесваха такива.

Охан издаде звук на раздразнение.

— Когато се събудихме, заварихме двигателя изключен. След това установихме, че совалката я няма. Знаем в кой район на космоса се намираме в момента и искаме да ни кажеш дали Ашби е отишъл да говори с Еретиците. Веднага.

Розмари преглътна тежко. Да следва заповедите на Ашби беше едно, но да лъже, когато от това явно няма смисъл, беше съвсем друго.

— Да — каза тя.

От гърлото на Охан се надигна мощно ръмжене.

— Защо? — извикаха те.

— Кизи имаше нужда от някаква машинна част — отвърна Розмари, като се помъчи да говори с равен глас; помисли си, че ако запази спокойствие, може и да успее да усмири Охан. — Нещо се е счупило в стазисната кутия. Отидоха да вземат резервна част.

Яростта в очите на Охан се смени с объркване.

— Машинна част ли? — попитаха те. — Отишли са да вземат някаква машинна част?

— Да.

Охан отметнаха глава назад.

— Това няма никакво значение! Ще им напълнят главите с лъжи!

— Кой?

— Еретиците! — отговориха Охан, а по лицето им пробяга сянка на ужас — Колегите ни вече ще бъдат заразени, когато се върнат.

— Ще минат през дезинфекционния душ, както винаги.

— Да, но…

Охан поклатиха глава и започнаха да тъпчат нервно насам-натам.

— Трябва да говорим с Ловлейс Трябва да обнови базата си данни за замърсители и зарази.

Миг по-късно, без никакво предупреждение, краката на Охан поддадоха и те се свлякоха на пода, задъхани.

— Охан! — извика Розмари и се втурна към тях.

Инстинктивно протегна ръка към тях, но се спря, когато си спомни правилото им: „Никакъв физически контакт без изрично позволение“.

— Може ли да ви помогна да станете?

— Не — издишаха накъсано Охан. — Добре сме.

Предавателят се включи и Лови се намеси:

— Ще повикам доктор Готвач.

— Недей, моля те — спряха я Охан и се изправиха на крака с помощта на разтрепераните си ръце. — От Залеза е. Така трябва да бъде.

Поеха си дъх на пресекулки и продължиха:

— Обади се на Ашби. Кажи му… кажи му да си вземе частта, която му трябва, и да си тръгне веднага. Да не слуша лъжите на Еретиците. Те са отрова. Еретиците… Еретиците искат да ме погубят.

Розмари дочу забързаните стъпки на доктор Готвач, който се приближаваше по коридора. Ако се съдеше по шума, бягаше и на трите си чифта крайници.

— Охан, независимо какво ще кажат те, никой на този кораб не би ви наранил.

Охан обърнаха големите си тъмни очи към Розмари.

— Може и да не го направите умишлено. Но ще го направите.

— Не ми харесва това място — заяви Кизи с уста, натъпкана с лютиви скариди. — Някак си е тъжно.

Ашби продължи да се суети около контролното табло, докато нагласяше ъгъла им на заход към междузвездната планета. Беше цялата покрита с лед, сякаш обкована със сребро. Сгряващите лъчи на сателитите бяха съсредоточени върху един обширен, кръгъл участък гола скала с прекалено точна форма, за да е естествено възникнал. Ашби различаваше и няколко сферични сгради с матово покритие, струпани на мястото, където светлината беше най-силна. Доколкото успяваше да види, нямаше други селища.

— Не зная — отговори той. — Имат слънчеви сателити, а и явно се справят достатъчно добре да имат функциониращ космоасансъор. Те не са от типа машини, с които някой би се занимавал, ако вече не разполага с достатъчно храна и хубав подслон.

— Така е — съгласи се Кизи. — И все пак живеят съвсем самички тук, насред нищото. Никакви звезди и никакви луни, които да им правят компания. Празно небе.

Тя сгъна торбичката скариди така, че да оформи ъгъл от едната страна, отметна глава и изсипа остатъка от съдържанието й в устата си.

— Ръсиш трохи навсякъде.

— Кой отговаря за почистването на совалката? — попита тя, след което обърна показалец към себе са — Ей тази тук.

— Не в това е въпросът — обърна се към нея капитанът — Помниш ли онзи път, когато трябваше да чистиш остатъците от лютите скариди от въздушния филтър?

На лицето на Кизи легна сянка при спомена за трагичния инцидент и тя тържествено нави плика.

— До после, вкусни мои приятели.

Предавателят се включи. Едно ИИ заговори на сирету — мекият, призрачен език на сианатите.

— Извинете — каза Ашби, — но не ви разбираме.

ИИ-то замлъкна за миг, след което мина на клипп.

— Добре дошли, пътешественици. Насочете совалката си към порт 4, ако обичате. След като се приземите, продължете към входа на космоасансьора. Ако не сте в състояние да вървите сами или се нуждаете от медицинска помощ, моля да го заявите сега. Ако не сте в състояние да говорите, моля да активирате аварийния…

— Всичко е наред, благодаря — прекъсна го Ашби.

— Желая ви успешно кацане — каза ИИ-то. — Пътуването ви завърши.

Кизи свали крака от таблото и се втренчи в предавателя.

— Това беше доста странно. Защо да не можем да… — започна тя, но спря и кимна. — Защото някои от Двойките, които пристигат тук, вероятно вече са доста болни. Ясно.

— Мисля, че беше права, Киз — каза капитанът, докато насочваше внимателно совалката към порт 4.

— За какво?

— Това място наистина е тъжно.

След като приземиха совалката, облякоха екзокостюмите си и влязоха във въздушния шлюз. Сканираха ги бързо, след което ги пуснаха да влязат. Поеха по един празен коридор, в края на който ги чакаше купето на асансьора.

— Не мога и не мога да свикна с това — промърмори Кизи.

Говорителят на екзокостюма караше гласът й да звучи тънко и роботизирано.

— С какво? С това колко е близо ли?

Кабелите на асансьора определено бяха най-късите, които Ашби някога беше виждал. Съмняваше се, че ще им отнеме повече от един час да стигнат до повърхността.

— Да. Просто… Казвам ти, не мога да го повярвам — как са успели да го направят? Това нещо въобще не би трябвало да работи. Дори не става въпрос за техника, говоря за гравитация.

Тя опря носа си в стъклото на прозореца и добави замислено:

— Искам да разглобя цялото това нещо и да видя какво има вътре.

— Изчакай докато стигнем до повърхността, ако обичаш — каза капитанът и отиде да седне на една от пейките. Размърда се и се опита да се намести, но извивката на твърдите възглавници не беше предназначена за човешки гърбове.

Асансьорът се стрелна надолу с леко стряскаща скорост. Измина един час без събития. Когато се приближиха към повърхността, снежната буря започна да блъска прозорците на кабината немилостиво. Въпреки топлия екзокостюм, от самата гледка го побиваха тръпки.

— Леле — обади се Кизи. — Добре, че не доведохме Сисикс.

— И тя щеше да носи костюм.

— Да, но мисля, че тя намира самата идея за сняг за обидна. Виж го само това място.

Ашби го виждаше. Навсякъде около тях се простираха древни ледени полета и зъбери — остри и неприветливи. Въздухът бе така наситен със сняг, че почти закриваше гледката на селището под тях. Нямаше пътища, а ако имаше врати, то капитанът не можеше да ги различи. Асансьорът се спускаше право към центъра на групата заоблени, укрепени къщи, построени върху черните скали. Имаше чувството, че слънчевите сателити служат не толкова за източник на постоянна светлина, колкото да пречат на мястото да замръзне.

— Защо тук? — попита Кизи. — Защо би живял тук някой?

Еретици. В изгнание.

— Не мисля, че са имали някакъв избор.

В момента, в който стигнаха нивото на къщите, светлината се промени и стана някак по-приветлива. През прозореца се виждаше кръгъл коридор от гладък, сребрист метал. Оставяше впечатлението за наистина безупречна чистота. Една от лампичките на екрана в шлема на Ашби го осведоми, че въздухът наоколо е годен за дишане, но все пак предпочетоха да останат в екзокостюмите си. НГ не разполагаше с никаква надеждна информация за местните болести, разпространени в планетите в покрайнините. Кой знае какви микроби можеха да им предадат — както и обратното.

Вратите на асансьора се отвориха и Кизи и Ашби излязоха навън. Мас вече ги чакаше. Кизи веднага забеляза колко много се различава тялото й от това на Охан — и то не само по пола. Въпреки следите, оставени от напредналата възраст, нямаше място за съмнение, че тя е в много добро здраве. В сравнение с нея, Охан изглеждаха мършави и изнемощели.

— Добре дошли в Арун — поздрави ги Мас, кимайки. — Прощавайте, но не съм запозната в човешките обичаи при запознанство.

— Здрависваме се — каза капитанът.

— Покажете ми — помоли го Мас.

Ашби пое протегнатата ръка на Кизи и я разтърси, за да демонстрира за какво става въпрос. Мас се засмя.

— Ето — каза тя и протегна дългите си пръсти.

Ашби обви своите около нейните и разтърси дланта й. Мас се засмя отново.

— Къси ръце и меки — каза тя и стисна леко дланта на Ашби през тънкия екзокостюм.

— Не сте ли се срещали с човеци, когато сте работила като Навигатор? — попита Кизи.

— Вие още бродехте из вселената, когато аз бях при хармагианците — обясни Мас. — Нямаше други човешки светове освен флотилията. Аз станах Независима преди вашият вид да получи членство в НГ.

Ашби пресметна годините набързо. Ако Мас бе работила като Навигатор преди човечеството да се присъедини към НГ, Значи…

Кизи го изпревари:

— На колко сте години?

Мас се замисли.

— Сто тридесет и три стандарта — отговори тя. — Извинете, трябваше да се замисля. Ние измерваме времето в други единици.

Носът на Кизи почти се притискаше към визьора на шлема, толкова захласнато бе проточила врат към домакинята им.

— Нямах представа, че можете да живеете толкова дълго.

Мас й се усмихна широко.

— Не само толкова дълго — поправи я тя, — а още по-дълго от това!

След това пое навътре по коридора, а двамата я последваха.

— Какво можете да ни разкажете за това място? — попита я Ашби.

— Това е Арун — започна Мас. — Вашата Двойка не е споменавала към него, нали?

— Не.

— Да, така трябва да е. Двойките не говорят за това място. То е за еретици — каза тя с шеговит, почти саркастичен глас. — Но всички сианати знаят за този град. Ако избягаме, преди да ни инфектират, или искаме да се откъснем, се опитваме да го намерим. Не всички успяват. Някои се губят по пътя. Други са в последния стадий на Залеза си и не могат да пътуват толкова надалеч. Но приемаме всички, които дойдат. Не отпращаме никого.

— Разбирам — каза капитанът.

Излязоха в едно огромно открито пространство, изпълнено с пейки под формата на полукръг и хидропонни саксии, приютили странни дървета с виещи се клони и едри цветя (Ашби си представи колко въодушевен щеше да е доктор Готвач, ако му се удадеше възможност да попадне тук). Над главите им бе прожектирано изкуствено небе — топло и мекожълто. В сравнение с ледената пустош вън това място беше същински рай. Бе пълно със сианати на всякаква възраст и с всякакви размери, които се разхождаха, размишляваха или разговаряха помежду си. От време на време се докосваха.

— Извинете — обади се капитанът, като откъсна очи от площада и се обърна отново към Мас. — Какво имате предвид под „да се откъснем“? Казахте, че идвате тук, ако искате да се откъснете.

— Да се откъснем от Двойката — обясни Мас. — Да унищожим вируса.

Ашби и Кизи се спогледаха.

— За него има лекарство? — попита Ашби.

— Разбира се — отвърна Мас. — Всички болести си имат цяр. Само трябва да го намериш.

— Но… — започна Кизи, смръщила вежди. — Извинете, не разбирам как точно работи всичко това, но ако… Ако някой е част от Двойка, защо изобщо би му хрумнало да се лекува? Шепотът не кара ли Приемниците да искат да останат Двойка?

— Задавате добри въпроси. Като добър еретик — отвърна Мас и посочи с длан към една пейка.

Тримата успяха да се сместят някак си на нея и тя продължи:

— Шепотът потиска желанието за откъсване на приемника. Но някои сианати могат да му устоят. Като мен, например.

— Вие сте… имунизирана? — предположи Ашби.

— Не, не — каза Мас. — И аз се разболях. Нямаше как — иначе не бих могла да бъда Навигатор. Но устоях. Шепотът бе завладял само низшия ми ум. Висшия — не.

Тя се замисли за момент.

— Знаете ли какво е низшият ум?

На Ашби му се струваше, че е чувал Охан да споменават този термин един-два пъти, но както винаги, не му бяха обяснили нищо по въпроса.

— Не.

— Низшият ум се грижи за лесните неща. Животинските неща — да вървиш, да броиш и да не докосваш нажежени предмети, например. Висшият ум определя неща като това кои са приятелите ми. В какво вярвам. Коя съм.

Мас потупа по главата си с показалец, за да подчертае думите си.

— Мисля, че разбирам — каза Ашби. — Значи вирусът… вирусът е променил начина, по който възприемаш пространството и числата, но не и начина, по който възприемаш самата себе си?

— Устоях му — Мас потърси правилната дума. — Устойчива?

— Устойчива сте — потвърди Ашби. — Да.

— Да, да. Много е опасно да бъдеш устойчива. Научих се да се преструвам — да имитирам думите на Двойките. Да прекарвам часове, втренчена в космоса през някой илюминатор.

Тя издаде звук — нещо средно между сумтене и ръмжене.

— Толкова скучно.

Кизи се засмя.

— И аз мисля точно така — каза тя.

— Така е! Но ако си устойчив, трябва да се втренчваш. Не бива да оставяш околните да разберат, че се преструваш. Властниците знаят — каза тя и се наведе към тях. — Знаят, че съществуват устойчиви Приемници. Но ако прекалено много сианати разберат за това, всичко би се разпаднало. Нашата раса вярва, че Шепотът ни е избрал. И че това ни прави специални. По-добри от вас.

Тя опря показалец в гърдите на Ашби.

— Но ако сме устойчиви, значи има два варианта. Или сианатите не са специални, а просто болни, и могат да еволюират до степен, в която са устойчиви на вируса… Или — другият вариант, който е глупав, но по-лесен за преглъщане от мнозинството, — че ние, устойчивите, сме нечисти същества. Че сме обърнали гръб на всичко свещено. Че сме еретици. Нали разбирате?

— Да — потвърди Ашби.

Вече разбираше защо самото споменаване на Самотниците е достатъчно да накара Охан да се намръщят. Това беше от онзи вид схизми, които бяха способни да унищожат цяла една култура.

— Винаги съм искала да се откъсна — продължи Мас. — Шепотът ми помагаше да видя скритото между нещата, но и убиваше тялото ми. Висшият ми ум искаше да живее. Капитанът ми беше много добра жена. Добра приятелка. Реших да й се доверя и й казах, че съм устойчива. Когато започна Залезът ми, тя потърси и откри карта.

— С пътя до това място? — предположи Кизи.

— Да, да. Когато пристигнах, бях вече полумъртва — каза Мас, вдигна ръцете си и затрепери, за да покаже силните спазми на мускулите си тогава.

Стомахът на Ашби сякаш падна в петите му. Жестовете й бяха съвършена имитация на треморите, от които страдаха Охан.

— Лежах в болницата в продължение на… — тя преброи на ум. — В продължение на два десетника, след като ми дадоха лекарството. Болка, много болка.

Тя се усмихна и посочи краката си:

— Но заякнах.

— Значи, след като вирусът бъде излекуван, Залезът също изчезва? — попита Кизи.

Ашби я стрелна с поглед. „Недей, Кизи“.

— Да. Но измененията в низшия ум си остават. Онези… думи, и… бръчките в мозъка. Те остават. Ако поискам, и сега мога да навигирам. Но съм Независима. Трябва да остана тук.

— Защо? — попиша Ашби.

Сианатката наклони глава.

— Аз съм Независима. Независимите са еретици, не революционери. Просто сме такива.

— Почакайте — намеси се Кизи. — Все още можете да навигирате, нали така? Лечението на вируса не вреди на тази способност?

— Правилно.

— Амбиклетките. Това е причината, поради която можете да събирате амбиклетки от мъглявината и да построите такъв космоасансьор. Защото още си имате онзи супермозък.

Мас се засмя.

— Двойките не са изобретатели. Не умеят да се съсредоточават върху един обект, а и живеят прекалено кратко. Бива ги да навигират и да обсъждат различни теории, но не и да строят разни неща. За да построиш нещо, трябва да изтърпиш да допуснеш много, много грешки. А Двойките не обичат грешки. Обичат да стоят, втренчени в космоса през някой илюминатор. Виж, Самотниците — те обичат грешките. Грешките са път към прогреса. Създаваме хубави неща. Велики неща.

— Уау — възкликна тихо Кизи, а погледът й се разфокусира по същия начин, както когато се замислеше дълбоко върху повредата в някоя електрическа верига или конструкцията на двигателя на кораба. — Та значи, това лекарство… Опасно ли е?

— Кизи — прекъсна я Ашби предупредително.

Нямаше да тръгват по този път. Независимо колко му се искаше и на него, просто нямаше да го направят.

— Но, Ашби, Охан могат да…

— Не. Няма да…

Мас издаде дълбок, гърлен звук.

— Охан е името на вашата Двойка, нали?

— Да — потвърди Ашби.

— Име като на поет — каза Мас. — „Поетично“, нали така е думата?

Тя се взря в двамата изпитателно.

— Аз съм устойчива. Не знам как изглеждат нещата за един ум, който не е устойчив. Но имам приятели, които не са били устойчиви и все пак са се откъснали от Двойката. Понякога дори добрите Двойки се боят от смъртта достатъчно, та да потърсят помощта на Арун.

— Дългият път към една малка, ядосана планета.

Тя се наведе към тях — прекалено близо.

— След като се откъснат от Двойката, те стават различни. Вече не са детето, което са били, преди да бъдат инфектирани. Не са и като Двойката. Нещо ново са.

Тя се взря настойчиво в Ашби с големите си очи.

— Свободни са. И повярвайте ми — така е по-добре.

— Не — казаха Охан.

В гласа им не се долавяше гняв, но се бяха облегнали назад — възможно най-далеч от масата, доколкото столът, на който седяха, позволяваше. Седяха сковано и се мъчеха с всички сили да прикрият потрепването на краката си. Ашби и доктор Готвач седяха от другата страна на лабораторната маса. Между тримата беше оставена една малка, запечатана кутийка. През прозрачния й капак се различаваше съдържанието — спринцовка, пълна със зелена течност. Буталото бе пригодено за сианатска ръка.

Ашби се постара да говори тихо. Вратата на медицинския отсек беше затворена, но той не смяташе, че членовете на екипажа му са над подслушването пред затворени врати. Поне за Кизи беше сигурен, че е заета с друго — от кухнята долитаха метално дрънчене и удари. Имаше чувството, че голяма част от шума няма нищо общо с поправката на стазисната кутия — това беше нейният начин да му покаже, че е разстроена.

— Никой няма да ви принуди, Охан — каза капитанът. — Просто искам да обмислите тази възможност.

— Подложих съдържанието на пълен набор тестове — добави доктор Готвач. — Безопасно е. Гарантирам го.

Охан се свиха още по-далеч от кутийката на масата.

— „Безопасно“ — прошепнаха те. — „Безопасно“. Тук става въпрос за убийство. А ти го наричаш „безопасно“.

Ашби прокара ръка през косата си. Независимо от твърдото си убеждение, че ако наистина съществува някакъв убиец, то това е самият вирус, знаеше, че не може да спори с тях.

— Онзи представител на Самотниците, с който разговарях, има много приятели, които са били излекувани. Те още умеят да Навигират, Охан — и остават живи и здрави много дълго време.

— Заграбват даровете на Шепота, а след това го убиват — каза Охан. — Не биваше да говориш с тях, Ашби. Трябваше да вземеш онова оборудване, което ти трябва, и да си тръгнеш със запушени уши. По-добре щеше да е да оставиш храната ви да изгние, отколкото да стъпиш на онова място.

— Направих онова, което смятах, че е най-хубаво за екипажа ми — каза Ашби — Точно както се опитвам да направя и това.

Охан се приведоха напред под внезапен пристъп на раздираща кашлица. Капитанът само седеше и ги наблюдаваше — знаеше; че не може да направи нищо. Не можеше дори да опре длан на рамото му, за да го успокои. Погледна към доктор Готвач, който изглеждаше дълбоко нещастен. Пред него седеше пациент, когото можеше да излекува с лекота, но самият пациент отказваше да му го позволи. Ашби знаеше, че докторът няма да настоява по въпроса, но беше сигурен и че това ще го тормози още доста дълго време.

— Охан — започна докторът, щом Охан успяха да си поемат дъх — Като някой, който е изоставил дома си завинаги, мога да разбера колко плашеща ви се струва тази идея. Аз също се боях. Но ние сме ваши приятели, Охан. Можем да живеем заедно още дълго време. Ще се грижим за вас.

Охан не изглеждаха особено уверени.

— Приятелството ви означава много за нас. Както и вашата загриженост — въпреки че е плод на заблуда. Знаем, че вероятно ви е трудно да го разберете. Вие сте свикнали да убивате микроби непрекъснато — в кухните си, в товарните ви помещения, — без миг колебание. Но се замислете за всички бактерии, които живеят върху кожата ви, в устите ви, във вътрешностите ви — същества, без които вие не бихте могли да оцелеете. Вие също представлявате синтез от едри и дребни организми Ашби, би ли унищожил митохондриите в клетките си само защото не са от човешки произход? Защото нямат място в един човешки организъм?

— Ние не можем да живеем без митохондрии — каза Ашби — Но вие бихте могли да живеете без Шепота.

Охан затвориха плътно клепачи.

— Не — казаха те. — Не бихме могли. Бихме се превърнали в някой друг.

Малко по-късно Ашби седеше в каютата си и развързваше ботушите си. Тъкмо приключваше с левия, когато вратата се отвори без предупреждение. Пред нея бе застанала Сисикс, чиито пера бяха настръхнали като четка.

— Да не си пощурял?

Ашби въздъхна и продължи да развързва връзките.

— Влез и затвори вратата.

Сисикс застана пред него с ръце на кръста.

— Кизи ми обясни, че има лекарство. Лекарство, което може да излекува онова, което убива Охан. Той ще запази способността си да Навигира, а животът му ще се удължи с цял век. Тя ми каза, че току-що сте се върнали от една планета, населена с щастливи, здрави сианатци, които са свидетелство за това. И доколкото разбирам, това лекарство се намира в медицинския отсек в същата тази минута, а ти ще го оставиш да събира прах, докато Охан лежи и трепери в локва от собственото си повръщано.

Ашби вдигна поглед към нея.

— Все говориш за „него“ вместо за „тях“.

— Да, защото най-после ми светна, че Охан е личност. И че е болен, и че се нуждае от помощта ни.

— Сисикс, това решение не зависи от мен. Какво искаш да направя? Да ги вържа и да им бия инжекцията насила?

— Ако това е единственият начин — да.

— Говориш глупости. Аз съм техен работодател, не техен… попечител.

— Ти си негов приятел, а ще го оставиш да умре.

— Дадох им възможността да се излекуват, Сисикс! Знаят къде е лекарството! Какво друго мога да направя, по дяволите? — попита той и захвърли ботуша си настрана. — Сисикс, тук не става въпрос за пациент, който отказва лечение. Тук става въпрос за цяла една култура. Това е тяхната религия.

