МИЛАН КУНДЕРА

ПРАЗНИКЪТ НА НЕЗНАЧИТЕЛНОСТТА

Превод от френски: Росица Ташева, 2015

chitanka.info

ПЪРВА ЧАСТ

ГЕРОИТЕ СЕ ПРЕДСТАВЯТ

АЛЕН РАЗМИШЛЯВА ЗА ПЪПА

Беше месец юни, сутрешното слънце излизаше от облаците и Ален бавно вървеше по една парижка улица. Наблюдаваше девойките, които показваха голия си пъп между много ниския колан на панталона и много късата тениска. Беше очарован; очарован и дори развълнуван, сякаш способността им да съблазняват вече не бе съсредоточена в бедрата им, нито в задните им части, нито в гърдите им, а в тази малка кръгла дупчица, разположена в средата на тялото.

Това го накара да се замисли: ако мъжът (или епохата) вижда центъра на женската съблазън в бедрата, как да се опише и определи спецификата на тази еротическа насоченост? Хрумна му следният отговор: дължината на бедрата е метафоричният образ на пътя, дълъг и мамещ (затова бедрата трябва да са дълги), който води към еротичната развръзка; и наистина, каза си Ален, дори насред съвкуплението дължината на бедрата придава на жената романтичната магия на недостъпното.

Ако мъжът (или епохата) вижда центъра на женската съблазън в задните части, как да се опише и определи спецификата на тази еротическа насоченост? Хрумна му следният отговор: бруталност; веселие; най-краткият път към целта; цел, двойно по-възбуждаща, поради това че е двойна.

Ако мъжът (или епохата) вижда центъра на женската съблазън в гърдите, как да се опише и определи спецификата на тази еротическа насоченост? Хрумна му следният отговор: обожествяване на жената; Дева Мария кърми Исус; мъжкият пол коленичил пред благородната мисия на женския пол.

Но как да се определи еротизмът на мъж (или епоха), който вижда женската съблазън съсредоточена насред тялото, в пъпа?

РАМОН СЕ РАЗХОЖДА В ЛЮКСЕМБУРГСКАТА ГРАДИНА

Приблизително в момента, когато Ален размишляваше над различните източници на женската съблазън, Рамон се намираше пред близкия до Люксембургската градина музей, в който вече от месец излагаха картини на Шагал. Искаше да ги види, но си знаеше, че няма да намери сили доброволно да се превърне в част от безкрайната опашка, която се точеше пред касата; понаблюдава малко хората, скованите им от отегчение физиономии, представи си залите, в които присъствието и бъбренето им щяха да засенчват картините, и само след минута се обърна и пое по една алея в парка.

Там атмосферата беше по-приятна; човешкият род изглеждаше не толкова многолюден и по-свободен — някои тичаха не защото бързаха, а защото обичаха да тичат; други се разхождаха и ядяха сладолед; на моравата привържениците на някаква азиатска школа правеха странни забавени движения; по-нататък големи бели статуи на кралици и други благородни френски дами образуваха огромен кръг, а още по-навътре, върху тревата между дърветата, навсякъде из парка се виждаха скулптури на поети, художници, учени. Спря пред един загорял от слънцето очарователен юноша, само по къси гащета, който му предложи маски с лицата на Балзак, Берлиоз, Юго, Дюма. Рамон не можа да сдържи усмивката си и продължи да се шляе из тази градина на гениите, които в скромността си, заобиколени от любезното безразличие на разхождащите се, сигурно се чувстваха приятно свободни; никой не се спираше да се взира в лицата им или да чете надписите по пиедесталите. Рамон вдишваше това безразличие и то му вдъхваше утешително спокойствие. Малко по малко на лицето му се появи продължителна, почти щастлива усмивка.

РАКЪТ НЯМА ДА СЕ СЪСТОИ

Приблизително в момента, в който Рамон се отказа от изложбата на Шагал и реши да се пошляе из парка, Д’Ардело се качваше по стълбите към кабинета на своя лекар. Оставаха точно три седмици до рождения му ден. Вече от няколко години ненавиждаше тези годишнини. Заради цифрите, които им съответстваха. Не можеше обаче да се прави, че няма рожден ден, тъй като радостта от честването надделяваше над срама от остаряването. Още повече че този път посещението при лекаря придаваше на празника нова окраска. Защото днес щеше да узнае резултатите от изследванията и да разбере дали откритите подозрителни симптоми се дължат на рака. Влезе в чакалнята и мислено си повтори с разтреперан глас, че след три седмици ще празнува толкова отдалеченото си раждане и толкова близката си смърт; че ще отбелязва двоен празник.

Но щом видя усмихнатото лице на лекаря, разбра, че смъртта бе отклонила поканата му. Лекарят сърдечно му стисна ръката. Просълзен, Д’Ардело не можа да произнесе и дума.

Кабинетът на лекаря се намираше на авеню „Обсерватоар“, на двеста метра от Люксембургската градина. Д’Ардело живееше на една уличка от другата страна на парка, затова реши да го прекоси. От разходката сред зеленината настроението му стана някак закачливо, особено когато заобиколи големия кръг, образуван от статуите на бившите кралици на Франция, всички от бял мрамор, в цял ръст, в тържествени пози, които му се сториха забавни, ако не и весели, сякаш дамите приветстваха току-що научената от него добра новина. Не можа да се въздържи, поздрави ги два-три пъти с вдигната ръка и избухна в смях.

ТАЙНОТО ОЧАРОВАНИЕ НА ТЕЖКАТА БОЛЕСТ

Тъкмо там, близо до великите мраморни дами, Рамон срещна Д’Ардело, който предишната година все още беше негов колега в институция, чието име не ни интересува. Двамата се спряха един срещу друг и след обичайните поздрави Д’Ардело заразказва със странно възбуден глас:

— Приятелю, нали я знаете голямата Франк? Преди два дни любимият й умря.

Д’Ардело замълча и в паметта на Рамон се появи лицето на красивата прочута жена, която познаваше само от снимки.

— Много мъчителна агония — продължи Д’Ардело. — А тя е била неотлъчно до него. Толкова е страдала!

Рамон изумено гледаше радостното изражение на човека, който му разказваше тази зловеща история.

— Представете си, че същата вечер, след като сутринта го бе държала умиращ в прегръдките си, вечеряхме с нея и няколко приятели и, няма да повярвате, но тя беше почти весела! Възхитих й се! Каква сила! Каква любов към живота! С очи, все още зачервени от сълзите, тя се смееше! А всички знаехме колко го бе обичала! Колко беше страдала! Тази жена е толкова силна!

Точно както четвърт час по-рано при лекаря, в очите на Д’Ардело заблестяха сълзи. Защото, говорейки за моралната сила на голямата Франк, той мислеше за себе си. Нима той също не бе живял цял месец в присъствието на смъртта? Нима силата на характера му също не беше подложена на тежко изпитание? Дори превърнал се в обикновен спомен, ракът оставаше с него като светлината на малка крушка, която по някакъв тайнствен начин го очароваше. Но той успя да овладее чувствата си и продължи с по-прозаичен тон:

— Апропо, ако не се лъжа, вие познавате човек, който умее да организира коктейли, да осигури хапването и всичко останало.

— Не се лъжете — отвърна Рамон.

Д’Ардело:

— Смятам да дам малко празненство за рождения си ден.

След развълнуваните думи за голямата Франк лекият тон, с който бе произнесена последната фраза, позволи на Рамон да се усмихне.

— Виждам, че добре си живеете.

Любопитен факт: тази фраза не се хареса на Д’Ардело. Сякаш прекалено лекият тон унищожаваше странната красота на доброто му настроение, като по вълшебство белязано от патоса на смъртта, споменът за която не спираше да го обсебва.

— Да — каза той, — доста добре. — След кратка пауза добави: — Макар че…

Още една пауза и после:

— Знаете ли, идвам от моя лекар.

Хареса му смущението, което се изписа по лицето на събеседника му. Удължи мълчанието, докато Рамон не се видя принуден да попита:

— Какво? Проблеми ли има?

Д’Ардело отново помълча и отново Рамон се видя принуден да попита:

— Какво ви каза лекарят?

Точно в този момент Д’Ардело видя в очите на Рамон собственото си лице като в огледало: лице на вече възрастен, но все още хубав мъж, белязано с тъга, която го правеше още по-привлекателно. Каза си, че този хубав тъжен мъж скоро ще празнува рождения си ден, и мисълта, хрумнала му преди посещението у лекаря, отново го навести, очарователната мисъл за двоен празник, отбелязващ едновременно раждането и смъртта. Продължи да се съзерцава в очите на Рамон, после с много спокоен и много мек глас каза:

— Рак…

Рамон измънка нещо и несръчно, приятелски, докосна ръката на Д’Ардело.

— Но това се лекува…

— Уви, твърде късно е. Но забравете какво съм ви казал и не го споделяйте с никого. Мислете за моя коктейл! Трябва да се живее! — каза Д’Ардело и преди да продължи пътя си, вдигна ръка за поздрав.

Този дискретен, почти срамежлив жест притежаваше неочакван чар, който развълнува Рамон.

НЕОБЯСНИМА ЛЪЖА, НЕОБЯСНИМ СМЯХ

Ето с такъв красив жест завърши срещата между двамата бивши колеги. Но не мога да избегна въпроса: защо излъга Д’Ардело?

Самият Д’Ардело си зададе същия въпрос малко след това и също не можа да му отговори. Не, не се срамуваше, че е излъгал. Но бе заинтригуван от неспособността си да разбере причината за лъжата си. Обикновено човек лъже, за да заблуди някого и да извлече от това някаква изгода. Но какво може да спечели, като си изобрети рак? Чудно, при мисълта за нелепата си лъжа не можа да се сдържи да не се разсмее. И този смях също беше неразбираем. Защо се смееше? Да не би да намираше поведението си за комично? Не. Впрочем комичното и смисълът му не бяха по неговата част. Чисто и просто, без да знае защо, въображаемият му рак го радваше. Продължи пътя си, като все така се смееше. Смееше се и се радваше на доброто си настроение.

РАМОН НА ГОСТИ У ШАРЛ

Час след срещата си с Д’Ардело Рамон пристигна у Шарл.

— Нося ти коктейл за подарък — каза той.

— Браво! Тази година ще имаме нужда — каза Шарл и покани приятеля си да седне срещу него до една малка масичка.

— Подарък за теб. И за Калибан. Впрочем къде е той?

— Къде да е? Вкъщи, при жена си.

— Но надявам се, че за коктейлите работи с теб.

— Разбира се. Театрите все така го пренебрегват.

Рамон забеляза на масата една доста дебела книга. Наведе се и не можа да скрие учудването си. „Спомени“ на Никита Хрушчов. Това пък защо?

— Маестрото ми я даде.

— Но какво интересно намира в нея маестрото?

— Подчертал ми е няколко абзаца. Това, което прочетох, беше доста смешно.

— Смешно ли?

— Историята за двайсет и четирите яребици.

— Какво?

— Историята за двайсет и четирите яребици. Не я ли знаеш? Та нали оттам започна голямата промяна в света!

— Голямата промяна в света? Чак толкова?

— Чак толкова. Но кажи ми, какъв коктейл и у кого?

Рамон му обясни и Шарл попита:

— И кой е този Д’Ардело? Някой глупак като всичките ми клиенти?

— Естествено.

— От какъв вид е глупостта му?

— От какъв вид е глупостта му… — замислено повтори Рамон. После попита: — Познаваш ли Каклик?

УРОКЪТ НА РАМОН ЗА БЛЕСТЯЩОТО И НЕЗНАЧИТЕЛНОТО

— Моят стар приятел Каклик — продължи Рамон — е един от най-големите женкари, които познавам. Веднъж бях на едно соаре, на което беше и Д’Ардело. Двамата не се познаваха. Случайно се намираха в един и същи претъпкан салон и Д’Ардело вероятно дори не бе забелязал присъствието на приятеля ми. Там имаше много хубави жени, а Д’Ардело е луд по хубавите жени. Готов е да стори невъзможното, за да пробуди интереса им. През онази вечер от устата му излизаха истински фойерверки от духовитости.

— Пикантни?

— Напротив. Дори шегите му са винаги морални, оптимистични, коректни, но в същото време така елегантно формулирани, така увъртени и трудни за разбиране, че привличат вниманието, без да предизвикват незабавна реакция. Трябва да се изчака три-четири секунди, преди самият той да избухне в смях, после да се потърпи още няколко секунди, преди другите да разберат и учтиво да се присъединят към него. Тогава, в момента, когато всички са се разсмели — и те моля да оцениш тази изтънченост! — той става сериозен. Някак незаинтересован, почти безразличен, той наблюдава хората и тайно, суетно се наслаждава на смеха им. Поведението на Каклик е точно обратното. Не че е мълчалив. Когато е сред хора, той непрекъснато мънка нещо със слабия си глас, който по-скоро свисти, отколкото да говори, но нищо от казаното от него не привлича вниманието.

Шарл се смее.

— Не се смей. Не е лесно да говориш, без да привличаш вниманието! Истинска виртуозност е необходима, за да присъстваш чрез словото си и да оставаш нечут!

— Смисълът на подобна виртуозност ми убягва.

— Мълчанието привлича вниманието. То може да впечатлява. Да те прави загадъчен. Или подозрителен. И точно това Каклик иска да избегне. Като през вечерта, за която ти говоря. Там имаше една много красива дама, която очароваше Д’Ардело. От време на време Каклик се обръщаше към нея с някоя съвсем обикновена забележка, безинтересна, тривиална, но особено симпатична, защото не изискваше никакъв интелигентен отговор, никаква духовитост. След известно време забелязах, че Каклик вече го няма. Това ме заинтригува и погледнах към дамата. Д’Ардело тъкмо бе произнесъл едно от своите остроумия, след пет секунди се разсмя, а след още три секунди и другите се разсмяха. В този момент, под прикритието на паравана на смеха, дамата се отправи към изхода. Поласкан от реакциите, предизвикани от остроумията му, Д’Ардело продължи със словесните си упражнения. Малко по-късно забеляза, че хубавицата вече я няма. И защото не знаеше нищо за съществуването на някакъв си Каклик, не можеше да си обясни изчезването й. Нищо не бе разбрал и дори до днес не е наясно със значението на това, което се нарича незначителност. Ето моя отговор на въпроса ти относно вида на глупостта на Д’Ардело.