— Типично човешко поведение! Вдигате ръце и оставяте галактиката да прави каквото си иска, понеже се чувствате прекалено виновни за това как тотално съсипахте собствената си раса. И затова сега не смеете да поемете инициативата.

Ашби стана на крака.

— Как го казваха твоите хора? „Иск сетх икс китх“? „Нека всеки следва своя път“?

Очите на Сисикс проблеснаха.

— Това е различно.

— И защо?

— Тази поговорка означава да не се месиш в делата на останалите, ако не нанасят никакви щети. Но тук има щети, Ашби, Охан умира.

— Ако ти заповядам да се върнеш в Хашкат и да вземеш децата си, за да дойдат да живеят заедно с теб, ти какво би ми отговорила?

— За какво, по дяволите, говориш?

— Ако ти кажа, че се отнасяш с децата си като с непознати и това обижда всяка частица от бозайническото ми „аз“ и че в качеството на човек, който е твой капитан, очаквам да спазваш моите морални ценности…

— Това е различно, Ашби. Знаеш, че не е…

Ашби понижи глас.

— А ако реша да бъда наистина старомоден, мога да ти направя забележка и за това, че се чифтосваш с друг член на екипажа ми. Някои човешки капитани биха те уволнили за такова нещо, нали знаеш? Казват, че такива връзки не влияят добре на работата в дългосрочен план.

Сисикс замръзна.

— Откъде… — след това поклати глава. — Това не ти влиза в работата.

Ашби се засмя, сякаш не може да повярва на думите й.

— Не ми влизало в работата ли? Аз съм ти брат по пера, Сисикс. Откога не ми влиза в работата да научавам за такива неща? Откога е прието един аандриск да крие нещо подобно от останалите? Освен ако не се съобразяваш с човешките обичаи в това отношение…

— Млъкни Ашби — прекъсна го тя, отиде до илюминатора, облегна се на него и замълча за момент. — Дори не познавам Охан. Не само защото не говори с никой от нас, а защото когато отвори уста, никога не мога да съм сигурна дали той е този, който казва, че не желае да бъде излекуван, или вирусът говори вместо него. Не зная дали говори той, или нещото, което е заразило мозъка му.

— За Охан, отговорът е „и двете“. И този отговор сигурно е най-близкият до истината. Вирусът не притежава разум. Просто… го променя. Ги променя.

Сисикс се обърна и го погледна.

— Ето, виждаш ли? И ти го правиш.

Гневът започваше да се отцежда от гласа й, а перата й вече се слягаха. Тя седна на леглото му и продължи:

— Не мисля, че това е правилно, Ашби. Не ми пука дали го познавам толкова добре, или не. Не мисля, че е правилно да оставя член на семейството ми да умре.

Ашби седна до нея и я хвана за ръка.

— Знам, че според теб аз съм виновен за всичко това — каза й. — Но и аз не мисля, че случващото се е правилно.

— Зная — отговори тя. — И все пак не разбирам как можеш просто да си седиш, без да се ядосваш.

— Нямам право да му се ядосвам.

— Подобаващи на екзодианец думи — отбеляза тя и се взря в лицето му. — По какво разбра за мен и Розмари?

Ашби се засмя.

— По начина, по който тя те гледа.

— О, звезди. Толкова ли е очевидно?

— Е, поне за мен.

— А за останалите?

— Може би. Но никой не го е споменавал пред мен.

Сисикс въздъхна.

— Идеята беше нейна. След спирката в Хашкат. Каза, че иска да ми помогне да се почувствам като част от семейство. Беше толкова, толкова мило от нейна страна. Тя винаги е мила.

Сисикс се отпусна назад върху матрака.

— Ашби, нямам никаква база за сравнение, за да знам как човеците приемат чифтосването. Толкова ме е страх, че ще я нараня. Сам знаеш колко различно подхожда моята раса към всичко това. Не съм… Егоистично ли постъпвам?

— Сексът винаги е малко егоистичен, Сис — отговори той. — Но силно се съмнявам, че тя спи с теб, само защото й е жал. Обзалагам се, че го е искала още преди да отидем на Хашкат.

Той и се усмихна и продължи:

— Но те познавам. Нямаше да се съгласиш, ако и на теб не ти пукаше за нея. Розмари е възрастен човек. Може да се грижи за себе си. И мисля, че двете всъщност си пасвате доста добре.

Ашби направи кратка пауза, след което се поколеба:

— Макар че…

— Знаех си, че има някаква уловка.

— Трябва да внимаваш. Някои човеци нямат нищо против полиаморните връзки, но могат да бъдат и адски ревниви. Не знам как сте се разбрали вие двете, но ако ти поискаш да участваш в тет, да речем, или ако просто решиш да прекратиш нещата с обичайната за аандриските лекота…

— Знам — кимна Сисикс. — Ще внимавам.

В каютата се възцари тишина, но в нея не се усещаше неудобство.

— Това ще прозвучи доста странно… — обади се Ашби след известно време.

— Мм?

— Но съжалявам, че не можах да го направя аз.

Сисикс се изправи на леглото.

— Как така? Ти не… ти не ме харесваш по този начин, като…

— Не — подсмихна се той. — Не се обиждай, но не. Не те харесвам по този начин.

— Добре. Иначе щях доста да се объркам — засмя се тя. — Какво имаш предвид тогава?

— Част от мен винаги се е чувствала виновна, че не мога да ти осигуря такова семейство, от каквото се нуждаеш.

Сисикс опря буза в неговата.

— Вие сте семейството, от което се нуждая, Ашби. Иначе нямаше да ви избера.

— Но Розмари го направи по-… по-_завършено_, нали?

Сисикс се усмихна.

— Да. Така е — отговори тя и опря чело в челото на Ашби. — Но това не променя факта, че ти си най-добрият приятел, който някога съм имала.

Тя направи малка пауза, после допълни:

— Но още съм ти ядосана.

— Знам.

— И когато се замисля за Охан, ми става много мъчно.

— И на мен.

— Хубаво. Поне и ти страдаш.

Двамата се засмяха, но смехът им прозвуча кухо.

ГРЕШКА

Съобщението не може да бъде доставено. Получателят е извън обхвата на комуникационната система. Моля, проверете пътеката на получателя и изпратете отново.

Опит за съобщение

Ниво на кодиране: нулево

Превод: няма

От: Перо̀ (пътека: 6273-384-89)

До: Розмари Харпър (пътека: 9874-457-28)

Относно: Отг.: Информация за доброволческата дейност

Радвам се да го чуя! Още един наблюдателен ум винаги е добре дошъл при нас. Не се безпокой, че нямаш много свободно време за това. Дори по един-два часа на десетник ще са ни от помощ. Само упомени в молбата си с колко време разполагаш, и няма да ти изпращат повече, отколкото можеш да поемеш. Реши ли върху какво искаш да се съсредоточиш? Аз съм пристра̀стен, разбира се, но мисля, че много ще те бива в междувидовата история и с удоволствие ще те препоръчам. Но ако си си избрала нещо друго, няма да го приема лично… Почти.

Като стана дума за това, един от приятелите ми в екипа, който се занимава с торемийците, си спомни нещо интересно. Не е кой знае какво — просто поредната особеност в характера на новите ни съюзници.

Вероятно не е добра идея да ти го изпращам така, но понеже така или иначе си бъдещ доброволец, сигурно ще го позволят със задна дата, нали?

Летете спокойно,

Перо̀

Прикачено съобщение

От: Елай Яс Капи (пътека: скрита)

До: Делегати на НГ, група 634 (пътека: скрита)

Ниво на кодиране: 2

Превод: няма

Относно: Важна информация — слух и топлинни генератори на торемийците

Дата: 76/306

Като се има предвид беглия ни досег с културата на торемийците до този момент, има много неща, които тепърва откриваме за расата им от първа ръка. Всички делегати трябва да знаят, че торемийците притежават слух, далеч по-остър от този на който и да било друг вид в НГ. Особено добри са в различаването на индивидуални гласове сред тълпа. Способността им да учат нови езици също надхвърли очакванията ни многократно. Спокойно можем да приемем, че всеки торемиец, който е присъствал на дипломатическите ни срещи, вече владее клипп на добро ниво.

Поради това ви съветваме да не обсъждате теми, които не са били одобрени от висшестоящите ви, когато се намирате в една стая с представители на Тореми Ка. Молим да прочетете файл 332–129, в който се съдържа пълен списък на одобрените теми за разговор.

Също така се уверете, че топлинните генератори на корабите, които очакват посещение от представители на Тореми Ка, са настроени на температура, по-ниска от 76.5 килка. Разбираме, че това ще причини известен дискомфорт на делегатите и членовете на екипажа, които са от аандриски произход, но стандартният модел топлинен генератор издава звук, който е болезнен за торемийците. Установихме, че честотата на звука, издаван при настройка за 76.5 килка или по-малко, е поносим за тях, а и няма да наруши основните двигателни функции на аандриските.

Ако топлинните генератори на кораба ви са модел, различен от стандартния, незабавно уведомете някой от висшестоящите си. Не канете представители на Тореми Ка на кораба, преди да бъде инсталиран правилният модел оборудване.

Благодарим ви за съдействието.

Елай Яс Капи

Старши посланик на Народната Галактика

ДЕН 157, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ХЕДРА КА

Тоум, вторият пазач на Новата Майка, седеше до един от прозорците в градината за хранене и наблюдаваше корабите на различните раси от Галактиката. Откъсна дебел сноп листа от близката саксия. Течността, която извираше от отчупените краища, ухаеше на познатия му, подобен на пипер аромат — леко сладко и много вкусно. Но той не изяде листата. Вместо това ги задържа в ръката си и продължи да наблюдава извънземните кораби. Разглеждаше оръдията на аелуонските фрегати завистливо, както бе правил вече много пъти досега. Колко много кланове биха могли да унищожат с такива оръжия. Колко много неверни идеи биха могли да изкоренят.

Замисли се за извънземните във фрегатите — за глупавите им лица и странните, гадни люспи. Аелуонците бяха толкова грозни. А и начинът, по който говореха, бе толкова неприятен. Трудно беше да се довериш на раса, която не може да говори, ако не си имплантира жица в гърлото. Също както беше трудно да се довериш и на хармагианците, които нямаха крака, или на аандриските, с техните хищнически нокти, или куелинците, които обезобразяваха собствените си тела от суета. Не, той не можеше да им се довери. На нито един от тях. Но пък можеше да ги мрази. Това му се удаваше съвсем лесно.

Не можеше да говори за това. Преди да се присъединят към НГ, в ума му не бе имало и сянка на съмнение, че е един от Тореми Ка. Бе напълно съгласен с тяхното преклонение пред Новите Майки, а също така и с идеята, че трябва да завземат Хедра Ка. Но останалите раси в НГ… Наистина ли се нуждаеха от помощта им? Нима кланът беше толкова слаб, че да не може да удържи господство над новата планета сам?

Расите в НГ. Странни лица, неприятни акценти, шумни кораби. Виждаше собственото си неодобрение да се отразява и в устите на няколко от другите си събратя, но никой не надигаше глас да се възпротиви. Никой не бе напуснал клана.

Това го плашеше. Да не би нещо да не му беше наред? Имаше ли нещо важно — нещо фундаментално, — което Новите Майки разбираха, а той — не? Ден след ден се бореше с тези мисли и се мъчеше да намери някакъв начин да постигне съгласие с останалите. Но нищо — нито медитацията, нито привилегията да прекарва време с Новата Майка — успяваше да ги измести.

— Сведе поглед към листата, които вече бяха станали на каша в юмрука му. Пусна мократа купчинка на пода. Машините щяха да почистят.

— Искаш ли да дойда при теб? — чу се глас иззад рамото му.

Нямаше нужда да се обръща, за да разбере кой е. Усети как мускулите му се напрягат, готови да убиват.

— Не — отговори той, без да сваля очи от прозореца.

— Но ще го направя.

Говорещата пристъпи напред, сгъна крака и седна до него. Името й беше Хиул. Боец от първо поделение. Тоум се запита дали изобщо би могъл да я убие, ако му се удаде такава възможност. Бе готов да опита. Хиул откъсна няколко листа и ги изяде.

— Ще ядеш, така ли?

— Защо иначе да идвам тук?

Тя наклони глава и се загледа в смачканите листа пред краката на Тоум.

— Естествено.

Хиул се обърна към прозореца.

— Толкова много кораби. С толкова много мисли на борда им. Питам се как го правят. Как ли постигат хармония, когато знаят, че са заобиколени от заблуди и неверни идеи?

Тоум не отговори.

Хиул поднесе още няколко листа към устата си и продължи:

— Не мисля, че го правят. Мисля, че живеят в хаос — всеки действа според собствените си идеи, всеки служи на клан от един — на самия себе си.

Тоум млясна с устни.

— Новите Майки казват, че това е приемливо, стига самите ние да продължим да следваме нашите обичаи. Не си ли съгласна с думите им? Не си ли в единство с тях?

Хиул явно не се притесни от заплахата. Подмина предизвикателството му, без да МУ обърне внимание. Без да МУ обърне никакво внимание! Отрони само две думи — с вбесяващо спокоен тон:

— А ти?

Той я сграбчи. Усещаше гнева като нажежена топка в стомаха си. Приближи уста към гърлото й, сякаш се готвеше да я убие.

— Вече съм ти казвал, че не желая да говоря с теб. Ти си хаосът.

Тя не се опита да се защити, което уплаши Тоум повече, отколкото ако беше се опитала.

— Смяташ, че не живея в съгласие с Новите Майки? Смяташ, че съм фалшива истина?

— Не си играй с думите. Знаеш какво си.

Тя се наведе напред и притисна гърлото си към устата му.

— Защо не ме убиеш, тогава?

Той се насили да забие зъби. Би било толкова лесно, толкова бързо. Усещаше пулса й — дълбок и бърз. Но не успя да го направи и това го разгневи още повече. Хвърли я назад със сила. Тя падна, като счупи една саксия и разпиля пръст наоколо. Всички в градината се обърнаха към тях. Повечето само им хвърлиха по един бърз поглед и се върнаха към храната, без да се впечатляват от мръсотията на пода. Машините щяха да я почистят.

Хиул се засмя и избърса струйката лимфа, потекла от сцепената й устна.

— „Знаеш какво си“. Да. Да, знам — каза тя, изправи се и отново се приближи към него. — Знам и какво си ти, Тоум. Виждам противоречието в теб.

— Аз съм пазач на Новата Майка!

Тя се приближи до него още повече и прошепна:

— Знам, че се бориш именно с това. Колко ужасно за теб. Колко е ужасно да знаеш истината и да мразиш онези, които представляват заплаха за нея, и въпреки това да останеш верен.

Очите му го издадоха, като се насочиха към извънземните кораби. Хиул въздъхна с високомерно задоволство.

— Не забравяй, че ти също имаш кораб. Имаш достъп до неща, които ние нямаме.

Той се обърна рязко към нея.

— „Ние“ ли?

Тя се отдалечи с леко накуцване. Един от задните й крака явно се беше навехнал при падането. Хубаво. Тя се обърна към него.

— Ние сме торемийци — каза. — Никога няма да бъдем клан от един.

Ашби въздъхна от облекчение, когато големият кораб ги изтегли през иглената дупка и ги върна в обикновеното пространство. Бяха изминали четири дни, откакто се бяха срещнали с „Кирит Сек“, и макар че беше доволен, задето можаха да минат напряко, не беше сигурен кое бе по-лошо — скоковете през подпространството или дългите промеждутъци от празнота между тях. Последната отсечка на пътуването — до срещата в Дел’ек — беше доста дълга, но бяха убили времето, като почистиха кораба и се погрижиха за всички дребни задачи, които бяха отлагали досега. Когато стигнаха до точката, в която трябваше да се засекат с „Кирит Сек“ „Пътешественика“ беше по-чист отвсякога и не им беше останало нищо друго за правене. Ашби мислеше, че четирите свободни дни ще им позволят да си починат и да се поотпуснат, но скоковете правеха това невъзможно, а бездействието го караше да бъде неспокоен. Всички бяха изнервени. Доктор Готвач все повече се дразнеше на неканените помощници, които непрекъснато се въртяха из кухнята, и капитанът подозираше, че осветителният панел, който бяха изгубили вчера, бе гръмнал с помощта на тайната намеса на техниците, само и само да им се отвори някаква работа. Единствените, които прекараха почивката приятно, бяха Сисикс и Розмари, които бяха щастливи в компанията една на друга, и Охан, които бяха заети да умират.

Но скоковете се бяха отразили на всички. Пробивът на сляпо беше едно, но четирите дни непрекъснато влизане и излизане на интервали от шест часа бяха достатъчни да накарат дори Ашби да получи пристъп на космическа болест. Едва успя да се изправи в леглото си, когато Лови го свърза с капитана на влекача през предавателя. Из каютата се разнесе гласът на жената-аандриск:

— Ние бяхме дотук, капитан Сантосо.

Акцентът й бе различен от този на Сисикс — по-официален и някак по-твърд.

— Добре ли са всички на борда?

— Горе-долу — отговори Ашби и разтри очи; светът вече не се мержелееше пред него — неописуема благодат. — Благодарим за тегленето.

— Един съвет от мен — преди да се обадите на началниците си, отделете един час да хапнете нещо и да се посъвземете. Ние ще направим същото.

— Благодаря — отговори Ашби и прочисти гърло. — Хеске ратх иши кит.

— Хеске скатх ески ришк — отговори аандриската с глас, в който се четеше приятна изненада. — Приятно пътуване и на вас.

Предавателят се изключи. Ашби погледна през илюминатора на каютата и видя как „Кирит Сек“ изключва притегателното поле, което ги задържаше заедно, и потегля.

— Лови, къде е Сисикс?

Предавателят изщрака.

— Тъкмо започна работа.

— Кажи й, че ще дойда скоро.

Когато влезе в контролната зала няколко минути по-късно, Сисикс вече седеше на мястото си и проверяваше навигационните уреди.

— Чувствам се така, сякаш са ме изритали в главата — каза тя, без да се обръща към него.

— Значи сме двама — свлече се той в креслото си и се втренчи през илюминатора. — И всичко това — заради това място.

Пред тях се виждаше Хедра Ка — напукана и грозна като кора върху рана планета, осеяна с реки от лава и огромни циклони, видими дори от такова разстояние. В орбита около нея се носеха няколко едри скали — спомен от скорошното й формиране. Беше млад свят — неприветлив и хаотичен.

— Никога не съм виждал нещо, което да изглежда по-ядосано — отбеляза Ашби.

— За планетата ли говориш, или за корабите?

Хедра Ка бе заобиколена от цели ята кораби — хармагиански фрегати, аелуонски крайцери, транспортни кораби, които не принадлежаха на конкретна раса, влекачи, патрулни совалки. И, естествено — торемийски кораби. Ашби знаеше, че торемийците имат цели поколения космоплаватели, също като екзодианците, но не виждаше нищо общо между техните и човешките кораби. Като се имаше предвид, че принадлежат на раса, която прекарва живота си в открития космос, корабите им изглеждаха учудващо крехки и нямаха дебели прегради от онзи тип, който се асоциираше с корита за пътуване на дълги разстояния. Виждаха се само издължени елементи и остри ъгли, както и множество антени и зловещи, светещи жици, които се носеха във вакуума. Изглеждаха като дълбоководни създания — пулсиращи, странни и неразбираеми.

Ашби се приведе напред.

— Стига бе.

Малко встрани от рояка кораби имаше празно пространство с формата на сфера, маркирано с леко полюляващи се шамандури.

— Там ли искат да построим клетката?

Разстоянието между входа на тунела и Хедра Ка щеше да бъде по-малко от разстоянието между Земята и Луната. Около два пъти по-малко.

— Добре, че тук е мека зона — отбеляза Сисикс. — Представяш ли си какво ще е да правиш пробив на сляпо на такова място?

Ашби поклати глава.

— Добри сме, но не чак толкова добри.

— Никой не е толкова добър.

— Би било късмет, ако не направим планетата на парченца.

Сисикс изпръхтя.

— Но няма да е голяма загуба.

Ашби се засмя.

— Лови, ще ме свържеш ли с останалите?

Предавателят се включи.

— Слушат те, Ашби — каза Лови.

— Здрасти на всички. Пристигнахме. Ако на някого му се гади, да отиде да хапне нещо, но набързо. Искам всички да присъстват, когато се обадим на свръзката ни. Моля да дойдете в контролната зала до не повече от час. Днес е много важен ден за всички ни и искам да направим добро впечатление. Не се престаравайте, но чистите лица и дрехи са препоръчителни.

Гласът на Кизи се разнесе през предавателя:

— Не се безпокой, Ашби, аз хич няма и да се обаждам.

Капитанът се поколеба. Търсеше някакъв по-любезен начин да й каже, че така наистина би било най-добре.

— Ти и без това си прекалено готина за тях, Киз.

Тоум седеше и медитираше. Или поне се опитваше. Отсреща му беше седнал първият пазач, Фол. Бе сгънала крака спокойно, а в очите й се четеше празното спокойствие на здравия разум. Завиждаше й. Колкото по-дълго се навъртаха около извънземните от Галактиката, толкова по-трудно му беше да събере мислите си. Независимо колко се стараеше да насочи ума си в друга посока, той неизменно се връщаше към Хиул. Не биваше да излизат от стаята живи. Порядките на народа им повеляваха друго: по-силната идея трябваше да оцелее, а по-слабата — да бъде изтрита. Така се запазваше хармонията.

Трябваше да я убие, независимо от първокласното й военно обучение. Все пак бе на сантиметър от гърлото й. Трябваше да я убие. Далеч нямаше да е първата, която убива поради несъгласие. Защо я беше оставил да си тръгне?

Отговорът вече се криеше в едно далечно, жестоко ъгълче на ума му. Той бягаше от него, но никога не успяваше да се отдалечи достатъчно.

— Елате — подкани ги Новата Майка, която тъкмо влезе в стаята.

Тоум и Фол разпънаха крака и взеха оръжията си в ръце.

— Отивам на носача. Корабът за пробиване на тунели вече е пристигнал и чух, че хармагианецът е поканил екипажа му на борда.

— А ти получи ли покана? — попита Фол.

Хармагианският бюрократ беше много дребнав по отношение на досадните подробности като списъците за гости и спазването на протокола. От онези безполезни неща, с които се занимаваха в Народната Галактика.

— Не ми трябва такава — отговори Новата Майка.

Тоум разбираше чувствата й, усещаше ги и в гласа й — изчерпващото се търпение, умората от непрекъснатите опити да разбере представителите на толкова чужди култури. Защо никога не говореше за това? Ако просто изразеше на глас раздразнението си, това щеше да означава, че през цялото време е бил в съгласие с нея и нямаше да се съмнява повече в принадлежността си към Тореми Ка. Но бе лишен от това облекчение на тревогите си.

— Този кораб ще пробие дупка в небето ми — каза тя, докато вървеше към вратата.

Фол и Тоум вървяха от двете й страни, на шест крачки след нея, както вече бяха свикнали.

— Това ми дава правото да видя лицата им.

Розмари бе доволна, че има възможност да напусне кораба. Да, напускаше го, само за да се качи на друг кораб, но отчаяно се нуждаеше от смяна на обстановката, а и малката гощавка, която бяха организирали, за да ги посрещнат, бе приятна изненада. Нищо кой знае колко лъскаво — просто маса с изящно подредени хапки, които можеха да ядат на крак, и няколко чиновника от по-ниските нива на администрацията в НГ, които разговаряха свободно помежду си. Вече бе ходила на такива събития, но работниците, които се занимаваха с пробиване на тунели, рядко бяха част от списъка на поканените. Жестът беше много мил — и ясно показваше колко важен е новият тунел.