— Безполезно е да си блестящ, да, разбирам.

— Нещо повече. Вредно е. Когато блестящият мъж се опита да прелъсти жена, тя остава с впечатлението, че участва в състезание. Чувства се длъжна и тя да блесне. Да не се предава без съпротива. Докато незначителността я освобождава. Отървава я от задължението да взема предпазни мерки. Не изисква никакво присъствие на духа. Прави я безгрижна и оттам — по-достъпна. Но както и да е. При Д’Ардело ще се сблъскаш не с незначителен мъж, а с Нарцис. Но внимавай за точното значение на тази дума: Нарцисът не е горделивец. Горделивецът презира другите. Подценява ги. Нарцисът ги надценява, защото вижда в очите на всеки собствения си образ и иска да го разкраси. Затова се отнася мило към тези свои огледала. Ето това е важно да знаете вие двамата: той е мил. Разбира се, за мен той е преди всичко сноб. Но дори между него и мен нещо се промени. Научих, че е тежко болен. И от този момент го виждам по друг начин.

— Болен ли? От какво?

— От рак. С изненада установих до каква степен това ме натъжи. Може би изживява последните си месеци.

После, след кратка пауза:

— Развълнува ме начинът, по който ми го каза… много лаконичен, дори свенлив… без никакъв показен патос, без никакъв нарцисизъм. И внезапно, може би за първи път изпитах към този тъпанар истинска симпатия… истинска симпатия…

ВТОРА ЧАСТ

КУКЛЕНИЯТ ТЕАТЪР

ДВАЙСЕТ И ЧЕТИРИТЕ ЯРЕБИЦИ

След своите дълги и уморителни дни Сталин обичал да прекарва известно време със сътрудниците си и да си почива, като им разказва случки от живота си. Например ето тази:

Един ден Сталин решава да отиде на лов. Облича старата си канадка, слага си ските, взема една дълга пушка и изминава тринайсет километра. Тогава вижда пред себе си дърво, а на дървото кацнали яребици. Спира и ги преброява. Двайсет и четири. Но какъв малшанс! Взел е само дванайсет патрона! Стреля, убива дванайсет яребици, после се обръща, изминава тринайсетте километра до дома си и взема още една дузина патрони. Отново изминава тринайсетте километра и се озовава пред яребиците, все така кацнали на дървото. И най-после ги убива до една…

— Хареса ли ти? — пита Шарл Калибан, който се смее.

— Ако Сталин лично ми беше разказал тази история, щях да му изръкопляскам! Ти откъде я знаеш?

— Маестрото ми подари ето тази книга, „Спомени“-те на Хрушчов, издадени във Франция много, много отдавна. В тях Хрушчов разказва историята с яребиците така, както Сталин я е разказвал на малката им компания. Но според написаното от Хрушчов никой не е реагирал като теб. Никой не се е засмял. Всички без изключение намерили за нелеп разказа на Сталин и били отвратени от лъжата му. Но си мълчали, само Хрушчов имал смелостта да каже на Сталин какво мисли по въпроса. Слушай!

Шарл разтвори книгата и бавно прочете на глас: „Какво? Наистина ли искаш да кажеш, че яребиците не бяха отлетели от дървото?“, казва Хрушчов. „Точно така — отговаря Сталин, — стояха си на същото място.“

— Обаче историята не свършва дотук. Трябва да знаеш, че в края на работния ден всички отивали в банята, обширно помещение, което служело и за тоалетна. Представи си само. Покрай едната стена дълга редица писоари, покрай отсрещната — мивки. Керамични писоари във формата на миди, всичките на цветни мотиви. Всеки член на Сталиновия клан си имал собствен писоар, проектиран и подписан от различен художник. Само Сталин нямал.

— Че къде пикаел Сталин?

— В един усамотен нужник на другия край на сградата. И тъй като пикаел сам, никога със сътрудниците си, в своята си тоалетна те се чувствали божествено свободни и най-после се осмелявали да кажат гласно всичко, което били принудени да премълчават в присъствието на шефа си. Включително в деня, когато Сталин им разказал историята с двайсет и четирите яребици. Пак ще ти цитирам Хрушчов. „Докато си миехме ръцете в банята, шумно изразявахме презрението си. Той лъжеше! Лъжеше! Никой от нас не се съмняваше в това.“

— А кой е Хрушчов?

— Няколко години след смъртта на Сталин той става върховен вожд на съветската империя.

Замълчаха, после Калибан каза:

— Единственото, което ми изглежда невероятно в тази история, е, че никой не е разбрал, че Сталин се шегува.

— Естествено — каза Шарл и остави книгата на масата. — Никой от обкръжението му вече не е знаел какво означава да се шегуваш. И точно това според мен възвестява настъпването на един нов голям период от Историята.

ШАРЛ МЕЧТАЕ ЗА ПИЕСА ЗА КУКЛЕН ТЕАТЪР

Една-единствена дума е свещена в речника ми на безбожник: приятелство. Обичам четиримата другари, които ви представих: Ален, Рамон, Шарл и Калибан. И точно затова един ден занесох на Шарл книгата на Хрушчов, за да се позабавляват заедно.

И четиримата вече знаеха историята с двайсет и четирите яребици, включително великолепния й финал в тоалетните, когато Калибан се оплака на Ален:

— Срещнах твоята Мадлен. Разказах й историята за яребиците. Но за нея това си остана неразбираем анекдот за някакъв си ловец! Името Сталин може би й беше смътно познато, но не разбираше защо един ловец ще носи това име.

— Тя е само на двайсет години — меко каза Ален, за да защити приятелката си.

— Ако правилно пресмятам — намеси се Шарл, — твоята Мадлен е родена четирийсет години след смъртта на Сталин. Аз чаках да минат седемнайсет години от смъртта му, преди да се родя. А ти, Рамон, когато Сталин умира — той замълча, за да пресметне, после продължи смутено: — Боже мой, вече си бил на този свят!

— Срам ме е, но е вярно.

— Ако не се лъжа — подзе Шарл, обръщайки се все така към Рамон, — дядо ти заедно с други интелектуалци се е подписвал под петиция в защита на Сталин, великия герой на прогреса!

— Така е — призна Рамон.

— Предполагам, че баща ти вече е бил малко по-скептичен по отношение на Сталин, твоето поколение още повече, а за моето той стана най-големият престъпник от всички престъпници.

— Да, прав си — каза Рамон. — Хората се срещат в живота, бъбрят, спорят, карат се, без да си дават сметка, че се обръщат един към друг отдалече, всеки от наблюдателница, издигната на различно място във времето.