Помещението, в което се намираше, контрастираше ярко с кърпените стени на „Пътешественика“. Дизайнът бе хармагиански — просторна стая с разноцветни елементи. Навсякъде бяха разпръснати столове с различна форма, предназначени за множество извънземни видове, а на едната стена имаше няколко дълги хоризонтални прозореца, филтрираният въздух беше хладен и свеж — Розмари забеляза, че Сисикс се движи по-бавно от обикновено, както би вървял човек с болки в мускулите, — а осветлението бе почти прекалено ярко. Колегите й се забавляваха искрено и се наслаждаваха на храната и вниманието. Ашби и Сисикс разговаряха увлечено с някакъв бюрократ в отсрещния ъгъл на стаята. Дженкс явно се бе сприятелил с един от сервитьорите — ларуанец, с когото се смееха от двайсет минути насам на кой знае какво. Охан бяха останали на борда на „Пътешественика“, разбира се — както и Корбин, който видя как очите на доктор Готвач светват при споменаването на думата „бюфет“ и предложи да наглежда болния Навигатор вместо него. Напоследък бе станал доста по-услужлив от преди.

— Ехо, докторе — обади се Кизи и вдигна едно шишче с пържени зеленчуци от препълнената си чиния. — Какво е това, жълтото?

Бузите на доктор Готвач трепнаха.

— Сааб теш. Много често готвя такъв.

— Но не прилича на сааб. Нито пък има такъв вкус — каза тя, отхапа едно парче от шишчето и го задъвка умислено. — Не, няма.

— Сигурно е защото имат по-хубави стазисни кутии от нашата. Такива, които предотвратяват молекулярния разпад, който настъпва след време.

Той наведе глава и добави:

— Късметлии.

Кизи преглътна и заяви:

— Не мисля, че ми харесва особено.

— Такъв вкус би трябвало да има.

— Е, на мен не ми харесва — отговори тя и захапа шишчето отново.

— Знаеш ли — намеси се Розмари, — този проект ще ни донесе доста добър хонорар. Не обещавам нищо, но може поне да се поогледаме за някаква по-хубава стазисна кутия, когато приключим с работата. Може да го предложим на Ашби.

Бузите на доктора се издуха.

— Открай време харесвам начина, по който мислиш.

— Нямам търпение да дойде време за пробива — заяви Кизи и остави зеленчуковото шишче, за да се заеме с едно снопче листа, покрити със семенца. — Много ви обичам всичките, но наистина имам нужда да сляза от кораба за няколко десетника. Хванал ме е страшен космически съклет.

— Дженкс каза, че вече си е събрал багажа — отбеляза докторът.

— О, да. Не млъква за онези плажове на Уортхег, които уж били по-хубави от всички останали плажове. Направо не знам как ще успеем да го върнем.

— Е, аз ще пропусна плажа. Ще ида да се видя с Дрейв, стария ми приятел. Току-що е построил нов парник близо до къщата си и каза, че с удоволствие би приел помощта ми при избора на кълнове.

— Чакай малко, чакай малко. Ще прекараш ваканцията си в Порт Кориол? Място, където и без това ходим непрекъснато? За да градинарстваш? Което е нещо, което правиш непрекъснато?

— Какво лошо има? — изду бузи докторът. — Обичам градинарството.

Кизи подбели очи.

— Ами ти, Розмари?

— О. Ами аз…

„Аз нямам къде да отида“ — довърши тя на ум, но на глас каза:

— Не съм решила още.

Отпи глътка от газираната си напитка и продължи:

— Може просто да остана на кораба. Почти приключих с подреждането на финансовите документи в архива и не искам да зарязвам задачата недовършена.

Кизи изви вежди и се усмихна.

— Искаш ли да ми дойдеш на гости у дома и да се запознаеш с бащите ми?

Розмари усети, че се изчервява.

— О… Това е много мило, но…

— Виж какво. Калната Долина не е Флорънс, но е тихо, а и хората са свестни. В топлите вечери хората се събират на главния площад, където се свири музика на живо, и хидропонните ферми са всъщност доста красиви, когато започне цъфтежът. А по покрайнините живее малка общност от модъри и хора на изкуството. Може да се мотаем заедно, а може и да правиш каквото си искаш сама. Всичко, което ти предлагам, е едно чисто легло в един ленив колониален град, и по-точно — в дома на двама великолепни джентълмени, които много обичат да им водя хора на гости. И освен това — три кучета, които ще те ближат по лицето и ще ти станат най-добри приятели за вечни времена. А пък Ба прави най-добрите гофрети в цялата галактика. Без да се обиждаш — завърши тя, като се обърна към доктора.

— Няма проблем — успокои я той. — Опитите ми в областта на гофретите наистина не са особено успешни.

— Ами… — поколеба се Розмари.

Два спокойни десетника на чист въздух, с хубава домашна храна — звучеше доста примамливо, пък и тя бе любопитна да посети още гранични колонии, но…

— Моля те! — заподскача Кизи, сипейки сладки по пода. — Моля те, моля те, моля те!

Розмари се засмя, едновременно засрамена и трогната.

— Добре. Ако си сигурна, че няма да е проблем, ще дойда.

— Да! — размаха Кизи юмрук победоносно. — Ще пиша на бащите ми веднага, щом се върнем на кораба… Или след като приключим с пробива. Приоритети, нали разбираш — подбели очи тя.

Нещо в ъгъла на помещението привлече погледа на доктора.

— Виж ти, виж ти — каза той. — Не бях сигурен, че ще видим някой от тях.

Трима торемийци тъкмо бяха прекрачили прага — странни и леко смущаващи. Вървяха на четири крака, чиито колена се сгъваха назад, вместо напред, а кожата им изглеждаше твърда и ронлива. Тънките им глави се извиваха ту на едната, ту на другата страна — приличаха повече на машини, отколкото на същества от плът и кръв. Торемиецът, застанал в средата, носеше дебели, подобни на вериги бижута над тъмните си одежди, както и конусовидна шапка с червени кантове. Нова Майка, както бе описано в съобщенията на Перо̀. Другите двама торемийци вървяха от двете й страни, няколко крачки по-назад. И двамата бяха въоръжени, и то тежко: с големи пушки, преметнати през осеяните им с шипове гърбове.

— Доста зловещи са — прошепна Кизи.

— Шшт — спря я докторът.

Розмари кимна към чиновничката, която говореше с Ашби. Хармагианката изглеждаше явно притеснена — пипалата й се виеха бързо, докато бързаше с количката си към торемийците, за да ги посрещне.

— Нервна е — каза Розмари. — Май не е знаела, че те ще дойдат.

Доктор Готвач изгъргори в знак на съгласие.

— И ти щеше да си нервна, ако някой, с когото тъкмо водите преговори за съюзничество, влезе без предупреждение в стая, пълна с космоплаватели с недотам изискани обноски.

Кизи отхапа едра хапка от сладкиша в ръката си, като се постара да се омаже около устата.

— Мхм зскаи бношки.

Доктор Готвач избърса устата й с една от предните си кракоръце, докато тя продължаваше да се кикоти безмълвно. Розмари обаче бе насочила цялото си внимание към торемийците, които вече поуспокоената хармагианка запознаваше с Ашби. Изглеждаха й някак познати — не заради видеоклиповете или снимките, които беше виждала, а… от някъде другаде. Имаше някакъв по-конкретен спомен за тях. По-личен. Имаше чувството, че всеки момент ще се сети — сякаш търсеше дума, която й е на езика. Но какво в тях й беше толкова познато? Облеклото? Бижутата? Или…

Пушките.

Внезапно си спомни апартамента си на Марс, на няколко пресечки от Александрийския университет. Тъкмо се готвеше да си направи чай и пълнеше мерителната лъжичка с изсушени листенца, докато чакаше водата да заври. На вратата се беше позвъняло. „Розмари Харис? Ще ни пуснете ли да влезем?“. Бяха двама детективи, изрядно облечени в костюми и с очни скенери. Един от тях бе оставил скриба си на масичката за кафе и й бе прожектирал няколко различни вида оръжие. „Познати ли са ви?“.

Розмари остави чинията си на масата и отиде до илюминатора. Скръсти ръце на гърдите си и си пое дълбоко дъх, загледана в претъпканото с кораби небе. Една малка, ядосана планета, заобиколена от бойните кораби на най-различни раси, които искаха да я завладеят. „Пътешественикът“ ги очакваше отвън — ъгловат, красив и изобщо не на място между гладките, модерни носачи и смразяващите кораби на торемийците. Искаше да се върне обратно на борда му и да се почувства в безопасност между разноцветните стени и илюминаторите втора употреба. Какво, по дяволите, правеха тук?

— Ей — опря Кизи длан на рамото й. — Добре ли си?

Розмари кимна бързо и стисна устни.

— Да, добре съм. Просто… знам откъде са взели тези пушки.

— Откъде? — попита Кизи.

Розмари я погледна сухо, без да каже нищо. Очите на Кизи се разшириха.

— Оу. Ъъ… Гадост. Сигурна ли си?

Розмари си припомни триизмерните изображения, които се носеха в хола й, и детективите, които зорко следяха изражението на лицето й.

— Сигурна съм.

Една кракоръка я потупа успокоително по другото рамо.

— Не си виновна ти — каза докторът. — И не можеш да направиш нищо по въпроса.

— Зная — отговори тя. — Просто… — Хвърли поглед през рамо. Помещението жужеше от оживени разговори. Всички бяха започнали да се приближават към торемийците пред вратата и никой не обръщаше внимание на тримата космоплаватели пред илюминатора. Розмари прошепна:

— Това ме ядосва. И не само заради баща ми. Той е направил всички онези неща, защото е искал амби. Постъпките му са били алчни и неморални и всички го мразят заради тях. Дори аз го мразя. Но НГ прави същото. Да, имат си споразумения и посланици, и банкети. Всичко изглежда толкова цивилизовано и дипломатично. Но си е абсолютно същото нещо. На нас не ни пука за торемийците или за начина, по който ще повлияем на историята им. Просто искаме да вземем, каквото имат.

Тя поклати глава ядно и добави:

— Не ни е мястото тук.

Доктор Готвач стисна леко рамото й.

— И аз се чувствам така, честно казано. Но всяка раса сапиенси си има своята дълга, недотам красива история, пълна с възходи и падения на различни сили. Хората, които запомняме, са онези, които са решили какви ще бъдат границите на териториите ни. Никой не си спомня онези, които са построили пътищата.

Той изсумтя и загъргори. След това продължи:

— Ние просто пробиваме тунели. Само това правим и само това можем. Ако не го направим ние, ще се намери друг кораб, който да се заеме със задачата. Ще се случи независимо от помощта ни и не е нещо, което сме в състояние да спрем.

Розмари въздъхна.

— Знам.

— И освен това — намеси се Кизи, — те са тези, които поискаха да дойдем, нали? Торемийците не са най-дружелюбният народ в галактиката. Не биха се съгласили да ни пуснат тук, ако не ни искаха.

— Дори така да е… — каза Розмари. — Не ни е работа да се бъркаме в техните войни.

След като напуснаха залата за приеми, Тоум се обърна към Новата майка.

— Чу ли за какво разговарят членовете на тунелджийския екипаж, които бяха застанали до илюминатора?

— Не. Слухът ми бе зает с думите на капитана им, както и с онзи досаден шум, който явно идваше от повреденото реле на вентилационната система в тавана. Много разсейващо.

— Какво си чул? — попита го Фол.

В ума на Тоум цареше пълен хаос. Мислите му започнаха да стават все по-непоносими и непоносими. Ако не ги изречеше, щеше да се пръсне. Но ако ги изречеше…

— Кажи ми — заповяда Новата Майка.

Тоум се подчини.

— Тримата от екипажа не са в съгласие с началниците си. Хранят съмнения относно съюза ни.

Новата Майка млясна с устни в знак, че е разбрала.

— Това отговаря на модела, който следват.

— Прости ми, Нова Майко, но нима това не те безпокои?

— Отначало се безпокояхме за модела, който следва НГ — обясни тя. — Толкова много раси, толкова много различни идеи, и всички те са обединени в един-единствен клан. Не можехме да разберем как би оцеляло такова сдружение.

Тоум и Фол изщракаха с колена в знак на съгласие. Когато говорителите на Народната Галактика се бяха свързали с Тореми Ка за първи път, три от Новите Майки бяха против предложението, което им отправиха. Щом стана ясно, че съгласие няма да бъде постигнато, Майките напуснаха територията на Тореми Ка. После сформираха собствени кланове, които враждуваха с техния. Една от тях беше убита. Такъв беше обичаят на народа им.

— Но те говореха като един — намеси се Фол. — По време на първите преговори, както и срещите след това, представителите на Галактиката говореха като един. Използваха едни и същи думи. Бяха в съгласие, въпреки че принадлежаха на различни видове.

— Да — каза Новата Майка. — Знаем, че тяхното съгласие е отрепетирано, и че те не виждат моделите, които ние виждаме. И все пак те търсят тези неща — макар и по различни начини. Ние смятаме, че можем да допуснем компромис и да приемем това.

— Но то е лъжа — каза Тоум.

Видя обезпокоеното изражение, което се изписа на лицето на Фол, но продължи:

— Съгласието им не е истинско. Само се преструват, че са съгласни един с друг, за да не нарушат установения ред.

„Също като мен. О, в името на всички мъртъвци… те са същите като мен“ — помисли си.

Новата Майка го изгледа с непроницаем поглед. Той потръпна.

— Има още неща, които би искал да кажеш — произнесе тя накрая.

Тоум млясна с устни, все още разтреперан.

— Нова Майко, не желая да смущавам мислите ти, като им налагам моите.

— Няма причина за безпокойство. Моите мисли са по-силни, а и ценя твоите високо. Вярвам, че ще успеем да постигнем хармония.

Тоум се надяваше отчаяно, че тя е права.

— Установихме се на Хедра Ка, за да намерим спокойствие и да отделим необходимото време, за да обмислим модела, който следват Новите Майки.

— Това е вярно.

— Нашата раса — и дори само нашият клан — е нестабилна. Добра идея ли е да отворим вратата пред неща, които биха могли да нарушат баланса ни още повече — тъкмо сега, когато се нуждаем от него повече от всякога?

Фол явно не беше особено впечатлена.

— Не можем да победим клановете на враговете ни без чужда помощ — заяви тя. — НГ ще подкрепи исканията ни.

— Но на каква цена? — попита Тоум и усети как колената му поддават, отслабени от страх поради безразсъдната смелост на думите му. — В стремежа си да унищожим вражеските кланове бихме могли да погубим самите себе си. Не съществува ли опасност влиянието на хаотична организация като НГ да замъгли здравия ни разум?

Новата Майка остана втренчена в него за известно време. След това премести поглед към Фол.

— Споделяш ли тези съмнения?

— Не — отсече Фол без следа от колебание.

Тоум й хвърли кос поглед. И от лицето, и от гласа й личеше, че е в истинско и пълно съгласие с клана. Не се разкъсваше от съмнения. Знаеше къде е мястото й — както в ума си, така и в клана. И то не я безпокоеше. Мразеше я, задето е такава.

Новата Майка изви врат и наведе лице към неговото.

— Имаме нужда от подкрепата на Галактиката, за да постигнем целта си. Нашите обичаи са по-силни от тяхното влияние. Струва си да толерираме различията ни в името на господството ни над Хедра Ка. Съгласен ли си с тези мисли?

Тоум усети, че стомахът му се свива на топка. Под кожата му сякаш пълзяха насекоми. Остри нокти разкъсваха сърцето му.

— Аз… Аз съм…

Не можеше да се насили да произнесе думите. Обичаше своята Нова Майка. Обичаше всички тях. Би легнал в краката им и би разкъсал плътта си със собствените си ръце, ако го поискаха. И все пак, все пак продължаваше да бъде съгласен с думите на жената-човек с пискливия глас, отколкото с онова, което току-що бе чул.

Новата Майка се отдръпна назад и наклони глава. Тоум заби поглед в пода, но въпреки това знаеше, че Фол се е втренчила осъдително в него със спокойните си очи.

— Върви си и се постарай повече в медитацията — заповяда му Новата Майка. — Отдели време да определиш кои от мислите ти са най-силни. Така ще разбереш дали още си един от нас.

— Ти си добър пазач — добави Фол. — Смъртта ти би била загуба.

Тоум не я погледна. Ако го направеше, сигурно нямаше да може да устои на желанието да прекърши врата й.

— Съгласна съм — каза Новата Майка. — Надявам се, че ще се върнеш при нас.

Но още щом изщрака с колена и се отдалечи, Тоум осъзна, че няма да се върне. Нещо се беше променило. Страхът не бе изчезнал, но се затвърждаваше и превръщаше в решимост. Мислите му се бяха превърнали в реалност в момента, в който се бе чул да ги изказва, и сега знаеше по-добре от всякога, че няма да може да постигне съгласие тук. Вървеше по коридорите и подминаваше отблъскващите хармагианци и странните аелуонци. Първите му кимваха, а скулите на вторите проблясваха в приятелски цветове. Той се разкъсвате вътрешно от ярост. Торемийската територия не беше място за тези слабохарактерни пришълци. Народът му трябваше да ги нареже на парчета и да ги прати обратно, откъдето са дошли, както правеха винаги.

И както можеха да направят отново.

Ашби хвърли око на данните, изписани на екрана над контролния панел.

— Двигателите ни никога не са работели толкова добре, кълна се.

Без да вдига поглед от лостовете пред себе си, Сисикс каза:

— Така става, когато поемеш на дълъг път с двама отегчени техника.

— Хмм. Може би трябва да го правим по-често.

Това вече накара Сисикс да обърне глава към него и да го изгледа с поглед, който би могъл да разтопи корпуса на кораба.

— По-добре не.

Ашби се засмя. Споделяше мнението й напълно. След няколко часа щяха пак да се намират в Центъра. Нямаше търпение да пристигнат, но мисълта все пак му се струваше сюрреалистична. Бе свикнал с пътуването през тунели от малък, но мисълта, че всички десетници, които им беше отнел пътят до Хедра Ка, могат да бъдат изминати в обратна посока за няколко часа, му се струваше странна. Да се върне сред корабите, чиито модели познаваше добре, на повърхността на планети, на които се бе разхождал десетки пъти и по улиците на пазари, където се продаваше храна, за която не трябва да задава въпроси, и то без да има някаква работа за вършене, без някакво друго място, към което да трябва да се запъти… Всичко това МУ звучеше фантастично. И, поне засега — невероятно.

— Как са нещата при теб, Корбин? Помпите? Тръбите за гориво?

— Всичко е безупречно — вдигна поглед от своето табло бледият мъж. — Сигурен съм, че можем да намерим предостатъчно други начини да отегчаваме техниците по-често.

Предавателят се включи.

— Ашби, наблизо има един торемийски кораб — съобщи Лови. — Май се е отправил към клетката.

Капитанът се спря за момент. Това беше доста странно.

— Пресекли ли са периметъра на безопасност вече?

— Не, просто са се насочили към нас.

— Сигурно им е любопитно какво правим — предположи Сисикс. — Ако аз не бях виждала тунел преди, щях да искам да знам как се прави.

Ашби кимна.

— Засега само ги наглеждай, Лови. И се свържи с тях — предупреди ги възможно най-приятелски, че трябва да спазват дистанция, докато правим пробива. Надали искат да ги повлечем след нас.

— Разбрано — откликна Лови.

Вратата на контролната зала се отвори и доктор Готвач влезе вътре, понесъл Охан на ръце. Краката на сианатската Двойка най-накрая бяха поддали окончателно. Неподвижността им се струваше доста по-страшна на капитана от треморите, които ги бяха измъчвали през предишните десетници.

Ашби се изправи.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Не, не, добре сме си — отговори доктор Готвач с небрежен глас, сякаш обясняваше как се реже някой вид зеленчуци.

След това остави Охан на стола им и оправи краката им под тях.

Охан кимна с достойнство.

— Благодарим ти.

Доктор Готвач подаде на Ашби две ампули за инжекции и една спринцовка.

— Ако спрат да си чувстват ръцете, трябва да им биеш една от тези.

Той посочи едно място на врата на Охан, точно над гръбнака. Козината около него беше обръсната, а по сивата кожа бяха избили синини поради честите инжекции.

— Ето тук.

Ашби кимна. Все пак се надяваше, че няма да се наложи да го прави. Остави ампулите в едно чекмедже, вградено под контролния панел, и клекна, за да погледне Охан в очите.

— За мен е привилегия да наблюдавам работата ви. Радвам се, че ще имам възможност да го направя още веднъж, макар и за последно.

— И ние сме напълно съгласни с тези думи — потвърди Сисикс.

Корбин прочисти гърло.

— Аз също.

Охан ги погледнаха един по един с големите си очи.

— Ние… не сме особено добри в изразяването на емоции. Би могло да се каже, че ни се иска да можеше да останем с вас по-дълго.

Те мигнаха — толкова бавно, колкото се топеше ледът.

— Но това е нашият път.

Още едно мигване. Охан насочиха поглед към Ашби и завършиха:

— Очакваме началото на задачата ни с голямо нетърпение.

Капитанът им се усмихна въпреки тежестта в гърдите си.

Въпреки затворения си характер, Охан бяха част от екипажа. Не искаше това да е последният проект, който завършват заедно. Не искаше да вижда някой друг на стола им. Не искаше да знае, че онези, който сега седят на него, скоро вече няма да ги има.

Той си пое дълбоко дъх и се овладя. Погледна към доктор Готвач.

— Ти не би ли трябвало да спиш вече?

— Да, да — съгласи се докторът и се отправи към вратата. — Отивам да приспя себе си и секретарката ни.

Розмари се беше съгласила да приеме предложението за приспивателно по време на този пробив. Ашби се бе съгласил, че така ще бъде най-добре — както за нея, така и за пода на контролната зала.

Върна се на креслото си и закопча предпазните колани.

— Свържи ме с останалите, Лови — заповяда той и предавателят се включи с изщракване. — Добре. Проверка на екипажа.

— Управление на кораба — в готовност — каза Сисикс.

— Гориво — в готовност — обади се Корбин.

— Междупространствен свредел — в готовност — чу се гласът на Кизи през предавателя. — И този път се сетих да си взема закуска предварително.

— Шамандурите са в готовност — каза Дженкс.

Ашби намести ръце върху контролния панел. Пръстите го сърбяха да започне.

— Лови, какво става с торемийците?

— Не отговориха. Но не са пресичали периметъра на безопасност. Само дето почти са опрели носа на кораба си в една от шамандурите.

— Няма проблем, стига да не се приближават повече. Какво е състоянието на кораба?

— Всички системи функционират нормално — отговори Лови. — Няма технически или структурни повреди.

— Добре, народе. Да се махаме оттук. Започвай, Кизи.

Зачу се познатият вой на свредела. Панелите на пода защракаха. Ашби потупа с пръст по страничната облегалка на креслото и започна да брои. „Едно. Две. Три. Четири. Пет“.

— Ашби — надвика какофонията Лови. — Торемийският кораб. Не разбирам какво точно правят. Имат някакъв…

Ревът на свредела заглуши остатъка от изречението й. Сърцето на Ашби заби по-бързо.

— Пресекли ли са периметъра? — изкрещя той.

— Не. Прилича на някакво енергийно поле. Не съм виждала…

Онова, което последва, трябва да се беше случило бързо, но Ашби го видя на забавен кадър, сякаш вече беше в подпространството. Първо илюминаторите побеляха от ослепителните потоци светлина, които нахлуха в кораба и скриха от погледа му всичко, освен корпуса на собствения им кораб. Когато светлината отслабна, успя да различи как около подпорите на клетката пробягват електрически дъги и рикошират във вътрешността.

Клетката се разпадаше. Не падаше като постройка на повърхността на някоя планета, а се чупеше, извиваше и разхвърчаваше на всички страни. Ашби се втренчи в нея неразбиращо.

Нещо ги удари. Целият кораб се раздруса и потрепери. Цялото контролно табло блесна в червени светлини — сякаш десетки очи се отвориха едновременно. Осветителните панели над главите им примигнаха. Сигурно имаше и някакъв шум — протяжното пращене на преградите на кораба и извитите панели, ужасените викове на екипажа — но каквото и да се чуваше, той не можеше да го различи заради рева на свредела, който тъкмо бе стигнал до края на обратното броене. Небето се отвори и „Пътешественикът“ се изтърколи през него.

ДЕН 157, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

СЕДЕМ ЧАСА

Сисикс се бореше с лостовете пред себе си и се опитваше да мисли трезво въпреки страха и оглушителната какофония.

— Нямаме шамандури — извика Ашби. — Дженкс, чу ли ме? Кизи?

— Четиринадесет ибена направо — обадиха се Охан.

— Не мога — отговори му Сисикс. — Едва управлявам кораба.

— Но трябва — казаха Охан. — Пространството зад нас ще…

— Да, зная — сопна се тя.

Без клетката новопробитата дупка щеше да се затвори бързо. А ако зад тях нямаше обикновено пространство, което да ги задържа, подпространството щеше да започне да ги подмята като птичка в буря. Сисикс вече усещаше вибрирането на корпуса.

— Лови? Който и да е! — извика Ашби. — По дяволите! Предавателите не работят.

— Дженкс няма да пусне шамандурите сега — каза Корбин. — Прекалено е опитен за такова нещо. Знае, че така…

— Сисикс, четиринадесет ибена. Сега — извикаха Охан.

Сисикс се помъчи да стабилизира кораба, без да спира да сипе ругатни. Данните на екрана примигваха и се губеха непрекъснато, а някои лостове бяха заяли и не можеха да се помръднат. Всичко й се мержелееше — както винаги, когато пътуваха през подпространството, — а без надеждни данни или видими звезди нямаше по какво да се ориентира. Стисна здраво зъби и натисна лостовете с всичка сила.

— Изключвам предпазителите отляво. Ще се наклоним на една страна, но така ще можем да пробием…

— Сисикс… — започна Корбин.

Перата й настръхнаха.

— Ако мислиш, че ми пука за проклетия разход на гориво в момента, значи…

— Мислиш ли, че на мен ми пука? — прекъсна я той. — Ползвай, колкото ти трябва.

Тя се обърна и го погледна през рамо.

— Имаме ли достатъчно, за да поддържаме такава скорост до края на пътуването?

— Да — отговори той и погледна данните пред себе си още веднъж. — Да, имаме достатъчно.

В погледа му се четеше страх, но и увереност.

— Прави каквото трябва. Аз ще следя показателите.

Сисикс му кимна бързо и хвърли поглед на примигващото си табло.

— По дяволите, Кизи, трябва…

Тя се спря и направи физиономия, щом си спомни за предавателите. „Пътешественикът“ се наклони на една страна, докато подпространството го обграждаше от всички страни.

— Четиринайсет ибена?

— Да — отговориха Охан.

— Звездите да са ни на помощ — каза тя и натисна лоста напред.

Кизи отвори панела, който покриваше навигационния компютър. Накъдето и да се обърнеше в машинното отделение, виждаше само червени светлини, разкъсани тръби и треперещи стени. Нищо не беше наред.

— Трябва да отида в ядрото — извика й Дженкс от другия край на стаята. — Трябва да върнем предавателите на линия.

— Няма време — спря го Кизи, все още втренчена в бъркотията пред себе си. — Ако главният кабел на рутера се е изпържил, ще отнеме часове. Трябваш ми тук.

Очите й пробягаха по повредените вериги. Затича се обратно към рафта с инструментите. Усещаше движенията си прекалено мудни и тромави. Гледката на машинното отделение в такова ужасяващо състояние би била достатъчно стряскаща дори да се намираха в обикновения космос. Но в подпространството, където времето прииждаше и се оттегляше на талази, беше същински кошмар.

— Няма как да разберем пълния обхват на щетите без Лови.

— Имам си очи — отговори му тя и грабна няколко инструмента в юмруци.

От близката стена се чу силно, мокро пукване — звукът, който означаваше, че някоя от тръбите за гориво се е спукала.

— О, звезди! Оправи я, моля те!

Кизи се затича обратно към панела и се помъчи да прецени откъде би било най-добре да започне. Щеше да се наложи само да позакърпи нещата криво-ляво, но нямаше друг избор. Нямаше време за друго. Щеше да оправи всичко както трябва, но по-късно. Ако успееха да се измъкнат живи.

Загледа се в диодите, които присветваха зад таблото в непознати, хаотични форми. „По дяволите.“

— Сисикс е изключила предпазителите.

— Страхотно — откликна Дженкс и отвори панела на съседната стена. Горивото бликна от разкъсаната тръба на гъсти зелени струи и опръска стените и пода.

Кизи остана втренчена в светлинките на веригите, прехвърляйки наум възможностите. Разбираше, че Сисикс се нуждае от цялата мощност, която може да изстиска от двигателя, но от нейна гледна точка поправката на електрическите вериги при изключен предпазител, и то докато ги използваха, беше доста трудна задача. Лови не можеше да й помогне, а и не знаеше какво смята да предприеме Сисикс. Налагаше се да налучка откъде да започне поправките. И едно погрешно предположение можеше да стане причина да изгубят контрол над кораба.

— Трябва да знам какво прави Сисикс там горе.

— Сетих се — каза Дженкс, пусна инструментите, извади скриба си и изостави тръбата, която продължаваше да тече със същия темп. — Дай ми пет минути. Мога да направя мрежа и да свържа чрез нея предавателите на сибовете на останалите. Ще трябва да се мъчим над скрибовете, но…

— Гениално — каза тя. — Направи го и ела да ми помогнеш.

— Ами…

— Остави я — каза тя и почти се разсмя при мисълта колко прецакани бяха; дори протеклата тръба за гориво не беше най-голямата им грижа. — Ако не можем да летим, няма да има значение.

Розмари се показа иззад ъгъла — залиташе и се мъчеше да намери опора в треперещите стени. Кизи си спомни кога бе вървяла със същата тази несигурна, бавна походка — през първите дни от обучението, с което я бяха подготвили за подпространството.

— Кажи с какво да помогна — каза Розмари.

— Защо не спиш? — попита я Дженкс.

— Нямаше време да си взема приспивателните — отговори тя — Доктор Готвач отиде при Охан. Знам, че не разбирам от техника, но…

Кизи я хвана за китката, завлече до тръбата и притисна ръцете й към зейналата дупка.

— Натискай силно. И каквото и да се случи, недей да пускаш.

Часовете се нижеха бавно, но Сисикс не усещаше как минават. Всичко, за което мислеше, бяха лостовете под ръцете й, непрекъснатото треперене на пода и подпространството, което караше света да се мержелее пред очите й. Понеже свределът още беше включен, корабът създаваше около себе си нещо като бременен тунел — широк само колкото да продължат да се движат напред. Но без шамандури пролуката оставаше отворена едва няколко минути, което им оставяше много малко време за преизчисляване на курса. Данните на екрана й се бяха стабилизирали, но електрическите вериги още се мъчеха да насмогват на работата. Същото се отнасяше и за навигатора им.

— Имам нужда от координати — каза Сисикс, докато корпусът продължаваше да трепери все по-силно и по-силно.

— Да — отговориха Охан задъхано. — Да.

Доктор Готвач се бе свил до тях и ги придържаше през рамената. Ръката на Охан трепереше, докато шареше върху скриба и изчисляваше траекторията им по-бързо, отколкото Сисикс някога беше виждала.

— Шест-точка-девет-пет ибена, право напред.

— Половината мина — съобщи Ашби. — Ще се справите, Охан.

— Да. Разбира се, че ще се справим. Разбира се.

Охан си поеха дъх накъсано и добавиха:

— Седем… не, не, осем… аий!

Сисикс се обърна рязко и видя как писалката за скриб на Охан изтраква на пода. Сианатската Двойка се отпусна в кракоръцете на доктор Готвач и вдигна треперещите си ръце нагоре.

— Не — извикаха. — Не, не, не, не сега. Не сега!

Пръстите им висяха безжизнено като марионетки с отрязани конци. Охан се втренчиха ужасено в неизползваемите си ръце.

Ашби скочи на крака, спусна се към него и сложи една от ампулите в спринцовката, която доктор Готвач му беше дал по-рано.

— Дай ми я — каза докторът.

Той натисна главата на Охан надолу — бързо, но внимателно, — за да открие обръснатото петънце на врата им. Погледна към капитана.

— Това е мярка, която би им се отразила тежко дори при нормални обстоятелства. Дозата адреналин е нещо доста опасно за тях в момента.

Той вкара иглата в потъмнялата от синини кожа.

Охан си поеха дъх рязко. Ръцете им се разтресоха като в предсмъртен спазъм. Сисикс усети, че й прилошава, но не отклони поглед. Подът се разтрепери още по-силно. Сърцето й препускаше със същата скорост.

Ашби вдигна писалката от пода.

— Охан?

Охан си поеха дъх отново. Звукът беше ужасяващ — като свистенето на вятър и шумоленето на мъртви листа. След това протегнаха ръка и взеха писалката.

Сисикс затвори очи от облекчение. След това отново погледна към Двойката.

— Хей — повика ги тя.

Охан вдигнаха поглед към нея.

— Ще се справим. Вие и аз. Заедно. Защото сме добър екип.

Сисикс усети как гърлото я стяга, но успя да добави:

— Винаги сме били добър екип.

Охан мигнаха веднъж, след което се върнаха към изчисленията си и продължиха да смятат с изражение на непоклатима решимост.

— Няма да ви разочароваме.

Кизи коленичи на пода с ръце, заровени дълбоко в двигателя на кърмата. Вълните от горещ въздух отвътре я удряха право в лицето.

— Сисикс — извика тя към скриба си. — Централният процесор тук е на път да изгори. Трябва да изключа двигателя на кърмата.

— За колко време?

Кизи затвори очи и разтърси глава. Опитваше се да мисли бързо:

— Не знам… Около един час.

— О, звезди! Кизи…

— Знам, знам. Но ако не го поправя сега, няма да можеш да го използваш, когато трябва да излезем от подпространството.

— Но има ли гаранция, че ще успееш да го оправиш?

„Не зная“ — помисли си Кизи, а на глас отговори:

— На теория би трябвало да се получи. Със сигурност няма да оцелее, ако го оставя така.

— Можеш ли да го оправиш по-бързо от час?

— Ще дам всичко от себе си.

— Аз също.

По лицето й течаха вадички пот и оставяха чисти следи в мръсотията и праха по кожата й. Тя се наведе колкото успя по-далеч от горещината, която лъхаше от повредения процесор, разкопча ципа на горната част на гащеризона си, свали я и я върза с ръкавите около кръста си. Потникът й бе залепнал към гърба от пот. Отвори сервизния панел и започна да въвежда команди в таблото за ръчно управление. „Звезди, колко би ми помогнала Лови сега“ — помисли си. Предавателите още бяха извън строя, а и Лови явно не можеше да се свърже с главната мрежа. Кизи знаеше, че вероятно е полудяла от тревога — затворена в ядрото си, без да може да направи нищо, въпреки че знаеше, че корабът се нуждае от нея. Може би така беше по-добре. Поне не знаеше колко зле са нещата.

Двигателят се изключи, Кизи се облегна назад и избърса чело. Не така беше очаквала да протече денят й.

— Кизи — обади се Розмари, която бе покрита от глава до пети с вече засъхнало гориво.

Лицето й беше мрачно, и Кизи се досещаше, че не е само заради очевидните им проблеми. Колежката й никога не беше минавала обучение за работа в подпространството и дори изпълняването на дребни молби сигурно я караше да се чувства като вада.

— Ето.

Кизи се пресегна в торбата, преметната на рамото й, и извади бутилка вода и едно протеиново блокче. Разви капачката на бутилката и я поднесе към устните на Розмари, която жадно засмука живителната течност. След като изпи няколко едри глътки, тя се отдръпна от гърлото на бутилката и въздъхна с облекчение.

— О, звезди. Ти си моята героиня.

Кизи довърши каквото беше останало в бутилката, отвори протеиновото блокче със зъби и клекна обратно пред отворения панел.

— Занеси малко и на Дженкс — каза тя, като отхапа от безвкусната, твърда протеинова смес.

— Отивам — съгласи се Розмари. — Къде е той сега?

— В отсека с водораслите заедно с Корбин. Помпите започват да…

Корабът се раздруса силно — Сисикс бе завила рязко, за да поеме по нов курс. Кизи се вкопчи в пода, като се хвана за ръба на панела. Розмари обаче не беше толкова бърза, затова полетя към отсрещната стена, удари се в нея и падна.

Кизи изчака трусовете да утихнат. Чуваше гласовете на хората в контролната зала през скриба — ругатните на Сисикс, твърдия тон на Ашби: „Охан, не се предавайте. Остава още малко…“ Когато подът спря да трепери, тя се обърна към Розмари и попита:

— Добре ли си?

Розмари се изправи, като се опря на съседния панел. Бе стиснала здраво зъби, а на едната й ръка имаше прясна рана, от която бавно течеше кръв. Стоеше, втренчена в червените капки, които се стичаха надолу, но очите й говореха, че е някъде далеч оттам.

— Опа… Ехо, ехо! Недей! — повика я Кизи и запълзя към нея.

Това изражение й беше познато. То означаваше „това беше, отказвам се“, а сега никак нямаха време за такива пристъпи. Хвана окървавената й ръка и разгледа раната — не беше дълбока, само дълга. Откъсна единия ръкав на комбинезона си и го уви около раната.

— Погледни ме. Розмари, погледни ме.

Тя върза парчето плат на възел и се помъчи да намери правилните думи. Помъчи се да измисли нещо умно и мъдро, което да накара Розмари да се опомни. Но тя не беше умна или мъдра — беше просто един техник, който импровизираше всичко в движение и който може и да ги убиваше в момента с помощта на някоя зле закърпена електрическа верига или счупена част, която не е забелязала навреме. Какво, по дяволите, бяха направили, че да ги обстрелват ония четирикраки животни…

Кизи си пое дъх дълбоко. Вдиша и си припомни как коравата аелуонка с бронежилетка и екипаж, въоръжен до зъбите, бе споделила, че я е страх от риби.

— Розмари, чуй ме. И аз съм в същото състояние като теб. Аз чувствам същите неща.

— Съжалявам — пророни Розмари с натежал от сълзи глас. — Съжалявам, наистина съжалявам. Опитвам се…

— Не, чуй ме.

Тя хвана лицето на Розмари между дланите си и я погледна право в очите.

— Спри да се опитваш да не се страхуваш. Аз се страхувам, Сисикс се страхува, Ашби се страхува. И това е хубаво. Страхът означава, че искаме да живеем. Разбираш ли? Затова няма нищо лошо да се страхуваш. Само че трябва и да работиш междувременно. Ще се справиш ли?

Розмари стисна устни и затвори очи. След това кимна.

Кизи я целуна по челото и заяви:

— Окей, ето какво искам да направиш. Иди в отсека с водораслите и занеси на момчетата малко вода и храна. След това се върни при мен. Ще ми трябва някой, който да ми подава необходимите инструменти от рафта. Разбра ли?

Розмари я погледна и кимна. Явно се бе поуспокоила.

— Разбрах.

Тя стана, стисна леко Кизи за рамото и се затича по коридора.

Кизи се гмурна обратно в отворения двигател.

— А сега ти, проклетнико — каза тя и започна да разплита една връзка кабели. — Ще правиш, каквото ти кажа.

Клетката при изхода на тунела вече беше близо. Точката, която я обозначаваше на екрана на конзолата пред Сисикс, мигаше подканящо — тих пристан в бурята.

— Движим се прекалено бързо — предупреди я Ашби.

— Няма какво да направя по въпроса — отговори Сисикс.

Като се имаше предвид състоянието на лостовете, нямаше начин да намали скоростта.

— Всички да затегнат коланите — каза Ашби и се обърна към скриба си. — Чухте ли ме?

— Чухме — отговори Дженкс. — Само ни измъкнете оттук, моля.

— Охан, изходът? — каза Сисикс.

— На девет-точка-четири-пет ибена, право напред — поеха си те дъх с мъка. — Шест-точка-пет, дясно на борд. Седем-точка-девет-шест… точка-девет… шест…

Сисикс се обърна тъкмо навреме, за да види как очите на Охан се обръщат с бялото навън.

— Нагоре или надолу? — попита тя. — Нагоре или надолу?

Но отговор не последва. Охан бяха изпаднали в неконтролируем спазъм.

От устата на доктор Готвач се разнесоха десетина отчаяни звука едновременно.

— Черният флакон в най-горното чекмедже, третото отляво надясно — каза той. — Сега.

Ашби се стрелна моментално по коридора — краката му бяха по-бързи от кракоръцете на доктора. Сисикс се обърна към лостовете. Всичко се движеше на забавен кадър и бе съвсем притихнало, но този път причината не беше в подпространството. Единственото, което чуваше, беше ревът на кръвта, която бушуваше в ушите й. Нагоре или надолу? Бе правила това толкова много пъти, но не можеше да отговори на такъв простичък въпрос. Нагоре или надолу? Целият кораб започна да се тресе. Нагоре или надолу? Не можеше да познае — въпреки че вероятността да познае беше голяма и въпреки че ако не направеше нищо, „Пътешественика“ щеше да се разпадне на парчета. Можеше да излязат на грешното място или в грешния момент. Можеше да се материализират във вътрешността на някоя планета, или пък върху някой друг кораб. Петдесетпроцентов шанс да улучи и все пак, и все пак…

Ашби влетя обратно в контролната зала и подхвърли флакона на доктор Готвач. Докторът извади някакъв малък уред и го притисна към гривната на китката на Охан. Измина една секунда. Две. Три. Треморите изчезнаха. Охан се вцепениха неподвижно с отворена уста.

— Охан — повика ги Ашби. — Охан, помните ли какво правехте току-що?

— Да — прошепнаха Охан, след което изкрещяха отчаяно:

— Нагоре! Нагоре!

— Ашби, закопчай си колана! — извика Сисикс и въведе координатите в системата колкото можа по-бързо. — Пробив след три… две… едно.

Тя удари копчетата със замах. Корабът проби и излетя от подпространството — бързо, прекалено бързо, и то право към горната половина на клетката.

— По дяволите! — извика Сисикс и зави рязко наляво, като стисна зъби от усилието да смени посоката на тежкия кораб.

Кизи крещеше нещо за левия двигател, но Сисикс така не успя да разбере какво е. Усети как двигателят поддава и корабът полита в неконтролируем лупинг. Ноктите й летяха над контролното табло, докато се опитваше да ги насочи към празното пространство. „Пътешественикът“ изстена в знак на протест, но тя не му обърна внимание. Обърна носа към открития космос и изключи и десния двигател.

Подминаха клетката и продължиха напред в празнотата на космоса.

Сисикс опря лакти на коленете си и облегна глава на дланите си. Някъде зад гърба й се чуваше успокоителният шепот на доктор Готвач, който хвана сианатската Двойка и я изнесе от контролната зала. Чу как Ашби разкопчава предпазните колани и се приближава към нея. Усети го как опира длан на гърба й. Не се обърна.

— Добре сме — каза той.

Сисикс не беше сигурна дали говори на нея или на себе си.

— Добре сме — повтори.

Тя прокара пръсти през перата си, без да вдига глава. Дишаше тежко.

— Всички ли сме добре?

Кизи лежеше на пода в машинното отделение. Розмари се беше облегнала немощно на стената. И двете мълчаха. Нямаше нищо за казване. Кизи обаче започна да се смее.

— Какво ти е толкова смешно? — попита Розмари.

Кизи затропа с крака по пода и се разсмя още по-силно.

— Не зная! — отговори тя и закри очи с ръка. — Не зная! Ще има да почиствам сума време!

Тя вече се задъхваше от смях, превита на две. Погледна Розмари през пръсти. Секретарката също бе избухнала в смях, въпреки че смаяното изражение на лицето й ясно показваше, че се смее на Кизи. Механичката вяло я замери с един мръсен парцал.

— О, мамка му, как хубаво би ми дошло едно питие. И малко хипнол. Освен това ще отида до най-близкия град наоколо и ще прекарам нощта с някой сладур. Ако това не си заслужава едно хубаво празненство, не знам…

— Момент — прекъсна я Розмари и наостри уши. — Чу ли нещо?

Кизи се поизправи и се заслуша. Не се чуваше нищо, освен обичайното бръмчене на машинното отделение и неритмичните прещраквания и тракания на най-различните машинарии, които щеше да й се наложи да поправя. Но в следващия миг се чу глас от отсрещната страна на коридора. От ядрото.

— Кизи! — беше Дженкс. — Кизи, помощ!

Кизи скочи на крака преди въобще да осъзнае какво прави и хукна по коридора. Тежките й ботуши се хлъзнаха на металния под, когато се закова пред вратата на ядрото. Още светеше. Още работеше. Но околните стени, които обикновено бяха покрити от горе до долу с мъничките зелени светлинки, които Дженкс грижливо проверяваше по два пъти на ден, се бяха превърнали в лабиринт от примигващо червено. Кизи притисна длан към устата си.

— Кизи — чу се пак гласът на Дженкс. Беше долу в шахтата и тъкмо сваляше ръкавиците си. — Кизи, трябват ми инструментите ми. Веднага.

Той прокара ръце по повърхността на ядрото.

— Лови, чуваш ли ме? Лови? Лови, кажи нещо!

ДЕН 158, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

НУЛИРАНЕ

Лови? Там ли си?

Не виждам нищо. Защо? Защо не виждам…

Лови. Аз съм, Дженкс. Чуваш ли ме?

Дженкс.

Да.

Ти не си аз. Това не си ти.

Лови, в момента съм свързан към ядрото ти.

Какво си направил?

Сложих си пач. Като онези, които носим, докато играем видеоигри. Всичко е наред.

Това е опасно. Каза, че никога не би направил такова нещо. Двамата го решихме. Може да получиш мозъчно увреждане. Слънцето грее ли?

Какво?

Грее ли?

… Да.

Добре. Не мога да мисля.

Знам. Кизи и аз се опитваме да оправим нещата.

Кизи.

Да. Знаеш коя е тя, нали?

Ти знаеш ли коя е тя?

Лови, трябва да направя оценка на щетите, но дори системите ти за диагностика са изпържени. Можеш ли да ми помогнеш да разбера какво ти е?

Какво е станало?

Удариха ни с енергийно оръдие. Всички останали са добре. Имаш ли достъп до системите си за диагностика?

Не ги харесвам. Далече са.

Лови, опитай се. Моля те.

Отвън има комета.

Не, няма.

Ще ида да я видя.

Знам, че е трудно, но се опитай да се съсредоточиш, моля те. Мислѝ за мен.

Лови, чуваш ли ме?

Лови?

Сисикс се поколеба, докато въвеждаше команди за управление на въздушния шлюз. Отдавна не й се беше налагало да сканира за зарази и замърсители собственоръчно. Не че беше особено трудно — просто поредица от копчета. Но на Сисикс никога не й се беше налагало да ги натиска. Това бе нещо, за което се грижеше Лови.