След кратка пауза Шарл каза:

— Но времето лети. Отначало сме живи, което означава: обвинени и осъдени. После умираме и още няколко години оставаме с тези, които са ни познавали, но много бързо настъпва друга промяна: наскоро починалите стават отколе починали, никой вече не си спомня за тях и те завинаги изчезват в небитието. Само някои, много, много малко на брой оставят името си в паметта ни, но поради липса на истински свидетел, на реален спомен, те се превръщат в кукли на конци… Приятели, завладян съм от историята, която Хрушчов разказва в спомените си, и не мога да се отърва от желанието да създам по нея пиеса за кукления театър.

— Кукленият театър? Може би искаш да те играят и в „Комеди Франсез“? — присмя му се Калибан.

— Не — каза Шарл, — би било измама, ако тази история за Сталин и Хрушчов се играе от човешки същества. Никой няма право да се преструва, че възпроизвежда човешки живот, който вече не съществува. Никой няма право да създава човек от кукла на конци.

БУНТЪТ В ТОАЛЕТНИТЕ

— Ума ми вземат тези другари на Сталин — продължи Шарл. — Представям си ги как се бунтуват в тоалетните! Толкова са чакали прекрасния момент, в който най-после ще могат да кажат какво мислят на висок глас! Но е имало нещо, което не са подозирали — Сталин ги е наблюдавал и е чакал този момент със същото нетърпение! Моментът, в който цялата банда ще отиде в тоалетната, му е доставял истинска наслада! Приятели, виждам го! Дискретно, на пръсти, той минава по един дълъг коридор, после долепя ухо до вратата на тоалетните и слуша. Героите от Политбюро викат, тропат с крака, проклинат го, а той ги чува и се смее. „Излъга! Излъга!“, крещи Хрушчов, гласът му отеква, а Сталин, с ухо на вратата, о, виждам го, виждам го, Сталин с наслада вкусва моралното възмущение на другаря си, кикоти се като луд и дори не се опитва да контролира звуковия обем на смеха си, защото тези в тоалетните също крещят като луди и заради врявата, която вдигат, не могат да го чуят.

— Да, вече ни го разказа — обади се Ален.

— Знам. Но още не съм ви казал най-важното — причината, поради която Сталин е обичал да се повтаря и да разказва все същата история за двайсет и четирите яребици пред все същата малобройна публика. И там виждам главната интрига в пиесата ми.

— И каква е била причината?

— Калинин.

— Какво?

— Калинин.

— Никога не съм чувал това име.

Макар и съвсем малко по-млад от Калибан, Ален е по-начетен и го е чувал.

— Несъмнено този, на чието име са прекръстили един прочут германски град, в който Имануил Кант е прекарал целия си живот и който днес се нарича Калининград.

В този момент от улицата се разнася силен нетърпелив клаксон.

— Трябва да тръгвам — казва Ален. — Мадлен ме чака. До следващия път.

Мадлен го чакаше на улицата, яхнала мотор. Беше моторът на Ален, но го караха и двамата.

СЛЕДВАЩИЯ ПЪТ ШАРЛ ИЗНАСЯ ПРЕД ПРИЯТЕЛИТЕ СИ ЛЕКЦИЯ ЗА КАЛИНИН И ЗА СТОЛИЦАТА НА ПРУСИЯ

От самото си основаване прочутият пруски град се е наричал Кьонигсберг, което значи „кралската планина“. Едва след последната война става Калининград. Тоест градът на Калинин. Векът, който имахме късмета да надживеем, много си падаше по прекръстванията. Царицин беше преименуван на Сталинград, после Сталинград на Волгоград. Прекръстиха Санкт Петербург в Петроград, после Петроград в Ленинград и накрая Ленинград в Санкт Петербург. Кемниц стана Карлмарксщат, после отново Кемниц. Преименуваха Кьонигсберг в Калининград, но… внимание: Калининград остана и завинаги ще си остане с това име. Славата на Калинин се оказва по-голяма от славата на всички други.

— Но кой е бил той? — попита Калибан.

— Човек без никаква реална власт — обясни Шарл, — нещастна невинна кукла на конци, който обаче дълго време е бил председател на Върховния съвет, следователно, от протоколна гледна точка, най-висшият представител на държавата. Виждал съм снимката му — стар работнически активист с остра брадичка, облечен в зле скроено сако. По това време Калинин е вече възрастен и увеличената му простата го принуждава много често да ходи да пикае. Позивът за уриниране бил винаги толкова внезапен и толкова силен, че му се налагало да тича до тоалетната дори по време на официален обяд или насред речта, която сам произнасял пред многобройна публика. Успял обаче да си изработи много хитра система. И до днес цяла Русия си спомня за тържественото откриване на нова оперна зала в един украински град, където Калинин изнасял дълга встъпителна реч. Принуден бил обаче да я прекъсва на всеки две минути и всеки път, веднага щом се отдалечал от катедрата, оркестърът започвал да свири народна музика, а на сцената изскачали хубави русокоси украински балерини и започвали да танцуват. Когато се връщал на сцената, Калинин бил приеман с ръкопляскания; когато отново я напускал, ръкоплясканията се засилвали, поздравявайки появата на русокосите балерини; и със зачестяването на влизанията и излизанията ръкоплясканията ставали по-дълги, по-силни, по-сърдечни, така че официалното честване се превърнало във весела, луда, оргиастична вакханалия, каквато съветската държава не била нито виждала, нито чувала.

Уви, когато Калинин се намирал в ограничения кръг на другарите си през паузите между две тоалетни, никой не смятал да аплодира уринирането му. Сталин разказвал вицовете си, а Калинин бил твърде дисциплиниран, за да намери смелост да го притеснява с чести посещения на тоалетните. Още повече че Сталин, докато разказвал, го гледал право в лицето, което ставало все по-бледо и се сгърчвало в мъчителна гримаса. Това карало Сталин да говори още по-бавно, да добавя към разказа си описания, лирични отстъпления и да отлага развръзката до момента, когато напрегнатото лице отсреща му внезапно се отпускало, гримасата изчезвала, изражението се успокоявало и над главата засиявал мирен ореол. Едва тогава, като знаел, че Калинин още веднъж е изгубил голямата си битка, Сталин бързо минавал към развръзката, ставал от масата и с весела приятелска усмивка закривал заседанието. Другите също ставали и хвърляли палави погледи на другаря си, който се изправял зад масата или зад някой стол, за да скрие напикания си панталон.

Приятелите на Шарл с удоволствие си представяха сцената и едва след кратка пауза Калибан наруши радостната тишина.

— Обаче това ни най-малко не обяснява защо Сталин е дал името на бедния човек с болната простата на германския град, в който прекарал целия си живот…

— Имануил Кант — подсказа му Ален.

АЛЕН ОТКРИВА НЕПРИЗНАТАТА НЕЖНОСТ НА СТАЛИН

Когато след седмица Ален отново се видя с приятелите си в едно бистро (или у Шарл, не знам точно), той веднага прекъсна бъбренето им.

— Бих искал да ви кажа, че не намирам нищо необяснимо във факта, че Сталин е дал името на Калинин на прочутия град на Кант. Не знам на какви обяснения сте се натъкнали вие, но аз виждам само едно: Сталин е изпитвал към Калинин изключителни нежни чувства.

Ироничната изненада, която прочете по лицата на приятелите си, му хареса и дори го вдъхнови.

— Знам, знам. Словосъчетанието нежни чувства не се връзва с репутацията на Сталин, той е Луцифер на века, знам, животът му е бил изпълнен със заговори, предателства, войни, затвори, убийства, кланета. Не оспорвам това, напротив, искам дори да го подчертая, за да стане пределно ясно, че като се има предвид огромната тежест на жестокостите, които е трябвало да понесе, извърши и изживее, не е било възможно да разполага със също толкова огромно количество състрадание. Това би било свръх човешките сили! За да може да живее живота си такъв, какъвто е бил, не е могъл да направи друго, освен да упои и след това напълно да забрави способността си да съчувства. Но в присъствието на Калинин, в кратките паузи между кланетата, в сладките моменти на бъбрива почивка всичко се е променяло — тогава се е сблъсквал със съвсем различна болка, малка, конкретна, индивидуална, разбираема. Тогава е гледал страдащия си другар и със сладко учудване е усещал да се пробужда у него слабо, скромно, почти непознато чувство, във всеки случай, забравено: обичта към човек, който страда. В свирепия му живот този момент е бил като отмора. Нежността се е увеличавала в сърцето на Сталин със същия ритъм както натискът на урината в мехура на Калинин. Преоткриването на чувство, което отдавна бил спрял да изпитва, е съдържало в себе си неописуема красота.

В това виждам, продължи Ален, единственото възможно обяснение на любопитното преименуване на Кьонигсберг в Калининград. Случило се е трийсет години преди раждането ми, но си представям ситуацията: войната е свършила, руснаците са присъединили към империята си един прочут германски град и са длъжни да му дадат ново име с руско звучене. И не какво да е име, а прочуто по цялата планета име, чийто блясък да затвори устата на враговете! Русите имат богат набор от такива велики имена! Екатерина Велика! Пушкин! Чайковски! Толстой! Без да споменавам генералите, победили Хитлер, които по това време са обожавани навсякъде! Как да разберем тогава защо Сталин избира името на толкова невзрачен човек? Че взема подобно очевидно идиотско решение? За това могат да съществуват само съкровени и тайни причини. И на нас те са известни — той мисли с нежност за човека, който е страдал за него, пред очите му, и иска да му благодари за верността, да му достави удоволствие заради неговата всеотдайност. Ако не се лъжа — Рамон, поправи ме, ако греша! — през този кратък момент от Историята Сталин е най-могъщият държавник в света и той го знае. И изпитва лукава радост от факта, че измежду всички президенти и крале той е единственият, който може да пренебрегне сериозността на цинично пресметнатите големи политически жестове, единственият, който може да си позволи да вземе лично решение, решение капризно, неразумно, изключително необичайно, крайно нелепо.

На масата имаше отворена бутилка червено вино. Чашата на Ален вече беше празна; той я напълни и подхвана:

— Като я разказвам сега пред вас, виждам в тази история все по-дълбок смисъл. — Отпи една глътка, после продължи: — Да страдаш, за да не изцапаш панталона си… Да си мъченик на чистотата си… Да се бориш с урината, която се ражда, расте, напредва, заплашва, напада, убива… Съществува ли по-прозаичен и по-човешки героизъм? Не ме е грижа за тъй наречените велики мъже, чиито имена увенчават улиците ни. Те са се прочули благодарение на своята амбиция, на суетата, лъжите, жестокостта си. Калинин е единственият, чието име ще остане в паметта ни като спомен за страдание, каквото всяко човешко същество познава, като спомен за отчаяна битка, която не е причинила зло на никого, освен на самия него.

Ален приключи с изложението си и всички се почувстваха затрогнати.

Помълчаха, после Рамон каза:

— Имаш пълно право, Ален. След като умра, бих искал да се събуждам на всеки десет години, за да проверявам дали Калининград е останал Калининград. Докато това е така, ще мога да се чувствам донякъде солидарен с човечеството и след като се сдобря с него, отново да сляза в гроба.

ТРЕТА ЧАСТ

АЛЕН И ШАРЛ ЧЕСТО МИСЛЯТ ЗА МАЙКИТЕ СИ

ЗА ПЪРВИ ПЪТ Е ОБСЕБЕН ОТ ТАЙНСТВОТО НА ПЪПА, КОГАТО ВИЖДА МАЙКА СИ ЗА ПОСЛЕДЕН ПЪТ

На път за къщи Ален наблюдаваше младите момичета, които до едно показваха голия си пъп между твърде ниския колан на панталона и твърде късата тениска. Сякаш способността им да съблазняват вече не бе съсредоточена в бедрата, нито в задните части, нито в гърдите, а в тази малка кръгла дупчица, разположена по средата на тялото.

Повтарям се, нали? Започвам тази глава с думите, употребени в началото на романа? Знам това. Но дори ако вече съм споменавал за страстта на Ален към загадката на пъпа, не искам да крия, че тази загадка все още го занимава, също както вие понякога предъвквате все едни и същи проблеми (със сигурност по-незначителни от този, който е обсебил Ален). Та, значи, докато вървеше по улиците, той често мислеше за пъпа, без да се смущава от това, че се повтаря, и дори с някакво странно упорство; защото пъпът пробуждаше в паметта му далечен спомен — спомена за последната среща с майка му.

Тогава беше на десет години. Бяха двамата с баща му на почивка в наета вила с градина и басейн. Тя идваше за първи път у тях след няколкогодишно отсъствие. С бившия й съпруг се бяха затворили във вилата. Напрегнатата атмосфера се усещаше на километър наоколо. Колко време бе останала? Може би не повече от час или два, през които Ален се опитваше да се забавлява сам в басейна. Тъкмо излизаше от водата, когато тя дойде да се сбогува с него. Беше сама. Какво ли са си казали? Ален не помни. Но си спомня как тя седи на един градински стол, а той, по бански, още мокър, стои прав пред нея. Забравил е какво са си казали, но този момент се е запечатал в паметта му, конкретен, ясно откроен момент: седнала на стола си, тя се е втренчила в пъпа на сина си. И досега усеща този отправен към корема си поглед. Трудноразбираем поглед, в който сякаш се чете необяснима смесица от съчувствие и презрение; устните на майка му се разтягат в усмивка (усмивка на съчувствие и презрение), после, без да става от стола си, тя се навежда към него, целува го (наистина ли го е целунала? Вероятно, но не е сигурен) и си тръгва. Оттогава не я е виждал.

ЕДНА ЖЕНА ИЗЛИЗА ОТ КОЛАТА СИ

Една малка кола се движи по платното покрай реката. Студеният сутрешен въздух придава още по-сиротен вид на безцветния пейзаж, някъде между края на предградието и полето, там, където къщите са по-редки и където няма да срещнете пешеходец. Колата спира край пътя; отвътре излиза млада, доста хубава жена. Странно — бутнала е вратата с толкова небрежен жест, че тя сигурно не се е затворила напълно. Какво означава това нехайство, толкова необичайно в нашето крадливо време? Нима е толкова разсеяна?