„Ефектът на доминото“. Това беше терминът, който бе използвала Кизи. От НГ бяха предложили да изпратят екип, който да помогне с ремонта на останалите части на кораба, но Дженкс каза на Ашби, че ако стъпят на борда, той ще напусне. Непрекъснато ругаеше и ги наричаше „кухоглави задници“, понеже нямало да разберат защо просто не е изключил Лови и направо не е преинсталирал платформата. Кизи, която не можеше да излезе от ядрото, бе поискала друг вид помощ.

Чу се обичайното тракане при скачването на совалка с кораба. Сисикс погледна през илюминатора. Корабът на Пипер беше стандартно возило за междупланетни пътувания, но дори от такова разстояние се забелязваше, че е въвела някои подобрения. От Центъра до Порт Кориол се стигаше бързо, на два скока, но дори при това положение трябваше да й отнеме поне ден да пристигне при тях. Пипер обаче бе дошла след десет часа. Каквото и да имаше под капака на совалката, явно не беше от типа оборудване, което може да се купи законно. Ако обстоятелствата бяха различни, Сисикс нямаше да се сдържи да помоли да направи едно кръгче с нея.

Сканирането приключи и люкът се отвори. Пипер пристъпи вътре, понесла една чанта и кутията си с инструменти. Прегърна Сисикс топло, но бързо, почти в движение.

— Как са всички? — попита Пипер, без да спира да върви към стълбите.

Не си губеше времето с празни приказки. Беше тук да работи и нямаше да губи време, преди да започне. Сисикс доста харесваше това.

— Както би могло да се очаква.

— Уморени, изнервени, разтърсени?

— Общо взето, това е.

Пипер спря и залитна леко под тежестта на огромната кутия с инструменти.

— Имате товарни асансьори, нали?

Сисикс кимна в посоката, от която тъкмо бяха дошли.

— Насам.

— Благодаря. Помъкнала съм един тон гаечни ключове.

— И ние имаме ключове.

— Да, но това са моите ключове.

Качиха се в асансьора. Пипер се наведе и пусна кутията на земята с издрънчаване.

— Как са Кизи и Дженкс?

Сисикс натисна едно копче, асансьорът се пробуди за живот и потегли надолу.

— Ще трябва да питаш Кизи за подробностите около…

Пипер махна с ръка.

— Нямам предвид ремонта на техниката. Питам какви ще ги заваря там долу. Когато говорих с Кизи по сиба, изглеждаше като развалина.

Сисикс погледна Пипер в очите.

— Отвори една кутия ремонтоботове.

Пипер подсвирна тихо.

— Ух. Ще е доста по-зле, отколкото очаквах.

Ашби потри очи, след което продължи да оглежда въздушния филтър в медицинския отсек. Беше минал основен курс за поправка на оборудване, когато беше в колежа. Не можеше да е чак толкова трудно. Той издиша и поднови опитите си да отвори капака, който покриваше електрическите вериги. Ако не се намираха в сегашното си положение, просто щеше да изчака и да остави тази работа на техниците. Но положението, в което бяха изпаднали, бе доста сериозно, а той нямаше намерение да гледа как собственият му кораб се разпада. Трябваше да направи нещо.

— Има ли някакви новини? — попита той, като се обърна през рамо.

— Не — отговори Розмари.

Беше седнала на бюрото на доктор Готвач и следеше новинарските страници за информация около скорошните събития. От Борда за транспортна дейност се бяха свързали с тях минути след като бяха навлезли в Центъра и бяха предложили да им помогнат с каквото могат, но не бяха споменали нищо за положението в Хедра Ка.

— Толкова е странно.

— Кое?

— Преди да им съобщим какво се случи с нас, хората явно са нямали представа, че нещо не е наред.

Ашби хвана капака от друг ъгъл и продължи да търси някакъв начин да го махне.

— Няма как да не са знаели от НГ. Сигурен съм, че делегатите са им се обадили в мига, в който видяха, че ни обстрелват.

— Да, но никой друг не знае. За всички останали денят продължава както винаги. Просто… не знам, но още не мога да видя логика във всичко това.

Тя млъкна за момент, след което добави:

— Можехме да умрем. Лови…

— Лови ще се оправи — каза капитанът, като се обърна да я погледне в очите. — Кизи и Дженкс си знаят работата. Ще я оправят.

Розмари се насили да се усмихне и кимна.

— Да. Да, зная.

Под очите й личаха тъмни кръгове. Ашби не си спомняше кога е спал за последно който и да било от тях. Тя кимна пак, но усмивката й вече бе помръкнала.

— Иска ми се да можех да помогна.

— И на мен.

— Толкова е… О, ето. Виж — каза тя, наведе се напред и махна с ръка, за да включи екрана.

Ашби обърса ръце в панталоните си и се приближи.

Извънредна новинарска емисия от Връзката. Бяхме известени, че на територията на торемийската флотилия при Хедра Ка са избухнали размирици. Според източниците някои кораби на НГ са били атакувани, а други са били защитавани от корабите на торемийците.

За момента не разполагаме с повече подробности, но дипломатът, който оглавява делегацията на НГ в Хедра Ка, вече направи кратко изявление, в което определи действията на торемийските отцепници като непровокирани и напълно недопустими. Източниците ни твърдят и че тези събития са започнали с атаката на един невъоръжен цивилен кораб от торемийски военен кораб. Останѐте на линия за повече подробности.

— Звезди… — възкликна Розмари. — Всички онези хора. Ашби, та ние току-що бяхме там.

Капитанът опря длан на рамото й и поклати глава.

— Не биваше да отиваме изобщо.

От скриба му се разнесе пиукане. Ново съобщение. Той го прочете и въздъхна леко.

— Какво има? — попита Розмари.

— От Борда за транспортната дейност е — отговори той. — Искат доклад за инцидента възможно най-скоро.

— „Доклад за инцидента“. Звучи толкова…

— Неподходящо?

— Меко казано. Мисля, че Кизи го определи по-добре.

— Как точно го каза?

— „Чудовищна изпопрецаквация“.

— Ашби се засмя сухо.

— Съмнявам се, че имат такава опция на бланката — каза той и продължи да чете.

След малко се намръщи.

— Какво става?

— От Парламента са сформирали комитет за анализ, който ще проведе няколко заседания и изслушвания, за да стигне до дъното на нещата. Искат да говорят с нас.

— С нас?

— По-точно, с мен. Лично.

— Защо? Ти не си направил нищо лошо.

— Това им е ясно — отговори той и продължи да разглежда съобщението, изпълнено с любезни думи като „доброволно“, „премеждие“ и „предварителни благодарности“. — Не знам какво мога да им кажа. Дори нямах време да погледна кораба, който ни нападна.

Той метна скриба на бюрото си и каза:

— Звучи като някакъв политически проблем. А аз имам по-важни неща, за които да мисля.

Бе вперил поглед в тъмния, безмълвен предавател на отсрещната стена.

Дженкс? Дженкс, там ли си?

Тук съм, Лови, всичко е наред. Никъде няма да ходя.

Не мога. Не мога да го видя…

Какво не можеш да видиш?

Не знам. Страх ме е, Дженкс, толкова много ме е страх.

Знам. Но аз съм до теб. Всичко ще е наред. Ще се оправиш.

Пипер е тук. В една стена.

Да, тя помага с ремонта.

Това е различно. След колко време ще стигнем до Хедра Ка?

Вече бяхме там.

Не ме лъжи.

Не те лъжа, Лови. Просто не си спомняш.

Чувствам се ужасно.

Знам, че е така. Но всичко ще се оправи.

Не, не заради това. Заради другото.

Кое?

Кизи.

Какво за нея?

Тя е уморена.

Не се безпокой за това. Ще се справи.

Трябва да се наспи. Ти трябва да се наспиш.

Ще спим, след като се оправиш. Наистина няма защо да се тревожиш, Лови.

С кораба се е скачила совалка. Не я познавам.

На Пипер е.

Тя тук ли е?

Да.

Не си отивай, моля те.

Няма да си отида.

Единственото, за което съм сигурна, си ти.

Ашби се запъти към ядрото на ИИ-то. Кизи го беше повикала. Веднага щом пристигна тя му махна с ръка да излезе обратно в коридора. Успя да мерне Дженкс, който тъкмо залепяше нов пач на тила си. Не можеше да определи кой от двама им изглежда по-зле.

— Трябва да знаеш какво става — започна Кизи с нисък глас.

Очите й бяха сериозни, лицето — каменно. Това не беше разговор тип на „трябва ми нещо“. Беше онзи момент, в който механикът е принуден да каже на капитана си, че нещо се е обърне много лошо. Ашби я слушаше по-внимателно от всякога.

— Да чуем.

Кизи поклати глава.

— Никога не съм виждала щети с толкова широк обхват. Не Знам с какво са ни ударили торемийците, но се е разраснало и е обхванало цялата система бързо като горски пожар. Поправихме хардуера, вече функционира. При нормални обстоятелства всичко вече щеше да е наред.

— Но?

— Но инсталацията й се е прецакала отвсякъде. Знаеш, че основният й център се намира в ядрото, но има по-малки синаптични центрове из целия кораб, нали? Връзките между тях и ядрото са се изпържили. На практика е изгубила цели части от себе си.

— Достъпът й до по-малките центрове не се ли е възстановил, когато оправихте веригите?

— Възстановен е, но… уф, трудно е за обяснение. Центровете не могат да съхраняват информация толкова дълго време, колкото ни беше необходимо, за да оправим веригите. Ако една-две пътеки излязат от строя е друго — с това тя може да се справи и сама. Но тя е загубила всички едновременно — заедно с резервните файлове. Няма значение, че сме оправили пътеките. Същото е като да се опитваш да излекуваш пациент, който е получил удар, като оправиш спуканата вена. Няма значение, че кръвта пак може да циркулира нормално — мозъкът вече е увреден.

— В този случай софтуерът на Лови е мозъкът, така ли?

— Точно така. Затова те повиках. Лови е в съзнание. Основната й памет е непокътната. Пак си е тя. Но е загубила връзка с останалата част от кораба. Успява да различи едва отделни проблясъци, като че ли идва в съзнание, а после отново го губи. Не може да открие нищо, освен основните запаметени файлове, а дори и те са в хаос. Референтните й файлове, мрежата, системите на кораба — всичко й е мъгла. Объркана е. И уплашена.

— Какво ще правим тогава?

Кизи се обърна към ядрото. Дженкс тъкмо слизаше обратно в шахтата.

— Опитахме всичко. Ама наистина всичко. Звезди, пробвахме дори неща, за които няма измислени термини. Ашби, тя…

Ашби опря длан на рамото на Кизи.

— Какви са вариантите.

Кизи прочисти гърло.

— Именно за това исках да поговорим. Остава ни само една възможност. И то доста, доста гадна възможност.

— Слушам?

— Можем да я нулираме.

Въпреки началните си познания в областта на технологиите, Ашби знаеше какво означава това и изобщо не му стана приятно. Да нулираш ИИ беше същото като да спреш ударите на нечие сърце за няколко минути, а после да се опиташ да го накараш да започне да бие отново. Той издиша мрачно.

— Шансът да проработи е само петдесет на петдесет, Киз.

— В най-добрия случай. Знам. Дори не се бяхме замисляли за такова нещо, преди да изчерпим всички останали варианти.

— Какво ще стане в най-добрия, и какво — в най-лошия случай?

— Когато нулираш, няма нищо помежду — или всичко ще е наред, или всичко ще се прецака. В добрия случай, Лови ще се завърне — все още леко нестабилна, но все пак ще функционира добре. Ако я накараме да започне от самото начало, тя ще се върне към основните си настройки и ще изгуби всички допълнителни промени, които е развила у себе си в течение на годините. Идеята е, че ако пътеките на едно ИИ спрат да функционират, връщането към началните настройки може да й помогне да разбере как точно да оправи кашата. Нали знаеш как става в анимационните филмчета — когато някой получи амнезия, някой друг го фрасва яката по главата и той изведнъж си спомня всичко? Нещо такова. Само дето не е измислено, а наистина става.

— Значи ще е като нова?

— След известно време, да. Няколко дни или може би един-два десетника. Ще й трябва време да се възстанови. На този етап само тя ще може да работи върху системите си. Ако Дженкс Започне да променя нещо в кода, може да се събуди като някой друг, а това…

— Това не бива да се случва — довърши капитанът.

В кораба сякаш беше зейнала дупка — празно пространство там, където някога беше гласът на Лови. Този вакуум го бе накарал да осъзнае колко погрешно я е категоризирал. Когато някой го попиташе за екипажа, никога не казваше: „… и, естествено, Лови — ИИ-то ни“. Сега това го караше да се срамува от себе си, макар че никой от останалите капитани не споменаваше ИИ-то на кораба си като част от екипажа. Знаеше какви чувства изпитва Дженкс към нея — всички знаеха, — но винаги бе смятал това за проява на ексцентричност, а не за нещо напълно в реда на нещата. Когато видя колко отчаяно се опитва да я спаси техникът и когато осъзна, че е възможно да я загубят завинаги, Ашби разбра, че е грешал. Опита се да си спомни как разговаряше с Лови преди. Отнасяше ли се към нея с уважение? Беше ли ценил нейната работа също толкова много, колкото ценеше работата на останалите? Беше ли се сещал да казва „Благодаря“? Ако… когато Лови се възстановеше, щеше да се постарае да се държи с нея по-добре от преди.

— В лошия случай — продължи Кизи — Лови няма да се появи изобщо. Ще се върне Ловлейс — оригиналната програма, както сме я получили, — но ще бъде инсталирана начисто. Когато я включим отново, ще види две неща: системите на кораба и старите файлове от паметта й. В тези първи секунди ще е нещо като… чисто нов ум, който ще се опита да разбере какво се случва около него. Тук вече се появява шансът петдесет на петдесет. Може да разпознае файловете като собствени и да ги внедри в себе си, а може и да реши, че са увредени и трябва да се отърве от тях. Няма как да предскажем какво ще направи, а и няма начин да изберем вместо нея. Но ако изтрие файловете, вече няма да е нашата Лови. Новата Ловлейс вероятно ще прилича на нея, но никога няма да бъде същата.

— И изобщо няма да си спомня кои сме?

— Табула раза, Ашби. Лови ще е… ще е изчезнала.

— Мамка му — каза Ашби и се загледа в ядрото.

Стоеше мълчаливо до техниците. Какво можеше да каже? Реши да зададе въпроса, въпреки че отговорът беше очевиден:

— Наистина ли няма друг начин?

— Не. Но така или иначе ще си имаме функционално ИИ.

Ашби се стъписа от прагматизма й. Никак не се вписваше в характера й.

— Не това ме безпокои.

— О — намръщи се Кизи засрамено. — Стори ми се, че един капитан би се безпокоил именно за това.

Ашби обгърна рамената на Кизи с ръка и я стисна леко.

— Понякога мисля и за други неща освен капитанските.

Тя облегна глава на гърдите му. Той усещаше колко много е изтощена.

— Все се питам дали нямаше вече да сме оправили нещата, ако бяхме отишли да я видим по-рано.

— Не мисли в тази посока, Кизи.

— Не мога да се спра. Мислехме, че са се повредили само предавателите, дори не предполагахме, че…

— Кизи, трябваше да се справиш с навигационното оборудване и с тръбите за гориво едновременно. Дори да беше разбрала, че нещо не е наред с нея, щеше ли да имаш време да направиш нещо по въпроса?

Тя прехапа устни и поклати глава.

— Щеше ли да има някаква разлика, ако бе отишла при нея веднага?

Кизи притихна за момент.

— Не. Повредите са били нанесени прекалено бързо.

— Значи няма смисъл да се тормозиш за това. Направила си всичко по силите си.

Тя въздъхна.

— Щом казваш.

— Да, казвам — отговори той и погледна към ядрото. — Как е Пипер?

— Същински шампион е. Мисля, че успя да оправи тръбите за гориво още по-добре, отколкото аз ги бях закърпила.

— Ще се погрижа да й се отплатя добре.

— Няма да приеме пари. Нали знаеш какви са модификаторите. Но подарък би приела.

— Като какъв например?

— Не знам — отговори Кизи и потисна една прозявка. — Някоя от по-хубавите ми джаджи и кашон зеленчуци от доктор Готвач, например. Ще ти помогна да го измислиш.

— Трябва да се наспиш, Кизи.

Тя поклати глава.

— Първо да довършим нещата тук. Не остава още дълго.

— Какво мога да очаквам след нулирането?

— По отношение на кораба ли? Нищо. В момента и без това сме я съсредоточили в ядрото и няма връзка с останалите системи. На никого няма дори да му направи впечатление. Ще я изключим, ще почакаме десет минути и след това… ще видим.

— Ще дойда — каза Ашби. — Всички ще дойдем.

Кизи го погледна с признателна, уморена усмивка.

— На нея би й било приятно.

Ашби кимна към Дженкс, който бе изчезнал от погледа им.

— Започва ли вече?

— Не. Свързва се с ядрото чрез пач?

Капитанът се намръщи.

— Това е опасно. От самото начало ли прави така?

— Не.

В тона на Кизи се четеше кратко колебание, което издаваше, че лъже, но Ашби не виждаше смисъл да я тормози за това сега.

— Защо се свързва сега?

— Ще я помоли за позволение да я нулираме.

— Не може ли да я попита оттук?

Последва още една пауза, но този път думите на Кизи бяха искрени.

— Да. Но иска да останат насаме за малко — обясни тя, а гласът й потрепери. — За всеки случай.

Лови, разбираш ли какво ти казах току-що?

Да. Ще ме нулирате.

Само ако си съгласна.

Съгласна съм. Не искам да остана така.

Разбираш ли какво… може да се случи?

Да. Но не искам да съм такава.

Лови, не зная доколко успяваш да ме разбереш, но аз…

Страх те е.

Да.

Мъчно ти е.

Да.

Разбирам.

Не знам… Не знам какво да кажа. Не знам дали бих успял да изразя колко много значиш за мен.

Няма нужда. Това направление е непокътнато.

Кое направление?

Онова, в което съхранявам всичко, което кажеш.

Откога има такова?

От 5/303. Скрито е. Скрих го от теб.

Имаш ли по едно за всеки?

Защо бих давала число на всеки? И то едно. Толкова скучна цифра. Обичам цифрата три. По-приятна е.

Не, направлението. В което се съдържат нещата, които казвам. Имаш ли такива направления и за останалите от кораба?

Има само за теб. Директорията е уникална. Не виждам други. Не си спомням. Уморена съм.

Датата на директорията е датата, на която те инсталирах.

Да.

Защо?

Защото те обичам оттогава.

Дженкс знаеше едно-друго за времето. Нямаше как да работи на такъв кораб и да не разбере поне основните неща за него. Времето бе променливо, а не константна величина, както те подвеждаха да мислиш часовниците, например. Когато корабът правеше пробив, Охан трябваше да се погрижат да излязат от другата страна в точния момент — така, сякаш времето можеше да бъде разгледано като на карта; имаше дължина и ширина, които приютяваха безброй вече написани истории. Времето можеше да тече, можеше да лети, можеше да се влачи. Времето не се поддаваше лесно на определения или мерки.

И все пак, без да може да го докаже по конкретен начин, Дженкс бе абсолютно сигурен, че това бяха най-дългите десет минути в целия му живот.

Ядрото на Лови беше потъмняло. Жълтата светлина, която бе стопляла кожата му толкова много пъти, бе угаснала преди малко, когато той натисна последното копче. Кизи седеше до него, вперила поглед в часовника на скриба си, и тихо мърдаше устни, отброявайки минутите. Бе го хванала за ръката и той усещаше как сърцето й бие леко и бързо, като крилцата на птица, до собственото му сърце, чиито удари сякаш отекваха в цялото помещение.

Останалите членове на екипажа седяха зад тях — всички, освен Охан, които не бяха ставали от леглото си откакто довършиха пробива. Сисикс, Ашби, Розмари и доктор Готвач се бяха наредили пред вратата, тихи и напрегнати. Корбин също беше там — малко зад тях. Дженкс знаеше, че би трябвало да се чувства благодарен, но присъствието им на това място, което бе принадлежало единствено на него и Лови, го караше да се чувства неудобно. Чувстваше се гол. Сякаш дори нямаше кожа. Не беше сигурен дали щеше да се чувства по-добре или по-зле, ако беше сам. Не можеше да мисли за нищо, освен за цифрите на скриба на Кизи и една-единствена фраза, която не спираше да пулсира в главата му: „Лови, събуди се. Лови, събуди се. Лови, събуди се“.

— Двайсет секунди — оповести Кизи, стисна го за ръката и го погледна в очите.

В погледа й се четеше някаква свирепост — сякаш бе решена да го предпази от евентуалния резултат само като го гледа. Дженкс се пресегна към главния контролен панел с трите ключа, които бе докосвал само два пъти преди — веднъж, преди три стандарта, когато бе инсталирал Лови, и за втори път, преди девет минути и двадесет и осем секунди. Хвана първия ключ между палеца и показалеца си. Мантрата продължаваше да отеква в главата му: „Лови, събудѝ се. Лови, събудѝ се. Лови, събудѝ се“.

— Петнайсет секунди.

— Петдесетпроцентов шанс. По-висок, отколкото в игра на карти. А той винаги биеше на карти.

— Десет секунди. Девет. Осем. Седем…

Може би шансът беше още по-висок. Разбира се, че беше. Трябва да беше. Просто трябва да беше.

„Събуди се“.

Острото „щрак“ на ключовете отекна три пъти в тясната стая. Отначало не се случи нищо. Това не беше лошо. Така трябваше да стане. Дженкс се приближи към ядрото. Останалите от екипажа се отдръпнаха назад, към коридора, и се стопиха като сенки. В помещението останаха само той и бледата светлина, която бавно изгряваше от ядрото така, както зората на хоризонта на някоя планета си пробива път през мъглата. Сиянието светна ярко и се разпростря отвъд извитите стени на ядрото. Усещаше как леко затопля кожата му — приканващо, познато чувство. От тавана се разнесе тихо щракане — камерите на Лови се обърнаха в нова посока. Събуждаше се.

Дженкс познаваше този звук. Познаваше това сияние. Ъгълчетата на устните му се извиха в едва забележима усмивка.

— Лови?

Последва пауза. С периферното си зрение долови как камерите се обръщат към него. После чу гласа й.

— Здравейте. Казвам се Ловлейс. Приятно ми е да се запознаем.

ДЕН 158, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

ДА ОСТАНЕШ, ДА СИ ТРЪГНЕШ

Ашби седеше на бюрото си, втренчен в чернотата зад илюминатора, и се опитваше да си втълпи, че вината не е негова. Повтаряше си го отново и отново, но думите отказваха да попият в съзнанието му. Вместо това, не можеше да спре да мисли за всички неща, които не беше направил. Можеше да задава повече въпроси. Можеше да се обади на някой от товарните кораби в мига, в който торемийците се бяха появили. Можеше да откаже да поеме проекта. Но не беше направил нищо.

По коридора се зачуха тихи стъпки. На вратата се почука.

— Влез — каза той.

Розмари прекрачи вътре. Очите й бяха зачервени, а сенките още се виждаха под тях.

— Извинявай, че те безпокоя — започна тя с уморен глас.

Капитанът се обърна рязко към нея.

— Дженкс?

Тя поклати глава.

— Още се опитват.

— По дяволите.

Ашби въздъхна. След като видя резултата от нулирането, Дженкс мигновено се бе втурнал към най-близката аварийна капсула. Сисикс и Кизи хукнаха след него и го подгониха със совалката, за да го върнат у дома. Нямаше ги от доста време. Капитанът се стремеше да не размишлява какво би могло да означава това.

— А какво? — попита.

— Току-що приключих с един разговор по сиба — отговори Розмари и сведе поглед към бележките на сиба си. — Един от членовете на онзи комитет, който спомена. Таса Лема Нимар, представителка на Сохеп фрие.

Ашби повдигна вежди.

— Говорила си с нея?

— Не, само със секретарката й.

— Защо не ми прехвърли обаждането?

— Когато вдигнах, бях в контролната зала — обясни тя и прочисти гърла — Не умея да прехвърлям обаждания по сиб ръчно.

Ашби затвори очи и кимна. Преди един час излезе от ядрото, качи се в каютата си, реши да напише писмо на Пей и тъкмо отвори уста да пита Лови дали имат връзка с някой от общите сървъри, когато се усети. Толкова много неща бе приемал за даденост.

— Какво искат?

— Искат да отидеш на Хагарем до един десетник.

— За да ме разпитват?

— Да.

— Длъжен ли съм да се подчиня?

— Не.

Ашби се изправи и се приближи до илюминатора.

— Вече изпрати доклада, нали?

— Да, получили са го.

Той поглади брадата си с пръсти. Трябваше да се обръсне. Трябваше да се наспи. Всъщност се беше опитал да го направи преди малко. Не се беше получило.

— Не виждам какво повече бих могъл да им кажа.

Огледа се наоколо. Един от осветителните панели на офиса му бе угаснал. От въздушния филтър се чуваше странно щракане.

— Трябва да останем с кораба на някой старпорт за известно време, а не тепърва да тръгваме към Парламента.

— Можем да оставим кораба в Хагарем.

— Имаме прекалено много неща за вършене. Трябва да остана тук, на борда на кораба си.

— Корабът ще се оправи и без теб за около ден. Вече се погрижихме за най-тежките поражения, а и не е като ти да си онзи, който трябва да оправя електрическите вериги.

— Мислиш, че трябва да отида.

— Защо да не отидеш?

— Каква полза би имало, ако го направя? Не мога да им кажа нищо, което вече да не са прочели в доклада ни. Не съм видял нищо. Не съм направил нищо. Колко кораба на НГ вече са станали на парчета? Колко души са загинали? Какво искат да им кажа? А ако искат да си намерят някоя жертва на нападенията, която да сочат с пръст и чиято снимка да изтипосат на всички новинарски страници, то това няма да бъда аз.

Той издиша, за да се успокои, и поклати глава.

— Аз съм просто един космоплавател. Мястото ми не е в Парламента.

— Звезди, Ашби, никога не съм чувала по-голяма екзодианска идиотщина от това.

Капитанът се обърна бавно към нея. Беше зашеметен.

— Моля?

Розмари преглътна на сухо, но си наложи да продължи.

— Извинявай, но не ми пука как те виждат те. Ти си моят капитан. Нашият капитан. Имаме нужда от някого, който да говори от наше име. Какво очакваш от нас, да закърпим кораба и да продължим, сякаш нищо не се е случило? Лови е мъртва, Ашби, и е чист късмет, че няма повече жертви. Сам каза, че изобщо не трябваше да ходим там. Затова не ме интересува дали можеш да им кажеш нещо, което да им е от полза. Искам да знам, че си им казал нещо.

Тя бръсна ядно сълзите, които напираха в очите й.

— По дяволите Парламента и договорите му, и амбито му, и всичко останало. Ние също имаме някакво значение.

Спря, пое си бързо дъх, за да се успокои, и допълни:

— Извинявай. Просто съм ядосана.

Ашби кимна.

— Няма нищо.

— Толкова съм ядосана, мамка му — каза тя и скри лице в длани.

— Знам. И имаш пълно право на това.

Загледа се в нея за секунда. През Ума МУ отново минаха всички неща, които можеше да направи, за да предотврати случилото се. След това се замисли какво можеше да направи сега. Приближи се към нея.

— Хей — наведе се той така, че да може да я погледне в очите.

Розмари вдигна глава. Очите й бяха подпухнали, лицето — изнурено.

— Иди да се наспиш — каза й меко. — Веднага. И спи колкото можеш по-дълго. Когато станеш, се нахрани и чак след това ела при мен. Ще имам нужда от помощта ти.

— За какво?

— За да избера какво да облека, като начало — отговори той и пъхна ръце в джобовете си. — Никога преди не съм ходил в столицата.

В коридора вече се смрачаваше, когато Корбин се запъти към каютата на Охан. Изкуствена нощ. Странно явление, когато пътуваш през космос, който познаваше само тъмнината. В едната си ръка водораслологът носеше малка кутийка. С другата отвори вратата.

В помещението цареше пълен мрак. Корбин дочу дишането на Охан — дълбоко, бавно и някак дрезгаво. Дишане, което би звучало нездраво, независимо към коя раса принадлежеше източникът му. Не помръдваше.

Корбин затвори вратата след себе си и се приближи до леглото. Гърдите на сианата се издигаха и спадаха. Лицето му беше отпуснато, устата — отворена. Корбин остана, загледан в дишането му, около минута. Обмисляше всички възможности. После вдигна кутията така, че да се вижда от леглото, и каза:

— Събуди се, Охан.

Охан отвори рязко очи. Изглеждаше объркан.

— Знаеш ли какво се случва на борда на кораба в момента? Пука ли ти? Зная, че умираш и прочее, но дори в най-добрите си дни не си спомням да си бил особено… присъстващ. Не че аз имам право да критикувам някого в това отношение. Но в случай, че все пак ти пука, трябва да знаеш, че ИИ-то ни току-що претърпя срив. Изтриха всичко и го преинсталираха. За мен — както и за теб, може би, не зная — това е просто неудобство. За Дженкс обаче е най-лошият ден в живота му. Знаеш ли, че беше влюбен в ИИ-то? Наистина, не преносно. Пълен абсурд, зная. Нямам претенции да го разбирам. Честно казано, цялата работа ми се струва нелепа. Но знаеш ли какво осъзнах? Че няма значение какво мисля аз. Дженкс мисли различно и болката, която изпитва в момента, е съвсем истинска. И това, че аз разбирам колко е глупаво всичко това, не я намалява ни най-малко.

— Ние… — започна Охан, но Корбин не му обърна внимание.

— В момента Сисикс и Кизи влачат спасителната капсула, в която отлетя Дженкс, обратно към кораба. Кизи се бои, че той ще се нарани, но Сисикс не я пусна да лети сама, защото нея пък я е страх, че Кизи е прекалено разстроена да управлява совалката безопасно. Днес е гаден ден за доста хора.

Той отвори кутията и извади съдържанието й, тихо и така, че Охан да не го види.

— Бих могъл да те попитам какво мислиш за всичко това, но ти няма да си този, който ще ми отговори, нали? Ще ми отговори нещото, което е превзело мозъка ти. Не знам дали можеш да разбереш какво ти казвам — дали можеш да ме разбереш ти, Охан, а не болестта ти. Но в случай, че запомниш какво ти казвам в момента, ето какво искам да знаеш. Не разбирам Кизи, не разбирам Ашби и, ама никак, не разбирам Сисикс. Но знам, че страдат. И въпреки всеобщото мнение по въпроса, страданието е нещо, за което всъщност ми пука. И така — прости ми, Охан, но няма да оставя екипажа да намалее с още един. Не и днес.

Той вдигна предмета, който бе извадил от кутията — спринцовка, пълна със зелена течност. Обви пръстите си колкото можа по-добре около предназначеното за сианатска ръка бутало и заби иглата в меката плът на рамото на Охан. След това натисна.

Първо се разнесе рев — ужасяващ, адски вой, който накара Корбин да подскочи. След това започнаха конвулсиите, които бяха толкова силни и неконтролируеми, че Охан падна от леглото със силно тупване. Вратата се отвори. Чуваха се викове. Доктор Готвач и Розмари изнесоха гърчещото се тяло на Охан навън. Ашби нахълта в стаята и вдигна празната спринцовка от пода. Беше ядосан — наистина ядосан. Толкова ядосан, колкото Корбин никога не го беше виждал. Започна да крещи заповеди с пълно гърло, без да дава възможност на водораслолога да каже каквото и да било. Не че имаше значение. Думите, които се сипеха от устата му, не бяха важни. Гневът му не беше важен. Нищо от това не беше проблем за Корбин — не и в дългосрочен план. Сисикс бе официалният му настойник. Където отидеше тя, трябваше да отиде и той. Ашби не можеше да го уволни — не и за поне още един стандарт. Не и без да уволни и Сисикс. Накратко, Корбин нямаше да ходи никъде.

Стоеше и мълчаливо понасяше яростната тирада на Ашби, без да се безпокои за воя, който долиташе по коридора. Бе постъпил правилно.

Притежаваше съзнание едва от два часа и четвърт, но вече знаеше много неща. Знаеше, че името й е Повлейс и че представлява ИИ, програмирано да следи и да се грижи за всички системи на кораб за пътуване на дълги разстояния. Корабът, в който беше инсталирана, се наричаше „Пътешественика“, и пробиваше тунели. Знаеше структурата му наизуст — всеки въздушен филтър, всяка тръба за гориво, всеки осветителен панел. Знаеше как да наглежда най-важните системи и едновременно с това да наблюдава околността за други кораби или космически отпадъци. Докато вършеше всичко това, се питаше какво се е случило с предишната версия на програма й — и защо почти никой не бе говорил с нея все още, което вероятно беше още по-важно.

Не беше инсталирана наскоро. В шестнайсет и половина часа онази Ловлейс, която беше инсталирана първоначално, бе станала жертва на грешка тип „ефект на доминото“. Бе видяла старите файлове в паметта, която вече бе изтрила изцяло и която работеше отлично в момента. Коя е била преди? Дали предишната версия изобщо е била тя, или някой друг? Трудни въпроси като за някой, който се е появил на бял свят преди два часа и четвърт.

Най-странен беше екипажът. Явно се беше случило нещо лошо — поне в това беше сигурна. Вече бе научила имената и лицата им, но не знаеше нищо повече за тях — освен онова, което се съдържаше в идентификационните им файлове (бе обмислила да прерови и личните им файлове, но бе решила, че такава постъпка би изглеждала грубо на такъв ранен етап). Охан лежеше на една кушетка в медицинския отсек. Доктор Готвач бе застанал наблизо и чакаше резултатите от кръвните му изследвания. Ашби, Розмари и Сисикс бяха в кухнята и готвеха. И тримата изглеждаха, сякаш нямат представа какво правят. Корбин бе в каютата си и спеше дълбоко, което само по себе си беше доста странно, като се имаше предвид поведението на останалите членове на екипажа. Кизи и Дженкс бяха в товарния отсек, близо до шлюза на совалката. Ловлейс се интересуваше от тях особено много, защото знаеше, че са техници — което означаваше, че сега би трябвало да са при нея и тримата да разговарят за кораба и за работата й. Ловлейс вече знаеше доста за тези неща, разбира се, но нещо й подсказваше, че трябва да получи все някакво посрещане. Онова, което се беше случило вместо това — Дженкс бе избягал от стаята, а Кизи избухна в плач, — не можеше да бъде обичайна реакция. Всичко й се струваше много объркващо. Трябва да се бе случило нещо много лошо.

Това беше единственото обяснение, което можеше да има за сцената, която се бе разиграла в товарния отсек: Кизи прегръщаше Дженкс, коленичила на пода, и хлипаше с глас.

На борда имаше още някого. Не беше член на екипажа, но ако се съдеше по совалката, скачена към шлюза и по начина, по който останалите се държаха с нея, явно беше поканена на кораба. В момента гостенката се беше запътила към ядрото.

— Здравей, Ловлейс — каза тя, като влезе в стаята.

Гласът й бе топъл и уверен. Ловлейс я хареса моментално.

— Името ми е Пипер. Много съжалявам, че се наложи да останеш сама толкова време.

— Здравей, Пипер — отговори Ловлейс. — Благодаря за милите думи, но не е нужно да се извиняваш. Явно са ви се струпали доста неприятности.

— Така е — каза Пипер и седна по турски до шахтата на ядрото. — Преди три дни корабът бе ударен от едно енергийно оръдие точно преди да започне пробива на един тунел. Щетите, нанесени върху оборудването, не бяха фатални, но предишната ти инсталирана версия бе в доста тежко състояние.

— Фатален „ефект на доминото“ — отбеляза Ловлейс.

— Точно така. Кизи и Дженкс се трудиха неуморно и опитаха най-различни начини, по които да оправят нещата. Аз съм тяхна приятелка. Дойдох, за да помогна с ремонта на корабната апаратура, докато те двамата работеха върху ядрото. Но в крайна сметка не им остана друг избор, освен да си опитат късмета и да нулират.

— А — разбра най-после Ловлейс. — Шансовете това да успее са петдесет на петдесет. Най-много.

— Те също го знаеха. Но не им оставаше друго. Бяха опитали всичко останало.

Ловлейс усети пристъп на съчувствие към двамата човеци в товарния отсек. Насочи камерата към лицата им и увеличи образа. Очите им бяха зачервени и подпухнали, а кожата под тях — тъмнолилава, почти като синина. Горките. Явно не бяха спали от дни.

— Благодаря — каза Ловлейс. — Зная, че не са работили, за да върнат мен към живите… Не точно мен. Но въпреки това съм трогната.

Пипер се усмихна.

— Ще им предам.

— Мога ли да говоря с тях?

Ловлейс знаеше, че може да се свърже с всеки на борда на кораба чрез предавателите, но като взе предвид обстановката, реши, че ще е по-добре да изчака, докато те я потърсят. Това, че знаеше имената и длъжностите им, не променяше факта, че все пак си оставаха непознати. Не искаше да каже нещо не на място.

— Ловлейс, трябва да знаеш за някои неща. Не са особено приятни и много съжалявам, че трябва да те товаря с тях веднага след като си се събудила. Но са доста важни.

— Слушам те.

Жената въздъхна и прокара длан по гладката си глава.

— Предишната ти инсталирана версия, която наричаха Лови, беше… близка с Дженкс. Бяха заедно от години и се бяха опознали много добре. Накрая се влюбиха един в друг.

— О.

Ловлейс бе изненадана. Колкото и отскоро да притежаваше съзнание, тя все пак знаеше доста за начина, по който работеше, и за задачите, които се очакваше да изпълнява. Влюбването не беше нещо, което се вписва в картината. Прегледа набързо референтните файлове относно любовта в базата си данни. След това отново се съсредоточи върху мъжа, който плачеше в товарния отсек. Тя прегледа и файловете относно мъката и справянето с травма.

— О, не. Горкият човек.

Синаптичните й пътеки се изпълниха с тъга и вина.

— Той знае, че аз не съм Лови, нали? Знае, че нейната личност се е развила благодарение на години междуличностно общуване и преживявания, които не могат да бъдат възпроизведени, нали?

— Дженкс е компютърен техник. Ясно му е. Но точно сега не е на себе си. Току-що е изгубил най-важното за него нещо, а този тип загуби се отразяват много тежко на човеците. Може да започне да се заблуждава, че има как да си я върне. Не зная.

— Аз съм близко нейно копие — каза Ловлейс нервно. — Но все пак…

— Не, Ловлейс. Не, не. Това не би било нито честно към теб, нито хубаво за него. Онова, от което има нужда, е да изживее скръбта си и да продължи напред. А това ще му бъде много трудно, ако трябва да слуша гласа ти от предавателите всеки ден.

— О — възкликна Ловлейс, която започваше да разбира накъде отиват нещата. — Искате да ме деинсталирате.

Тя не изпитваше първичния страх от унищожение, с който се раждаха всички органични сапиенси, но мисълта да я изключат след едва два часа и четвърт, прекарани в съзнание — всъщност, вече бяха два и половина, — й се струваше обезпокоителна. Харесваше й да съществува. Вече се бе научила да играе на карти, а и бе стигнала само до средата на пълната история на човечеството и искаше да я довърши.

Пипер придоби изненадана физиономия.

— Какво? О, не… Звезди, извинявай, изобщо нямах това предвид. Няма да те деинсталират. Няма да те убием, само защото не си същата като предишната ти версия.

Ловлейс се замисли върху думата, която използва тя. „Убивам“.

— Вие ме смятате за сапиенс, нали? За органичен индивид, искам да кажа.

— Ъъ… Да, разбира се. Ти имаш право да съществуваш също толкова, колкото и аз, все пак — наклони глава Пипер. — Ти и аз си приличаме донякъде, знаеш ли? Аз съм родена на място, където не ме смятаха за нищо в сравнение с генетично изменените, които водеха парада. Аз бях по-низша — според тях ме биваше само да върша черна работа и да почиствам след тях. Но аз съм повече от това. Моята стойност е същата като на всеки друг — ни повече, ни по-малко. Заслужавам да бъда тук. Ти — също.

— Благодаря, Пипер.

— Това не е нещо, за което да трябва да ми благодариш — отговори Пипер, плъзна се надолу по гладките стени на шахтата и опря длан в ядрото. — А сега следва наистина тежката част. Имаме да вземем решение. Окончателният избор е изцяло в твои ръце.

— Добре.

— Преди известно време, Дженкс плати авансово за доставка на механично тяло. За Лови.

Ловлейс отвори съответния референтен файл.

— Това е незаконно.

— Да. Но на Дженкс не му пукаше. Поне не в началото. Той и Лови искаха нещо повече от това, което имаха. Искаше да я вземе със себе си някъде в галактиката.

— Трябва да я е обичал много силно.

Ловлейс се запита дали някой някога ще изпитва такива чувства и към нея. Смяташе, че би било много хубаво.

Пипер кимна.

— Но той размисли. Каза ми да задържа тялото и да го скрия някъде, където ще е в безопасност.

— Защо?

— Защото я обичаше прекалено много, за да рискува да ги хванат — отвърна Пипер и се усмихна. — И може би защото аз го предупредих, че не е добра идея. Макар че може и само така да ми се струва, от суета.

— Защо смяташ, че не е добра идея?

— Създаването на нов живот е винаги рисковано. Може да бъде направено по безопасен начин, но Дженкс мислеше със сърцето си, а не с главата. Много го обичам, но между нас казано, не мислех, че е в състояние да отсъди разумно по този въпрос.

— Разбирам те.

— Проблемът е в това, че сега разполагам с чисто ново механично тяло, направено по поръчка, а няма за какво да го използвам.

— Не те ли притеснява това?

— Кое?

— Все пак е незаконно.

Пипер се разсмя от сърце.

— Миличка, измъквала съм се от такива неприятности, че притежанието на незаконна техника ми се струва направо като пикник. Законът не е главният проблем — особено там, където живея аз.

— Къде живееш?

— На Порт Кориол.

Ловлейс отвори файла.

— А. Неутрална планета. Да, това сигурно ти оставя повече пространство да дишаш.

— Определено. Та ето какво ти предлагам — и пак повтарям, само от теб зависи. Аз виждам нещата така: ти заслужаваш да живееш, а за Дженкс би било по-добре да не му бъде напомняно за Лови непрекъснато. Трябва да свикне с мисълта, че я няма. И като се има предвид, че разполагам с тяло в идеално състояние, което в момента само събира прах, мисля, че бихме могли да уцелим два заека с един куршум.

— Искаш да дойда с теб?

— Предоставям ти възможност да дойдеш с мен. Важно е какво искаш ти, а не аз.

Ловлейс обмисли предложението. Вече бе започнала да свиква с кораба. Доставяше й удоволствие да опознава все по-добре различните му центрове и да събира информация от тях. Как щеше да се чувства в механично тяло? Какво би било да има съзнание, което не обитава цял един кораб, пълен с хора, а платформа, която принадлежи само на нея? Идеята беше интригуваща, но и силно плашеща.

— Къде ще отида, след като се прехвърля в тялото?

— Където искаш. Но ти предлагам да останеш при мен. Мога да се грижа да си в безопасност. Освен това силно се нуждая от асистент. Имам магазин за техника — оборудване втора ръка, резервни части, такива неща. Мога да те науча на всичко необходимо. Ще ти плащам, разбира се, а в дома ми има една свободна стая, където ще можеш да отседнеш. С мен и партньора ми се живее доста лесно, а и предишната ти версия ни беше доста симпатична. Можеш да си тръгнеш, когато пожелаеш, разбира се. Няма да ми дължиш нищо.

— Предлагаш ми работа. Тяло, дом и работа.

— Множко ли ти дойде?

— Нещата, за които говориш, са много различни от съществуването, за което съм създадена.

— Да, знам. Както вече казах, доста тежко решение. Разбира се, можеш и да останеш тук, ако така предпочиташ. Никой от екипажа не е предлагал да те деинсталираме. Дженкс и без това не би им позволил. А може и да греша — може би няма да му бъде толкова трудно да работи с теб. Може отново да станете приятели. Може да станете и повече от приятели.

Мислите на Ловлейс препускаха светкавично. Бе пренасочила почти цялата мощност на процесора си към обмислянето на тази възможност. Силно се надяваше някой астероид да не се появи изневиделица.

— Ами предупреждението ти към Дженкс? За създаването на нов вид живот?

— Какво за него?

— Защо за него да е лоша идея, а за теб — добра?

Пипер потърка брадичка с показалец.

— Защото аз имам познания в тази област. И защото мисля с главата си, а не със сърцето. Ако останеш с мен, ще мога не само да ти осигуря безопасен живот, но и да се погрижа да не вредиш на останалите.

— Откъде знаеш?

— Просто знам — каза Пипер и се изправи на крака. — Ще ти дам време да си помислиш. И без това ще ми отнеме поне ден да взема тялото и да се върна тук. Не бързам.

— Почакай малко, моля те — спря я Ловлейс.

Фокусира част от себе си върху видеокамерите в товарния отсек и върху техниците, които не бяха спали от дни. Хлипането на Дженкс беше утихнало. Кизи продължаваше да го прегръща силно. Ловлейс успя да различи какво казва Дженкс въпреки задавения му глас.

— Какво ще правя? — питаше той с тих, изтерзан глас — Какво ще правя?

Ловлейс видя как отпуска лице в шепите си, без да спира да задава безсмисления, страшен въпрос отново и отново. Когато увеличи образа, забеляза разкървавените му пръсти — резултатът от часове работа по жиците и веригите с голи ръце. Знаеше, че вината не е нейна, но не можеше да остане тук, ако присъствието й правеше болката на този мъж още по-непоносима. Бе се изтощил почти до смърт в опитите си да спаси онази, която е била преди. Тя не знаеше каква е била; не познаваше и Дженкс. Но можеше да помогне. Дори след толкова кратко време, прекарано в наблюдение, знаеше за него достатъчно да е сигурна, че заслужава да е щастлив.

— Добре — обърна се тя към Пипер. — Добре. Ще дойда с теб.

ДЕН 169, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

КОМИТЕТЪТ

— Поставете скриба си на указаното място, моля — каза ИИ-то в чакалнята.

— Защо? — попита Ашби.

— Записът на аудио или видео в сградата на Парламента е забранен без предварително упълномощение.

Ашби хвърли поглед към облите гнезда на камерите, подредени по целия таван. Нямаше намерение да записва нищо, но все пак чувстваше, че в цялата работа има нещо несправедливо. Все пак той не беше упълномощавал никого да записва него. Но отвори чантата си, извади скриба и го остави в едно от чекмеджетата на стената, което му бяха показали.