Не, не изглежда разсеяна, напротив, лицето й изразява решителност. Тази жена знае какво иска. Тази жена е олицетворение на волята. Тя върви стотина метра по пътя към един мост над реката, доста висок тесен мост, забранен за пешеходци. Тръгва по моста и се отправя към другия бряг. На няколко пъти се оглежда, не като жена, която е очаквана от някого, а за да се убеди, че никой не я чака. Спира насред моста. На пръв поглед бихте казали, че се колебае, но не, това не е колебание, нито внезапна нерешителност, напротив, това е моментът, в който тя още повече се съсредоточава, а волята й става още по-упорита. Волята й? По-точно би било — омразата й. Да, спирането, което приличаше на колебание, е всъщност зов, отправен към омразата й — да остане с нея, да я подкрепя, да не я напуска нито за миг.

Жената прекрачва перилото и се хвърля в празното. В края на падането си грубо се удря в твърдата повърхност на водата, студът я парализира, но след няколко дълги секунди тя вдига лице и тъй като е добра плувкиня, всичките й рефлекси започват да се бунтуват срещу волята й да умре. Отново потапя глава, опитва се да погълне вода, да блокира дишането си. В този момент чува вик. Вик, който идва от другия бряг. Някой я е видял. Тя разбира, че няма да е лесно да умре и че най-големият й враг няма да е неуправляемият й рефлекс на добра плувкиня, а някой, когото не е предвидила. Ще бъде принудена да се бори. Да се бори за спасението на смъртта си.

ТЯ УБИВА

Жената гледа в посока на вика. Някой се е хвърлил в реката. Тя размишлява: кой ще бъде по-бърз, тя, решена да остане под водата, да вдиша вода, да се удави, или този, който се приближава? Само че полуудавена, омаломощена, с нахлула в дробовете вода, няма ли да бъде по-лесна плячка за спасителя си? Той ще я издърпа на брега, ще я просне на земята, ще изкара водата от дробовете й, ще й направи изкуствено дишане, ще извика пожарната, полицията, тя ще бъде спасена и завинаги ще стане за смях.

— Стойте! Стойте! — вика мъжът.

Всичко се е променило: вместо да се гмурне под водата, тя вдига глава и дълбоко поема дъх, за да събере сили. Той е вече срещу нея. Младеж, юноша, който иска да се прослави, да види снимката си във вестниците. Не спира да повтаря:

— Стойте! Стойте!

Вече протяга ръка към нея, а тя, вместо да я избегне, я хваща, стиска я и го дърпа към дъното на реката. Той още веднъж извиква: „Стойте!“, сякаш това е единствената дума, която е способен да произнесе. Но вече няма да я произнася. Тя го е хванала за рамото, бута го към дъното, след това се просва върху гърба му, за да може главата му да остане под водата. Той се върти, бори се, вече е погълнал вода, опитва се да удари жената, но тя е все така легнала върху него, той не може да вдигне глава, за да си поеме дъх, и след няколко дълги, много дълги секунди спира да мърда. Тя го държи така известно време, може дори да се каже, че уморена и трепереща, си почива отгоре му, после, уверена, че човекът под нея няма повече да помръдне, го пуска и се обръща към брега, от който е дошла, за да не запази в себе си и сянка от случилото си.

Но как така? Забравила ли е решението си? Защо не се дави, след като този, който се е опитал да й открадне смъртта, вече не е между живите? Защо, най-после свободна, вече не иска да умре?

Неочаквано възвърнатият й живот е като удар, пречупил решителността й; вече няма сили да съсредоточи енергията си върху смъртта си; цялата трепери; внезапно лишена от всякаква воля, от всякаква сила, жената механично плува към мястото, където е оставила колата си.

ТЯ СЕ ВРЪЩА ВКЪЩИ

Постепенно усеща, че водата става по-плитка, стъпва на дъното, изправя се; изгубва обувките си в тинята и няма сили да ги търси; излиза боса от водата и се изкачва към пътя.

Преоткритият свят показва негостоприемното си лице и в този миг я обхваща тревога — няма го ключът от колата! Полата й е без джобове. Тръгнал ли е към смъртта, човек не го е грижа какво оставя по пътя си. Когато е излязла от колата, бъдещето не е съществувало. Нямала е какво да крие. Докато сега изведнъж всичко трябва да крие. Да не оставя никаква следа. Безпокойството й се усилва: къде може да е ключът? Как ще се прибера вкъщи?

Ето я до колата, дърпа вратата, която за нейна изненада се отваря. Ключът я чака, забравен на арматурното табло. Тя сяда зад волана и поставя голите си мокри крака на педалите. Продължава да трепери. Трепери и от студ. Блузата й, полата й са наквасени със солената речна вода, която се стича от тях. Жената завърта ключа и потегля.

Този, който е искал да й наложи да живее, е мъртъв, удавен. А този, когото е искала да убие в корема си, е жив. Мисълта за самоубийство е зачеркната завинаги. Няма да има повторение. Младежът е мъртъв, зародишът е жив и тя ще направи всичко необходимо никой да не узнае какво се е случило. Тя трепери и волята й се пробужда; мисли само за непосредственото си бъдеще — как да излезе от колата, без да я забележат? Как да се промъкне незабелязано с мократа си рокля покрай портиерката?

В този момент Ален усети силен удар в рамото.

— Внимавай, идиот такъв!

Ален се обърна и видя на тротоара до него младо момиче, което го задминаваше с бърза и енергична крачка.

— Извинете — извика той след нея (със слабия си глас).

— Тъпанар! — отвърна тя (със силен глас), без да се обръща.

ИЗВИНЯВАЩИТЕ СЕ

Сам в гарсониерата си, Ален установи, че все още го боли рамото, и си каза, че младата жена, която онзи ден така яко го блъсна на улицата, трябва да го бе направила нарочно. Не можеше да забрави пронизителния й глас, когато го нарече „идиот“, и отново чуваше собственото си умолително „Извинете“, последвано от отговора: „Тъпанар!“. За пореден път се бе извинил без причина! Защо беше този глупав рефлекс да се извинява? Споменът не искаше да го напусне и той почувства необходимост да поговори с някого за това. Реши да се обади на Мадлен. Но тя не беше в Париж и мобилният й бе изключен. Набра номера на Шарл и щом чу гласа му, се извини:

— Не ми се сърди. В много лошо настроение съм. Трябва да си побъбря с някого.

— Чудесно. Аз също съм в лошо настроение. А ти защо?

— Защото се сърдя на себе си. Защо все си търся случай да се чувствам виновен?

— Е, не е страшно.

— Да се чувстваш или да не се чувстваш виновен. Мисля, че в това е въпросът. Животът е борба на всички срещу всички. Това е известно. Но как протича тази борба в едно повече или по-малко цивилизовано общество? Хората не могат да се нахвърлят един върху друг, щом се срещнат. Затова се опитват да прехвърлят върху другите позора на вината. Печели този, който успее да изкара другия виновен. Губи този, който признава грешката си. Вървиш по улицата, потънал в мислите си. Срещу теб върви девойка така, сякаш е сама на света, без да поглежда нито наляво, нито надясно. Сблъсквате се. И ето го момента на истината. Кой ще наругае другия, кой ще се извини? Това е ситуация образец: всъщност всеки от двамата е едновременно блъснат и блъскащ. И все пак някои незабавно, спонтанно се усещат като блъскащи, следователно — виновни. Други незабавно, спонтанно винаги се виждат като блъснати, тоест в правото си, готови да обвинят другия и да го накажат. В такъв момент ти какво ще направиш? Ще се извиниш или ще обвиниш?

— Аз със сигурност ще се извиня.

— Ах, горкичкият, значи и ти принадлежиш към армията на извиняващите си. Мислиш, че можеш да умилостивиш другия, като му се извиниш.

— Разбира се.

— И се лъжеш. Който се извинява, се обявява за виновен. А ако се обявиш за виновен, насърчаваш другия да продължава да те обижда, да те разобличава, публично, до смърт. Такива са фаталните последствия на първото извинение.

— Така е. Не трябва да се извиняваме. И все пак бих предпочел свят, в който хората се извиняват, всички, без изключение, без да е необходимо, в който прекаляват с извиненията, отрупват се с извинения…

— Казваш го с толкова тъжен глас — учуди се Ален.

— От два часа мисля само за майка ми.

— Защо, какво става?

АНГЕЛИТЕ

— Болна е. Страх ме е, че е сериозно. Преди малко ми се обади.

— От Тарб?

— Да.

— Сама ли е?

— Брат й е при нея. Но той е още по-стар. Ще ми се да се кача на колата и веднага да тръгна за натам, но е невъзможно. Тази вечер имам ангажимент, от който не мога да се откажа. Възможно най-глупав ангажимент. Но утре ще отида…

— Странно. Често мисля за майка ти.

— Тя би ти харесала. Забавна е. Вече трудно се придвижва, но двамата много се смеем заедно.

— От нея ли си наследил любовта към смешките?

— Може би.

— Чудно.

— Защо?

— Ако съдя по това, което си ми разказвал, тя е като излязла от стиховете на Франсис Жам и живее в компанията на болни животни и стари селяни. На магарета и ангели.

— Да — каза Шарл. — Такава е.

После, след няколко секунди:

— „Ангели“ ли каза?

— Защо се учудваш?

— В моята пиеса… — Замълча, после продължи: — Моята пиеса за куклен театър е само шега, глупост, не я пиша, само си я представям, но какво да направя, като нищо друго не ме забавлява… Та в последния акт на пиесата си представям ангел.

— Ангел ли? Защо?

— Не знам.

— А как свършва пиесата?

— Засега знам само, че накрая ще има ангел.

— Какво означава за теб „ангел“?

— Не съм силен по теология. Представям си ангела главно във връзка с това, което казваме на човек, комуто искаме да благодарим за добротата: „Вие сте ангел“. Хората често го казват на майка ми. Затова се изненадах, когато ми каза, че живее с магарета и ангели. Такава е тя наистина.

— И аз не съм силен по теология. Спомням си само, че има паднали ангели.

— Да. Паднали ангели — повтори Шарл.

— Иначе какво знаем за ангелите? Че са стройни…

— Наистина. Трудно е да си представим дебел ангел.

— И че имат криле. И че са бели. Бели. Слушай, Шарл, ако не се лъжа, ангелите са безполови. Може би в това е ключът към белотата им.

— Може би.

— И към добротата им.

— Може би.

Помълчаха, после Ален каза:

— Ангелите имат ли пъп?

— Защо?

— Ако са безполови, значи, не са родени от корема на жена.

— Естествено, че не са.

— Значи, нямат и пъп.

— Да, нямат, положително…

Ален си спомни за вилата с басейна, край който една млада жена бе докоснала с пръст пъпа на десетгодишния си син, и каза на Шарл:

— Странно. И аз от известно време все си представям майка ми… във всички възможни и невъзможни положения…

— Да свършваме, драги! Трябва да се приготвям за тъпия коктейл!

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ВСИЧКИ ИСКАТ ДА СА В ДОБРО НАСТРОЕНИЕ

КАЛИБАН

Първата професия на Калибан, която навремето представляваше смисълът на живота му, беше актьорската; бе записана черно на бяло в документите му и той дълго време получаваше помощи за безработни в качеството си на актьор без ангажимент. За последен път го бяха видели на сцената в образа на Калибан от „Бурята“ на Шекспир. С кожа, покрита с кафява помада, и с черна перука на главата той се дереше и подскачаше като обезумял. Изпълнението му толкова очарова приятелите му, че те решиха да го наричат с името, което им напомняше за него. Това беше отдавна. Оттогава театрите се колебаеха дали да го наемат и помощта намаляваше от година на година, също като на други безработни актьори, танцьори и певци. Тогава Шарл, който си изкарваше прехраната, като организираше коктейли, го нае за сервитьор. Така Калибан можеше да спечели малко пари, но тъй като все още се чувстваше като актьор, който си търси изгубеното призвание, реши, че може от време на време да променя самоличността си. Тъй като естетическите му схващания бяха малко наивни (нима светият му покровител, Шекспировият Калибан, също не беше наивен?), той си мислеше, че постижението на актьора е толкова по-забележително, колкото по-отдалечен от реалния живот е превъплътеният от него персонаж. Затова настоя да придружава Шарл не като французин, а като чужденец, говорещ език, който никой не разбира. Когато трябваше да избере родната си страна, може би заради леко мургавата си кожа се спря на Пакистан. Защо не? Нищо по-лесно от това да си избереш родна страна. Но да си измислиш език, виж, това е трудно.

Опитайте се, импровизирайки, да говорите несъществуващ език само трийсет секунди! Ще започнете да повтаряте едни и същи срички и бръщолевенето ви незабавно ще бъде разобличено като самозванство. Да се изобрети нов език, предполага да му се придаде звукова правдоподобност — да се създаде особена фонетика и да не се произнася „а“ или „о“, както ги произнасят французите; да се реши на коя сричка ще пада ударението. Препоръчително е също, за да бъде речта естествена, нелепите звуци да бъдат организирани в граматическа структура и да се знае коя дума е глагол и коя — съществително. А когато става дума за двама приятели, важно е да се определи ролята на втория, французина, тоест Шарл — макар да не знае да говори пакистански, той трябва да знае поне няколко думи, за да могат двамата, ако се наложи, да се разберат за главното, без да произнесат и дума на френски.

Беше трудно, но забавно. Уви, дори най-приятното забавление не може да избяга от закона на остаряването. Вярно, че по време на първите коктейли двамата приятели много се смяха, но Калибан скоро заподозря, че цялата тази сложна мистификация не служи за нищо, защото заради неразбираемия му език гостите не проявяваха никакъв интерес към него, не го слушаха, задоволяваха се с прости жестове да му покажат какво искат да ядат и пият. Превърнал се бе в актьор без публика.

БЕЛИТЕ САКА И МЛАДАТА ПОРТУГАЛКА

Пристигнаха в апартамента на Д’Ардело два часа преди началото на коктейла.