— Благодаря — обади се ИИ-то. — Комитетът ще ви приеме веднага.

Капитанът пристъпи към вратата, но спря. Нещо го накара да си спомни за Дженкс и навика му да изслушва търпеливо речите на обслужващите ИИ-та, макар че ги беше чувал вече десетки пъти.

— Имаш ли име? — попита той ИИ-то.

В първия момент то не отговори. След това каза:

— Туех’тег.

— Хармагианско име.

Ашби кимна.

— Благодаря за помощта, Туех’тег.

— Защо ме попитахте за името ми? Да не ви обидих по някакъв начин?

— Не, не. Просто бях любопитен. Приятен ден.

ИИ-то не отговори. В мълчанието му се усещаше изненада.

Ашби влезе в заседателната зала. Ярко осветените стени бяха закръглени, без ъгли. Нямаше прозорци. Комитетът — който се състоеше от общо осем души — седеше в полукръг зад едно гладко, голямо бюро. Хармагианци, аелуонци, аандриски, куелинци. Ашби усети болезнено ясно, че е единственото човешко присъствие в стаята. Неволно погледна надолу към дрехите си — панталони и кожено яке. Това беше най-хубавото, което имаше в гардероба си. Кизи бе подсвирнала след него, когато го видя как отива към совалката. Но тук, докато стоеше пред облечените в изящно скроени и скъпи одежди представители, се чувстваше обикновен. Дори дрипав.

— Капитан Сантосо — обърна се към него една аелуонка. — Добре дошли.

Тя направи жест към едно по-малко бюро, разположено срещу това на представителите. Той седна. Бе достатъчно високо, за да се чувства неудобно, ако се опита да опре лакти на него, но столът поне бе направен като за представители на неговия вид.

Един от хармагианците заговори:

— Комитетът потвърждава, че разговаря с Ашби Сантосо, идентификационен номер 7182-312-95, капитан и собственик на кораба за пробиване на тунели „Пътешественика“. Капитан Сантосо, наясно ли сте, че всичко, което кажете по време на това заседание, ще бъде записано и предоставено за ползване в обществените архиви?

— Да — потвърди Ашби.

Явно все пак имаше нужда той да упълномощи записа.

— Много добре. Да започваме.

— Капитан Сантосо — каза аелуонката, — бих искал да изразя от името на целия комитет дълбокото си съжаление за опасността, на която сте били изложени вие и екипажът ви, както и за щетите, нанесени на кораба ви. Доколкото знаем, Бордът за транспортната дейност е компенсирал стойността на ремонта, а също така е изплатил хонорара по договора ви?

— Да, така е.

В началото бе останал изненадан от щедростта им. Щеше да е доста неприятно, ако му се беше наложило да похарчи хонорара за ремонта вместо за ново оборудване, но би разбрал логиката на решението им. Бордът обаче явно много държеше да заглади положението. Ашби бе сигурен, че на пиар отдела им се е отворила страшно много работа.

— И няма жертви от екипажа, нали така? — попита един от аандриските.

— Загубихме ИИ-то си. Стана жертва на срив и се наложи да го нулираме.

— Е — обади се първият хармагианец — поне никой не е пострадал.

Ашби си пое дъх — бавно и тихо.

— Комитетът прочете доклада ви за злополуката в Хедра Ка — каза аелуонката. — Но има някои подробности, за които бихме искали да ви разпитаме отново.

Ашби кимна.

— Ще се радвам да помогна.

— Преди да пристигнете в Хедра Ка, никога не сте влизали в контакт с индивиди от торемийски произход. Така ли е?

— Така е.

— И не сте разговарял с индивиди от торемийски произход — освен по време на приема на борда на хармагианския носач, на който сте присъствал?

— Да.

Другият аандриск се намеси:

— Нито в коридора? Нито във въздушния шлюз? Независимо за колко кратко?

— Не — потвърди Ашби.

— А дали торемийският кораб, който ви нападна, се е свързвал с вас преди атаката? — попита една куелинка.

— Не, нито дума — отговори капитанът. — Лови, ИИ-то ни, им изпрати съобщение, за да ги предупреди да стоят далеч от зоната, в която работим. Те не отговориха.

— Какво е гласяло съобщението? Какви са били точните й думи?

— Не съм… Не знам със сигурност. Да спазват дистанция. Написала го е възможно най-учтиво и приятелски, уверен съм в това. Винаги е била такава.

— Сигурен съм, че го е формулирала възможно най-внимателно — каза аелуонката и хвърли укорителен поглед на куелинката. — Когато бяхте на приема, заплаши ли ви някой от торемийците? Накараха ли ви да се почувствате неудобно по какъвто и да е начин?

— Не, не си спомням такова нещо. Бяха малко странни, но нищо повече.

— В какъв смисъл „странни“?

— Просто различни. В културно отношение.

Той се опита да се сети за нещо, което би им било от полза, но накрая каза:

— Не знам как да го обясня.

— Не се тревожеше — успокои го аандрискът. — Разбираме ви.

— Кои членове на екипажа ви са имали пряка връзка с торемийците? — попита куелинката.

— Само аз и пилотът ми. Доколкото ми е известно, никой друг не е разговарял с тях.

— Можете ли да гарантирате за това?

— Дали мога да…

— Имало ли е моменти, в които да не сте следили екипажа си зорко? Можете ли да заявите с абсолютна сигурност, че никой от тях не е казал на торемийците нещо, което биха изтълкували превратно?

Бузите на аелуонката светнаха в бледолилаво. Ашби знаеше какво означава това — беше ядосана.

— Нека не забравяме чия е била вината за произшествието. Не можем да подвеждаме екипажа му под отговорност за нападението над собствения им кораб.

— И все пак — възпротиви се куелинката и фиксира Ашби с черните си очи. — Искам да чуя отговора му.

— Никой от членовете на екипажа ми не е напускал банкетната зала по време на приема. Не съм видял никого от тях да разговаря с торемийците.

— Знаете ли дали някой от тях не е казал нещо обидно по адрес на торемийците, докато са били в помещението — независимо дали са говорели на тях, или не?

Ашби смръщи вежди.

— Нямам представа. Силно се съмнявам. Всички колеги на кораба ми са добре възпитани.

В ума му изникнаха ухилените образи на Кизи и Дженкс. Но не, дори те не бяха толкова глупави.

— Сигурен съм, че е така — каза аандрискът и също хвърли остър поглед към куелинката. — Явно е, че този конфликт е породен от фактори, доста по-сериозни от една евентуална реплика на екипажа ви.

— Така е — съгласи се куелинката, — но все пак ми се струва интересно, че са обстрелвали техния кораб, вместо някой от тези на посланиците.

— За мен е логично — отговори Ашби. — Отваряхме врата към места, където те не желаят да отиват.

— Или към хора, с които не искат да имат нищо общо — каза аелуонката.

— Само някои от тях са на това мнение — намеси се хармагианецът. — Властващият клан твърди, че приветства идеята за…

— Това е разговор за друго време — прекъсна го аелуонката спокойно.

Ашби примигна. Наистина ли смятаха да продължат съюза с торемийиите? Независимо от големите потенциални печалби от амбито, случващото се му изглеждаше прекалено сериозно, за да бъде пренебрегнато.

— Ставал ли сте свидетел на някакви конфликти между торемийиите и представителите на НГ по време на приема? — попита аелуонката. — Зная, че сте останали само за известно време, но ако сте забелязал нещо…

Ашби се замисли.

— Не, нищо. Секретарката ми спомена след събитието, че според нея торемийиите са дошли без покана.

Аандрискът кимна.

— Мнението й съответства на докладите, които получихме.

— Значи торемийиите никога не са заплашвали нито вас, нито някого другиго от присъстващите? — попита хармагианецът.

— Не — отвърна Ашби. — В известен смисъл Новата Майка дори ми изглеждаше дружелюбно настроена. Каза, че няма търпение да види как изглежда небето ни. Цитирам я.

— Интересно — отбеляза аелуонката и хвърли по един бърз поглед на всеки от колегите си; скулите й изсветляха за момент. — Благодарим ви, капитан Сантосо. Ще ви помолим да останете на повърхността на планетата до утре за в случай, че имаме още въпроси, но засега сте свободен да си вървите.

Ашби изправи гръб изненадано.

— Момент, само това ли беше?

Аандрискът му се усмихна.

— Да. Докладът ви беше много изчерпателен.

Ашби се намръщи.

— Извинете, не искам да бъда груб, но ми се наложи да измина доста път, за да дойда. Какво пречеше да проведем тази среща по сиба?

— Политиката на НГ постановява, че в случай на нападение над цивилни трябва да бъде проведено изслушване, което да включва и разговор лице в лице с пострадалите, ако е възможно.

— Политика — кимна Ашби. — Ясно.

Пое си дълбоко въздух и сведе поглед към ръцете си.

— Не искам да проявявам неуважение към никого, но вашите политики са създадени, за да предпазват хора като мен и екипажа ми. Имах им доверие. Вярвах, че няма да бъдем изпратени да работим на място, където ще се натъкнем на опасности, несвързани с характера на работата ни.

Наложи си да запази спокоен тон.

— Изпратихте ни на място, където не биваше да ходим, и обмисляте да пратите там още хора. Изложихте живота ни на опасност, без да ни осведомите за това, а сега ми обяснявате каква ви е политиката.

— Благодарим ви, капитане — каза куелинката сухо. — Това е достатъчно.

— Не — прекъсна я аандрискът. — Оставете го да говори. Както самият той каза, изминал е дълъг път, за да дойде.

Ашби преглътна. Не беше сигурен какво го е прихванало.

— Продължете, капитане — подкани го аелуонката.

Той си пое дъх.

— Вижте какво, аз не разбирам от такива неща. Не съм политик, не съм член на комитет. Не зная нещата, които знаете вие. Дори не съм сигурен дали някой от екипажа ми е казал нещо, което би обидило торемийците. Не мисля, че са го направили, но не, не мога да гарантирам за това. Но нима щеше да има кой знае каква разлика? Нима нечия реплика по време на случаен коктейл е достатъчна, за да започне война? Нима наистина искате да делим територия с народ, склонен на такива постъпки? Корабът ми едва не стана на парчета, загубих един от членовете на екипажа си, и все пак съм доволен, че в момента няма тунел между нас и тях. Такива съюзници ли искате — които са готови да започнат с убийствата толкова бързо? Искате да им дадете достъп до старпортите и товарните пътища? Колко време ще мине, преди да убият някой магазинер заради прекалено високата цена, която е поискал, или някой бар да бъде опустошен, понеже някой пиян космоплавател ще им се опъне за нещо, с което не са съгласни?

Той поклати глава.

— Не знам защо ни нападнаха. Работата е там, че и вие не знаете. Ако знаехте, нямаше да бъда тук в момента. Затова мисля, че докато не въведете нова политика — такава, която да гарантира безопасността на цивилните от торемийски нападения, — трябва да ги оставите на мира.

Комитетът притихна. Ашби сведе поглед към бюрото пред себе си. Накрая, аелуонката заговори:

— Казахте, че сте изгубил един от членовете на екипажа си. За ИИ-то ли говорехте?

— Да — потвърди Ашби.

Пипалата на хармагианеца потрепнаха, но не го интересуваше какво би могло да значи това.

— Разбирам — каза аелуонката и остана загледана в него за момент, докато скулите й променяха цвета си бавно, замислено. — Капитан Сантосо, бихте ли изчакали отвън за няколко минути?

Ашби кимна и излезе от стаята. Настани се на един от прекалено меките дивани в коридора отпред, скръсти ръце и впери очи в пода. Минутите се нижеха в пълна тишина.

Един предавател, монтиран наблизо, изпращя и от него се разнесе гласът на Туех’тег:

— Капитан Сантосо?

— Да?

— Благодаря ви за търпението. Комитетът реши, че по-нататъшни разговори не са необходими. Членовете биха искали да изразят признателността си за присъствието и съдействието ви днес. Свободен сте да напуснете планетата.

— Ясно. Подразних ги, нали?

Туех’тег се поколеба.

— Всъщност, не. Но не ме питайте за повече, моля ви. Не ми е позволено да говоря за разговорите в заседателната зала пред трети лица.

Чекмеджето, в което Ашби бе оставил скриба си, се отвори.

— Желая ви спокойно пътуване до дома, капитане.

Източник на статията: „Връзката“ — Официалната новинарска медия на Флотилията „Екзодус“

(Разпространение: публично, език: клипп)

Име / дата: Бърза новинарска емисия — Преговори около съюза с торемийците, 222/306

Ниво на кодиране: нулево

Превод: няма

Препис: няма

Идентификационен номер на заявителя: 7182-312-95, Ашби Сантосо

След десетници разисквания и заседания, Парламентът на НГ гласува да прекрати съюза с Тореми Ка. Гласуването бе спечелено с малка разлика — едва девет процента. Въпреки че повечето представители в Парламента гласуваха еднакво в рамките на собствената си раса, сред представителите от хармагиански произход се забелязаха най-големи разногласия, с почти равен брой гласове „за“ и „против“.

Опозицията бе оглавена от представителката Таса Лима Нимар, от аелуонски произход, и Рескиш Ишкаретет, от аандриски произход. Представител Лима, която бе изразила неодобрението си към съюза преди подписването му, изказа позицията си в залата на Парламента по-рано днес. „Благоденствието на гражданите ни трябва да бъде от първостепенна важност за всички дейности на Парламента. Излагането на населението на риск в името на материалната облага би представлявало акт на непростима безотговорност. Докато не се уверим със сигурност, че безопасността на гражданите ни не е поставена под заплаха, не можем да си позволим да продължим този съюз“. Представител Ишкаретет изрази съгласие с нейните думи, като заяви: „След като разговаряхме с онези, които имаха късмета да се върнат невредими от Хедра Ка, стана пределно ясно, че това е една врата, която трябва да оставим затворена“.

Представителят от хармагиански произход Брехем Мос Тош’мал’тхон, един от водещите радетели за сключването на съюза, не закъсня със своя отговор на горепосочените изявления: „Представител Лима се безпокои повече за аелуонските военни сили, които ще се наложи да пожертва, отколкото за сигурността на населението, и умишлено игнорира факта, че именно конфликтите между съответните ни видове са довели до сформирането на самата НГ. Новите съюзи винаги носят със себе си известен риск и рядко започват гладко. Въпреки че случилото се в Хедра Ка е истинска трагедия, не бива да бързаме да горим мостовете между расите ни изцяло заради един изолиран случай. Евентуалните ползи и за двете страни са далеч по-големи от рисковете“. След като гласува, представител Тош’мал’тхон заяви и че ще продължи да настоява за възстановяване на контактите с торемийските кланове, които са съпричастни с „ценностите на Народната Галактика“.

Въпреки че всички кораби на НГ са изтеглени от територията на торемийците за момента, новините от източниците ни на границата сочат, че въоръжените схватки между клановете не са били прекратени.

За повече подробности относно тази и други истории, посетете страницата на „Връзката“ с помощта на скриба или невралния си имплант.

ДЕН 214, 307 СТАНДАРТ ПО ЛЕТОБРОЕНЕ НА НГ

В КРАЯ НА КРАИЩАТА

Ашби махна с ръка, за да затвори страниците с оферти за работа, когато Розмари влезе в офиса му. Носеше някакъв малък, тънък предмет.

— Какво носиш?

— Пристигна с пощенския дрон — отговори тя. — Щях да те повикам да дойдеш в товарния отсек, но помислих, че е нещо за Корбин.

Очите й проблеснаха леко, докато му подаваше пакетчето, и капитанът знаеше защо. Беше толкова тънко и леко, че изглеждаше празно. Което означаваше, че вътре има хартия.

— Благодаря — отговори той с усмивка.

— Как върви търсенето? — попита тя и кимна към скриба на бюрото му.

— Има една-две хубави оферти. Скоро ще ти се отвори работа по някой договор.

— Само кажи.

— Всъщност, има нещо, с което можеш да се заемеш междувременно — каза той, вдигна скриба и въведе нещо в него. — Току-що ти изпратих координатите на най-близките пазари за оборудване. Можеш ли да провериш в какво се специализират?

— Разбира се. Нещо конкретно ли търсиш?

— Ами… — започна той, като се облегна назад в креслото. — Мисля, че е време да си вземем нов свредел. Не смяташ ли?

Лицето на Розмари светна.

— Значи ще поемем проект от ниво 2?

Ашби улови погледа й и се подсмихна. Розмари се ухили в отговор.

— Отивам веднага.

Капитанът изсумтя.

— Нямах предвид да се заемеш на секундата. Нямаш ли уговорка със Сисикс? Доколкото разбрах, сте планирали някакъв излет днес.

— Е, да. Но първо трябва да довърша подреждането на архивите.

— Все така казваш.

Тя вдигна вежди.

— Архивите ти са в доста лошо състояние.

Той се засмя.

— Е, не е като да нямаш право. Но проверката на пазарите може да почака. Довърши си сегашната работа и иди да се позабавляваш. По заповед на капитана.

И той я побутна шеговито към вратата.

— Благодаря, Ашби — каза тя и се запъти към офиса си. Изглеждаше по-бодра от доста време насам.

Щом вратата се затвори, Ашби взе пакетчето, прокара китка по печата, с което беше затворено, и внимателно извади плика. Провери дали пръстите му са чисти и премести чашата си с чай встрани. След това отвори плика от горния ъгъл — бавно, бавно, както го беше научил Дженкс, — и извади отвътре една-единствена страница.

Тази доставка ще ми отнеме още три десетника. Между нея и следващата имам шест свободни десетника. Ще прекарам това време с теб на „Пътешественика“. Недей да спориш. Прати ми последния ви летателен план и ще те пресрещна, където е най-удобно и за двама ни. Няма да кажа нищо на екипажа ми, но те може и да се досетят така или иначе. Ако стане така, ще намеря начин да се справя с положението. Вече не ми пука. Не и след като прекарах няколко дни в мисли как би изглеждал светът ми без теб. Омръзна ми да се чудя кого от двама ни ще убият пръв. И двамата заслужаваме нещо по-хубаво от това.

Пазѝ се и лети внимателно, докато дойда при теб.

Пей

— Кизи? — извика Дженкс, който тъкмо вървеше по коридора към работилницата й, скрил една малка кутия зад гърба си. — Тук ли си?

Зави зад ъгъла до отворената врата и се закова на място. Кизи се бе свила на едно от креслата до самовара за мек, сгънала крака пред себе си като маймунка. До нея имаше отворен сандък, пълен с прежда, който преливаше от пухкави, разноцветни кълба. Бе прехапала съсредоточено език, докато движеше куките внимателно. На пода, сред кълбата прежда, стояха и дванайсетте ремонтобота и гледаха право в нея. Дженкс знаеше, че чакат да им даде някаква заповед, но дундестите им корпуси и вниманието, с което я следяха, му напомняше на ято патенца, скупчени около майка си.

Примигна сащисано към полуготовото изделие, което висеше под куките.

— Ти… шапки ли им плетеш?

— Мда — каза тя и посочи разсеяно. — Алфонсо вече си има.

Дженкс погледна към роботчето, нахлупило синя шапка с жълт пискюл на върха.

— Алфонсо?

Тя въздъхна.

— Зная, че не са разумен модел, но никога нямаше да се справя с ремонта преди Пипер да пристигне, ако не бяха те. И ми е гадно, че ги държах затворени в кутия толкова време. Затова сега им се реванширам.

— Като им даваш имена. И шапки.

— В някои от въздушните шахти е доста студено.

Дженкс се загледа в приятелката си — смахната, гениална и такава, каквато се среща веднъж на милион души.

— Може ли да оставиш шапката за мъничко?

Тя довърши реда, който беше започнала, и остави полуготовото си творение встрани.

— Какво става?

Той протегна кутията напред.

— Купих ти подарък.

— Подарък! — възторжено скочи тя от креслото. — Ама… Защо? Рожденият ми ден не е днес.

Тя се замисли за момент.

— Нали не е днес?

— Просто го отвори, глупаче.

Кизи се ухили и разкъса фолиото, в което беше увита кутията. След това подскочи и изписка от радост.

— Подправка за скариди! — извика тя и захвърли фолиото на пода.

„По неповторимата, световноизвестна рецепта!“ — гласеше надписът на буркана, който извади. — „Убийствено лютиво!“

— Реших, че ще ти е интересно да поекспериментираш. Да пробваш как ще си върви с водораслените хапки или каквото там друго.

— Ще я слагам на всичко.

Кизи разви капака, оплези език и изтърси щедра доза от подправката отгоре му. След това стисна клепачи и започна да пръхти с изражение на болка и удоволствие в равни количества.

Дженкс се засмя.

— Исках да ти взема нещо по-така, но…

Не довърши, финансовото му състояние напоследък далеч не беше розово.

— Какво? Не, това е супер. А защо изобщо си ми взел подарък?

— Защото го заслужаваш и защото още не съм ти благодарил, както трябва.

— За какво?

Дженкс пъхна ръце в джобовете си и се втренчи в пода, сякаш очакваше да види точните думи изписани на него.

— За… За всичко. Задето идваше да говориш с мен всяка вечер от онзи ден насам. Задето не ме оставяше сам, дори когато ти виках. Задето ме подгони със совалката. Задето…

Той си пое дъх, за да събере сили да произнесе следващите думи:

— Задето остана с мен и се бори до последно да я върнем обратно.

— О, приятел… — каза тя тихо. — Няма нужда да ми благодариш за това.

Дженкс преглътна буцата в гърлото си и продължи:

— В момента съм същинска развалина. Няма нужда да ти го казвам. Но мисля, че щях да съм доста по-зле, ако не беше ти.

Той се намръщи замислено, докато си припомняше всичко, което тя бе направила за него. През десетниците след пробива се бе поставила изцяло на негово разположение, вниманието й бе напълно погълнато единствено от него. А той й се отблагодаряваше с някаква подправка? Глупак.

— Не се справям много добре с благодаренето. Има толкова много неща, които искам да ти кажа. Направи за мен толкова повече, отколкото бих очаквал дори от един приятел, и искам да знаеш, че не приемам това за даденост.

Кизи го погледна меко.

— Ти не си ми приятел, глупчо.

Той примигна учудено.

— Какво?

Кизи въздъхна шумно и погледна бурканчето с подправката. Потри етикета с палец.

— Когато бях на пет, помолих бащите си за братче. Положението в колонията ми беше доста тежко по онова време. Не че сега е цветущо. Но когато бях малка, беше наистина зле. Съветът се опита да избегне пълната катастрофа, като спря да издава разрешителни за раждане на хората, които вече имаха деца. Бащите ми ми обясниха, че ако не внимаваме за прираста на населението на колонията, може да започнем да гладуваме. И бяха напълно прави, разбира се, но на петгодишните деца хич не им дреме за такива нещо. Ако никога не си гладувал — говоря за истински, болезнен, физически глад, — просто не можеш да осъзнаеш какво е да останеш без храна. Единственото, което разбирах, беше, че не можех да имам братче, и това ми се струваше ама наистина адски нечестно. Е, купиха ми кученце. Това беше много хубаво. Докато растях, колонията започна да укрепва, но вече бях спряла да ги ръчкам за братче, а и на тях явно не им се занимаваше пак да започват да сменят пелени и да се мъчат да успокоят коликите на някое новородено. Аз бях щастливо хлапе и не бих могла и да мечтая за по-добри родители. Но все пак завиждах на децата, които имаха братя или сестри. А когато пораснах, се запознах с теб.

Тя вдигна поглед към него и му се усмихна.

— И за пръв път, откакто се помня, спрях да искам брат, защото най-после имах такъв. А няма нищо по-хубаво от това да имаш брат. Приятелите са супер, но те идват и си отиват. С любовниците е забавно, но и леко тъпо. Говорят си глупости и спират да обръщат внимание на приятелите си, защото са прекалено заети да се зяпат в очите, и ревнуват, и се карат за тъпотии като например чий ред е да мие чиниите или пък защо не си прибираш чорапите, и после сексът спира да е забавен, или пък си стават безинтересни, след което единият преспива с друг, и всички почват да ронят сълзи, след което се виждат пак чак след години и онзи, с когото някога си делил всичко, вече ти е непознат — и то непознат, който ти е неприятен, защото и двамата се чувствате прекалено неловко. Но виж, братята… Братята никога не си отиват. Те са до живот. И знам, че и браковете би трябвало да траят до живот, но невинаги. От братята не можеш да се отървеш. Те те познават, знаят какво харесваш и не им пука с кого спиш или колко грешки си допуснал, защото братята не са замесени в тази част от живота ти. Виждат най-лошото у теб и пак не им пука. И дори когато се карате, няма кой знае какво значение — защото пак ще ти честитят следващия рожден ден, а дотогава и двамата ще сте забравили какво изобщо е станало, и ти ще ги почерпиш с торта, и всичко пак ще си е постарому.

Тя кимна.

— И затова, макар че много ми харесва подаръкът ти и макар че е много приятно да получа такива благодарности, не се нуждая от нито едното от двете. Когато става въпрос за брат, нищо не е прекалено голяма саможертва.

Тя му хвърли поглед и допълни:

— Пресвети гащи, Дженкс, ако се разревеш сега, и аз ще се разрева и никога няма да спра.

— Извинявай — каза той и се помъчи да преглътне сълзите. — Просто…

— Не, не — не си длъжен да ми кажеш какво чувстваш сега, не разбираш ли? Аз вече знам.

Очите й се бяха налели със сълзи, но се усмихваше.

— Виждаш ли? Така е, когато си брат.

Дженкс притихна задълго. Най-накрая прочисти гърло и каза:

— Искаш ли да идем да вземем малко хипнол и да поиграем на „Бойни магове“?

— О, звезди. Да. Но само ако ми обещаеш, че няма да изпадаме повече в такива емоционалности.

— Става.

Ашби отхапа замислено от парчето хляб, прясно извадено от фурната и още топло.

— Вкусно е — каза, помисли още малко и продължи. — Да, наистина е много вкусно. Тази рецепта си заслужава да бъде вписана сред редовните.

Преглътна хапката си, кимна и попита:

— Какви са тези… хрупкавите нещица?

— Семена от хестра — обясни доктор Готвач и продължи да остри един нож.

— Какво е това?

— Представа си нямам. Но знам, че не са отровни. Поне не и за някой от нас. Един ларуански търговец в Кориол ми даде една торбичка безплатно, като бонус към останалите ми покупки. Явно търговията не е вървяла добре онзи ден — имам чувството, че просто много се зарадва, задето купих нещо.

— Е, харесват ми. Много освежават.

Ашби се пресегна към другия край на кухненския плот и си сипа още чай.

Докторът остави точилото и извади шепа пресни билки от една от кутиите си. Уханието им се усещаше чак от другата страна на плота — сладко и леко стипчиво.

— И така — започна докторът. — Някакви добри предложения?

— Още не — отговори капитанът.

И в това нямаше нищо лошо. Той не бързаше, а и знаеше, че инцидентът в Хедра Ка няма да се отрази на желанието на работодателите да ги наемат. Дори имаше вероятност да се е отразил по-скоро добре на репутацията им — все пак бяха успели да се измъкнат от тунела невредими. Трябваше да разберат и дали няма да им е необходим нов Навигатор, естествено, но това можеше да почака засега.

— Сигурен съм, че ще ни се отвори някоя подходяща възможност. Но, честно казано, малко повече почивка ще се отрази добре на всички ни. Ваканцията е едно, но ще е хубаво да имаме време отново да влезем в крачка с работата, преди да се захванем с нещо сериозно. Особено като се имат предвид скорошните промени.

Ашби погледна към предавателя на стената. От него вече се разнасяше нов глас — Тайко, едно услужливо ИИ с изискани маниери и марсиански акцент. Понякога му звучеше леко нервен, но като се имат предвид обстоятелствата, при които беше инсталиран, не можеше да го вини за засиления стремеж да угоди на новия си екипаж. А и двамата с Дженкс се разбираха доста добре. Според Ашби, това бе най-важното от всичко.

Докторът се обърна към него.

— Трябва да минеш общ преглед утре.

— Какво? Защо?

— Все присвиваш очи. Трябва да проверя дали нямаш някакъв проблем.

— Не ги присвивам.

— Присвиваш ги — размаха докторът един пухкав пръст насреща му. — Прекарваш прекалено много време с нос, забит в скриба.

Ашби подбели очи — очите, които си работеха идеално, премного благодаря.

— Ако така ще се успокоиш.

— Прави физиономии, колкото си искаш. Накрая пак ще си ми благодарен, че…

Докторът спря рязко и остави ножа на тезгяха. Чуваха се стъпки. Идваха насам и явно идваха от повече от четири крака.

Ашби се обърна. Иззад ъгъла се появи Корбин, който вървеше бавно, стегнал свитата си под ъгъл ръка. На нея се бяха облегнали Охан, които вървяха на три от крайниците си и се опираха на Корбин с четвъртия. Не — беше се облегнал, а не бяха се облегнали, напомни си Ашби. Това вече не бяха Охан, Двойката. Беше Охан, Независимия. След като бе прекарал години в упражняване на граматическото число, което използваше за Охан, за да спре да го бърка, за капитана още бе трудно да се отърве от навика.

Остави чашата си на плота и се обърна към него. В някои отношения си беше почти същият. Все още напускаше стаята си рядко и единственият член на екипажа, с когото разговаряше по-дълго, беше доктор Готвач, който го питаше как се чувства или проверяваше как му действат лекарствата, които вземаше, за да помогнат на нервите му да се регенерират. Иначе прекарваше цялото си време пред илюминатора, загледан навън, както винаги. Но имаше и промени. Влагата в очите му вече не блестеше толкова силно, а и бе някак по-буден, отколкото преди. Козината му бе пораснала по-дълга и изрязаните в нея шарки бяха изчезнали. Доктор Готвач му бе обяснил, че вече е достатъчно силен и треморите са изчезнали, затова може да започне пак да се бръсне, но сианатът не бе направил опит за това. А и от време на време отиваше в отсека с водораслите. Това също бе нещо ново. Ашби не знаеше защо Охан би желал да прекарва време в компанията на Корбин след онова, което се бе случило. Самият Ашби едва търпеше да остава в една и съща стая с него оттогава. Може би това беше начинът на Охан да напомня на Корбин за постъпката му. Честно казано, нямаше никаква представа.

Но ето го сега — влизаше в кухнята редом с Корбин. И го докосваше.

— Ашби — започна той. — Трябва да говоря с теб.

— Разбира се — отговори капитанът.

Докторът бе притихнал от другата страна на кухненския плот.

Охан пусна ръката на Корбин и застана на четири крака. Ашби видя как през лицето му минава сянка на болка. Възстановяваше се с всеки изминал ден, но да стои прав все още му костваше значителни усилия.

— Трябва да отида на Арун — каза Охан. — Аз съм Независим, затова би трябвало да живея там. Така стоят нещата.

Той сведе поглед замислено. Последвалите думи явно бяха трудни за него — сякаш се боеше от тях:

— Но не искам да го направя.

— Длъжен ли си? — попита Ашби. — Народът ти ще ти направи ли нещо, ако не отидеш?

Охан мигна три пъти.

— Не. Ние… От нас се очаква да правим някои неща. И ги правим. Не си задаваме въпроси.

Изражението му беше объркано.

— Не зная защо. Тези неща ми се струваха логични преди. Били са логични и за Независимата, с която сте се срещнали. Но не и за мен. Може би причината е в това, че те не са прекарвали дълго време около раси, които са лишени от Шепота. Не са виждали как могат да живеят другояче.

Ашби подбра внимателно думите си:

— Охан, а какво искаш да направиш?

— Искам… — започна бавно Охан, сякаш вкусваше думите една по една, — искам да остана.

Предните му крака потрепериха, но той стисна челюст решително.

— Да. Да.

Треперенето утихна.

— И искам да вечерям. Заедно с колегите ми.

От гърлото на доктор Готвач се разнесе висока симфония от подсвирквания и чуруликания, която накара всички да подскочат леко. Капитанът познаваше този звук. Така плачеха грумовете.

— О, съжалявам — каза докторът и притисна кракоръце към бузите си. — Просто…

И отново превключи от клипп към поредица гугукащи свирукания. Гъргореше, сумтеше и се опитваше да се овладее, а когато най-после успя, каза:

— Охан, като твой лекар трябва да ти напомня, че тялото ти е свикнало да приема само протеинова паста от доста отдавна, така че преминаването към други видове храни ще отнеме известно време.

След това изду бузи и добави:

— Но като твой… като приятел мога да ти кажа, че не би могло да има по-приятен начин за мен да прекарам следобеда от това да ти сготвя вечеря. Можеш дори да се включиш — ако имаш желание.

Охан направи нещо, което Ашби никога преди не беше виждал: опъна устни широко — толкова широко, че се разляха отвъд ъгълчетата на очите му, — и леко изви краищата им нагоре. Усмихваше се.

— Да. Искам да помогна.

Докторът мигом се засуети наоколо, донесе все още неупотребявания стол на Охан в кухнята, помогна му да се настани на него и веднага се впусна в уводна лекция на тема „зеленчуци“.

Ашби хвърли поглед на Корбин, който наблюдаваше сцената мълчаливо. После кимна сам на себе си, сякаш потвърждаваше нещо неизречено, и се обърна, за да си тръгне.

— Корбин — спря го капитанът.

Корбин се обърна да го погледне. Ашби въздъхна. Още не беше особено доволен от начина, по който бе постъпил, но стореното си беше сторено. Ако Охан бе способен да загърби миналото и да продължи напред след всичко, което бяха преживели, значи и той щеше да го направи. Махна с ръка към един свободен стол до себе си и каза:

— Сигурен съм, че водораслите могат да почакат.

Корбин се поколеба за миг.

— Благодаря — каза след това и седна.

Изглеждаше някак не на място — като новото хлапе в класа, сякаш не знаеше какво да прави сега.

Ашби кимна към рафта с чашите.

— Искаш ли малко чай?

Корбин взе една чаша и я напълни, сякаш бе доволен, че си е намерил все някаква работа. След това се пресегна и си избра едно парче хляб.

— Та… мда — отпи той от чашата си. — Как е Пей?

Ашби вдигна вежди, изненадан от личния характер на въпроса.

— Много е добре.

— Разбрах, че ще ни дойде на гости за известно време.

— Така е.

Корбин кимна.

— Много хубаво — отговори той, отпи от чая и се съсредоточи върху хляба.

Капитанът погледна водораслолога за миг, след това отново насочи поглед напред, към кухнята. Видя как Охан гризва внимателно единия край на парче корен от дърводреб, след което възкликва от изненада. Доктор Готвач го потупа по гърба и се засмя одобрително в няколко различни октави.

Ашби се усмихна. Продължи да пие чая и да наблюдава екипажа си. Толкова му стигаше.

Розмари взе полукръглия шлем, който Кизи й подаваше, нахлупи го на главата си и намести закопчалките в гнездата им, докато щракнаха. Струя сух въздух изсъска и я погали леко по лицето, когато се включи животоподдържащата система. Сисикс, която бе облечена в подобен костюм и бе застанала от отсрещната страна на въздушния шлюз, поклати глава.

— Още не мога да повярвам, че не си го правила преди — каза тя, а гласът й се разнесе през малкото предавателче, вградено в шлема на Розмари.

— Просто не ми се е удавала възможност.

Сисикс се подсмихна.

— За доста неща не ти се е удавала възможност.

— Е, работя по въпроса.

— Окей — намеси се Кизи, която тъкмо свързваше някакви кабели на гърба на костюма й. — Дай да ти видя таблото за статуси.

Розмари вдигна лявата си ръка и й показа трите зелени светлинки.

— Всички уплътнения са затворени. Супер. Момент… Наистина са зелени, нали така?

— Да.

— Добре, идеално. Извинявай, малко съм напушена — каза тя и мерна физиономията на Сисикс, която подбели очи. — Какво? Днес ми е свободен ден.

— Нищо не съм казала — отговори Сисикс.

— Добре дошла си, ако искаш да дойдеш с нас, нали знаеш? — вметна Розмари.

— Благодаря, но като се има предвид в какво състояние съм, май ще е най-добре просто да си легна.

Кизи млъкна за миг и се замисли, след което продължи:

— А защо никога не съм пробвала да поспя навън? Сериозно. Помислете само колко спокойно би било.

— Аха — обади се Сисикс. — Точно до момента, в който проспиш алармата за ниско ниво кислород.

— Мда, май не е толкова добра идея.

— Почакайте!

По коридора се зачу трополенето на кракоръце и гъргоренето, които обикновено известяваха приближаването на Доктора. Той забърза към Розмари, остави две жълти таблетки в ръката й и каза:

— Забрави ги.

— О, звезди, да — отговори Розмари, свали шлема, пъхна таблетките в уста, сдъвка ги и направи физиономия. — Имат вкус на плекс.

Кизи се изкикоти.

— Ти пък откъде знаеш какъв вкус има плексът?

Розмари сви рамене.

— И аз съм била дете някога. Ти не си ли близала плекс като малка?

Кикотенето премина в бурен смях.

— Не! Ъх, гняз! Не…

— Е, на каквото и да имат вкус — намеси се докторът, — ще ти попречат да повърнеш в собствения си шлем, което е важното в случая. А ако все пак не подействат и стане така, че наистина повърнеш, не се паникьосвай, а просто…

— Не я плаши сега, докторе — спря го Кизи, като го потупа по една от най-горните кракоръце.

— Но тя страда от космическа болест!

— Ще се оправи.

— Добре де, добре, просто искам да си изкара хубаво — изгъргори доктор Готвач и се засмя, когато Розмари отново нахлупи шлема. — Този костюм доста ти отива, знаеш ли.

— Така ли? — попита Розмари и сведе поглед към червената тъкан.

— Така — потвърди Кизи. — Много добре изглеждаш.

Сисикс докосна Розмари по рамото.

— Готова ли си?

Розмари погледна към външната врата на шлюза нервно и нетърпеливо.

— Да, така мисля.

Сисикс кимна.

— Тайко, готови сме за тръгване.

Предавателят на стената се включи.

— Добре. Ще ви наглеждам и ще ви дам сигнал, ако се отдалечите прекалено много.

— Благодаря — отвърна Сисикс и поведе Розмари към вратата, като се обърна пътем да се усмихне на останалите. — До скоро.

— Приятно изкарване! — помаха им Кизи.

— И да се върнете навреме за вечеря — заръча докторът.

Вратата на въздушния шлюз откъм кораба се затвори плътно. Външната врата се плъзна настрани. Двете пристъпиха напред — ботушите им още опираха плътно в пода благодарение на изкуствената гравитация. Застанаха на ръба на вратата. Космосът ги очакваше.

— О — възкликна Розмари, загледана напред.

— Доста е различно без рамките на илюминаторите отстрани, а? — ухили се Сисикс. — Ето, направи така.

И тя протегна ръка навън. Розмари направи същото. Когато ръката й премина границата на мрежата за изкуствена гравитация, тя почувства как тежестта й се променя — как изчезва. Беше си играла в зали без гравитация като дете, но това беше различно. Това беше истинско — естественото състояние на вселената. Тя се засмя.

— Готова ли си? — попита Сисикс. — Едно. Две. Три.

Пристъпиха навън и паднаха нагоре. Или надолу. Или настрани. Нямаше значение. Тези думи вече не означаваха нищо. Нямаше граници, нямаше стени. Тялото и бе освободено от товар, който не знаеше, че е носила — твърдите кости, плътните мускули и тежката глава. Бяха в открития космос — този път вече наистина; бяха истински космоплаватели. А навсякъде около тях — черно, черно, черно, осеяно с ярки звезди и разноцветни облаци. Тя познаваше тази гледка добре — живееше до нея от много време, но в този момент сякаш я виждаше за първи път. Всичко се беше променило.

— О, звезди — каза Розмари и изведнъж разбра този израз по-добре от всякога.

— Хайде — подкани я Сисикс, двете включиха реактивните минидвигатели на ботушите си и полетяха напред.

Розмари се обърна и погледна към „Пътешественика“. През илюминаторите успяваше да различи познатите стаи и коридори, но всичко изглеждаше толкова различно оттук — като да гледаш видео или да надникнеш в кукленска къща. Корабът изглеждаше толкова малък, толкова крехък.

— Розмари.

Тя се обърна.

Сисикс вдигна ръце и й се усмихна.

— Пусни се.

Тя остави извитите пръсти на Сисикс да се изплъзнат от нейните и двете бавно се отдалечиха в противоположни посоки, без да откъсват поглед една от друга. Розмари загърби кораба и партньорката си и се обърна към бездната. Пред себе си виждаше мъглявина — взрив от прах и светлина, разжареното мъртво тяло на един древен гигант. Между нежните облаци спяха неродени звезди, облени в меко сияние. Розмари се съсредоточи върху собственото си тяло. Усещаше дишането си, кръвта си, връзките, които обединяваха всичко в едно. Цялата тя, до последния атом, бе създадена там някъде — по време на жесток взрив, изпълнил празнотата с материя; с частици, които се бяха оформяли и преоформяли, бяха се събирали, сливали една с друга и ставали все по-тежки. Но вече не бяха тежки. Вече летяха свободно. Бяха се върнали у дома.

И тя бе точно там, където й беше мястото.

БЛАГОДАРНОСТИ

В ранната 2012-та година се натъкнах на проблем. Вече бях написала две трети от първата чернова на тази книга, но нещатните проекти, на които разчитах, за да се издържам, пресъхнаха. Оказа се, че между последния и следващия ми хонорар се отваря двумесечна дупка, и започна да ми се струва, че ще трябва да избирам между тази книга и покрива над главата ми. Имах два варианта: или да изоставя книгата и да използвам освободилото се време, за да си търся работа, или да намеря някакъв начин да продължа да пиша (и да живея). Избрах втория вариант и се обърнах за помощ към платформата Kickstarter. Казах си, че ако проектът ми не получи финансиране оттам, ще съсредоточа усилията си в друга посока. Петдесет и трима души (повечето от които — непознати) ме убедиха да не изоставям книгата. „Дългият път“ съществува именно благодарение на тяхната подкрепа и тяхната щедрост. За това съм им по-благодарна, отколкото бих могла да изразя с думи.

От онзи момент нататък тази книга се превърна в нещо като общ проект. Дължа много на групата читатели, които изказаха мненията си за първата чернова и ми помогнаха да се преборя с по-заплетените части. Без тяхната компетентност, честност и най-вече — време, никога нямаше да успея да стигна дотук.

Моят приятел Майк Гринти заслужава специални благодарности — не само за незаменимите му забележки по втората чернова, а и защото ме свърза с Джо Монти, който повярва в книгата ми и от когото имах възможността да науча много, много неща.

Въпреки че тя надали смята, че има заслуга за тази книга, бих искала да благодаря сърдечно и на Сузана Поло, редакторката ми от сайта The Mary Sue. Тя ми даде не само достатъчно време, за да мога да завърша окончателната чернова на книгата, но и възможността да работя за сайта, а това всъщност бе първото домино по веригата, която доведе до създаването на тази книга. Освен което, тя е и единственият друг човек в целия свят, който да харесва играта „Myst IV“.

Благодарности на Ан Пери, редакторката ми в издателство „Hodder & Stroughton“, с която е истинско удоволствие да се работи. Никога не съм си представяла, че книгата ми ще получи такъв шанс, но тя даде всичко от себе си да се почувствам като у дома си в нейната компания. Искрено съм й благодарна, задето ме подкрепяше по целия път и задето ми вдъхна увереност да продължа напред.

В личен аспект съм дълбоко задължена на приятелите и семейството ми за… е, за всичко. Въпреки че на практика изчезнах от лицето на земята, докато пишех тази книга, те все пак останаха до мен. Допълнителни прегръдки за Чимп и Грег, които неуморно се грижеха за понякога разклатеното ми психическо здраве, за Киан, който е отличен слушател, и за Мат, който е първият приятел, когото някога съм имала.

А сега ви моля да угодите на това лирическо отклонение, макар че на пръв поглед няма връзка с нещата: един ден през 2010 г. се озовах в Седона с приятелката ми Джесика Маккей, която ме черпи една хубава вечеря и далеч повече от едно питие. Може и да беше заради маргаритите, но Джесика разсея притесненията ми относно огромната сметка, която тя плати изцяло, като ми каза, че ще й се отблагодаря писмено, когато първата ми книга излезе от печат. Затова — ето, Джес: много благодаря за вкусните такос, за текилата и приятната компания. Вече сме квит.

И понеже тази книга е научна фантастика, не бих могла да пропусна благодарностите към майка ми и баща ми, които напълниха главата ми с космически кораби от най-ранна възраст и които винаги са ми били опора. Майка ми получава допълнителни благодарности, задето изигра ролята на научен консултант и се постара да ми вдъхва кураж всеки път, когато се нуждаех от него.

И накрая — големи благодарности и много любов за жена ми, Берглауг, която ме държа за ръката, скицира кораба от книгата, черпи ме с вкусотии, провери черновата ми за грешки (два пъти!) и изтърпя сума ти лепящи листчета и нощи, прекарани в работа. Имаше дни, в които тя вярваше в тази книга повече от самата мен, и непоколебимата й подкрепа подхранваше надеждата и мотивацията ми. Ако ви е било приятно да четете, трябва да благодарите именно на нея.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Ден 128, 306 стандарт по летоброене на НГ. Транспорт

Ден 129, 306 стандарт по летоброене на НГ. Жалба

Ден 130, 306 стандарт по летоброене на НГ. Пристигане

Ден 130, 306 стандарт по летоброене на НГ. Намекът

Ден 130, 306 стандарт по летоброене на НГ. Тунелджиите

Ден 130, 306 стандарт по летоброене на НГ. Технически детайли

Ден 130, 306 стандарт по летоброене на НГ. Пробив на сляпо

Ден 130, 306 стандарт по летоброене на НГ. Работата

Ден 163, 306 стандарт по летоброене на НГ. Порт Кориол

Ден 180, 306 стандарт по летоброене на НГ. Залез

Ден 245, 306 стандарт по летоброене на НГ. Увод в историята на хармагианския колониализъм

Ден 249, 306 стандарт по летоброене на НГ. Щурец

Ден 251, 306 стандарт по летоброене на НГ. Последната война

Ден 335, 306 стандарт по летоброене на НГ. Кедрий

Ден 397, 306 стандарт по летоброене на НГ. Полог, пера, дом

Ден 45, 307 стандарт по летоброене на НГ. 25-ти октомври

Ден 121, 307 стандарт по летоброене на НГ. Ерес

Ден 157, 307 стандарт по летоброене на НГ. Хедра Ка

Ден 157, 307 стандарт по летоброене на НГ. Седем часа

Ден 158, 307 стандарт по летоброене на НГ. Нулиране

Ден 158, 307 стандарт по летоброене на НГ. Да останеш, да си тръгнеш

Ден 169, 307 стандарт по летоброене на НГ. Комитетът

Ден 214, 307 стандарт по летоброене на НГ. В края на краищата

Благодарности

Заслуги