— Това е моят асистент, госпожо. Той е пакистанец. Извинявам се, но не знае и дума на френски — каза Шарл, а Калибан се поклони церемониално пред госпожа Д’Ардело, произнасяйки няколко неразбираеми фрази.

Леко преситеното безразличие на г-жа Д’Ардело, която не му обърна никакво внимание, затвърди у Калибан чувството за безполезност на с мъка изобретения език и той усети да го обзема меланхолия.

За щастие, веднага след това разочарование той намери утеха в едно дребно удоволствие — прислужницата, на която госпожа Д’Ардело нареди да е на разположение на господата, не можеше да откъсне очи от това толкова екзотично създание. Девойката на няколко пъти се обърна към него, а когато разбра, че той говори само собствения си език, първо се смути, после по някаква странна причина се отпусна. Всъщност отпусна се, защото беше португалка. След като Калибан й говореше на пакистански, тя имаше рядката възможност да изостави френския език, който не харесваше, и да говори на родния си език. Общуването на два езика, които не разбираха, ги сближи.

После пред къщата спря камионетка и двама служители качиха поръчаното от Шарл: бутилки вино и уиски, шунка и различни колбаси, петифури, като оставиха всичко в кухнята. С помощта на прислужницата Шарл и Калибан покриха дългата маса в салона с огромна покривка и подредиха отгоре й чинии, плата, чаши и бутилки. После, когато наближи часът на коктейла, се оттеглиха в стаичката, определена им от госпожа Д’Ардело. Извадиха от един куфар две бели сака и ги облякоха. Нямаха нужда от огледало. Огледаха се един в друг и не можаха да не се засмеят. Този кратък момент винаги им доставяше удоволствие. Почти забравяха, че работят по необходимост, за да си изкарват прехраната. Като се гледаха в белите си премени, имаха чувството, че се забавляват.

После Шарл се отдалечи към салона, като остави Калибан да подреди последните плата. Едно съвсем младо момиче уверено влезе в кухнята и се обърна към прислужницата.

— Да не си стъпила в салона! Гостите ще се разбягат, ако те видят!

После, поглеждайки устните на португалката, момичето прихна.

— Откъде го изрови този цвят! Приличаш на африканска птица! На папагал от Буранбубу!

Разсмя се още по-силно и излезе от кухнята.

С навлажнени очи португалката каза на Калибан (на португалски):

— Госпожата е мила! Но дъщеря й! Толкова е зла! Каза това, защото й харесвате! В присъствието на мъже е винаги лоша с мен! Доставя й удоволствие да ме унижава пред мъже!

Тъй като нищо не можеше да отговори, Калибан я погали по косата. Тя вдигна очи към него и каза (на френски):

— Погледнете, толкова ли ми е грозно червилото?

И взе да върти глава наляво и надясно, та да може той хубаво да огледа устните й.

— Не — отвърна той (на пакистански). — Цветът на червилото ви е много добре подбран.

С бялото си сако Калибан изглеждаше на прислужницата още по-великолепен, още по-невероятен и тя му каза (на португалски):

— Толкова се радвам, че сте тук.

А той, понесен от собственото си красноречие (все така на пакистански):

— И не само устните, но и лицето ви, и тялото ви, вие цялата, такава, каквато ви виждам пред себе си, сте красива, много красива…

— О, колко се радвам, че сте тук — отвърна прислужницата (на португалски).

СНИМКАТА НА СТЕНАТА

Не само за Калибан, който вече не намира нищо забавно в мистификацията, но и за всичките ми герои вечерта е облъхната от тъга — за Шарл, който довери на Ален страха за болната си майка; за Ален, разчувстван от синовната обич, каквато никога не беше изпитвал, разчувстван и от образа на старата селянка от непознат нему свят, която въпреки това будеше у него толкова носталгия. За съжаление, когато му се искаше да продължи разговора, Шарл бързаше и се наложи да затвори. Тогава Ален набра номера на Мадлен. Но телефонът й звънеше ли, звънеше. Напразно. Както често в подобни моменти, той вдигна поглед към една закачена на стената снимка. В гарсониерата му нямаше друга снимка, освен тази — снимка на млада жена, на майка му.

Няколко месеца след раждането на Ален тя бе напуснала съпруга си, който, с присъщата си дискретност, никога не каза нещо лошо за нея. Беше фин и кротък човек. Детето не разбираше как една жена може да напусне подобен фин и кротък мъж и още по-малко разбираше как е могла да напусне сина си, който също (съзнаваше го) беше от детинство (ако не от зачеването си) фино и кротко същество.

— Тя къде живее? — бе попитал тогава баща си.

— Вероятно в Америка.

— Как така „вероятно“?

— Не й знам адреса.

— Но тя е длъжна да ти го даде.

— Тя няма никакви задължения към мен.

— А към мен? Не иска ли да знае как съм? Не иска ли да знае какво правя? Не иска ли да знае, че мисля за нея?

Един ден баща му не можа да се сдържи.

— След като настояваш, ще ти кажа. Майка ти не искаше да се раждаш. Не искаше да се разхождаш тук, да потъваш в това кресло, в което се чувстваш така добре. Не те искаше. Разбра ли най-после?

Баща му не беше агресивен човек. Но въпреки цялата си сдържаност не бе успял да скрие дълбокото си несъгласие с жената, поискала да попречи на едно човешко същество да види бял свят.

Вече разказах за последната среща на Ален с майка му край басейна на наетата за ваканцията вила. Тогава той беше на десет години. И на шестнайсет, когато баща му почина. Няколко дни след погребението откъсна снимката на майка си от един семеен албум, поръча да я поставят в рамка и я окачи на стената. Защо в гарсониерата му нямаше снимка на баща му? Не знам. Нелогично ли е? Със сигурност. Несправедливо? Без съмнение. Но е факт: в гарсониерата му бе окачена една-единствена снимка — на майка му. С която от време на време разговаряше.

КАК СЕ ЗАЧЕВА ИЗВИНЯВАЩ СЕ

— Защо не си абортирала? Той ли не ти даде?

Един глас му отвърна от снимката:

— Никога няма да узнаеш. Всичко, което си измисляш за мен, са само приказки за малки деца. Но аз харесвам твоите приказки. Дори когато ме превръщаш в убийца, удавила един младеж в реката. Това ми харесва. Продължавай, Ален! Разказвай! Представяй си. Слушам те.

И Ален си представи. Представи си баща си, легнал върху майка му. Преди съвкуплението тя го е предупредила: „Не съм взела хапче. Внимавай!“. Той я е успокоил. Така че тя се люби доверчиво, после, когато вижда на лицето на мъжа си оргазма, който идва, набъбва, тя започва да вика: „Не! Не! Не искам! Не искам!“, но лицето на мъжа става все по-червено, червено и противно, тя отблъсква натежалото тяло, което я притиска под себе си, бори се, но той я стиска още по-силно и тя внезапно разбира, че не става дума за опиянението от възбудата, а за воля, воля студена и преднамерена, докато у нея е нещо повече от воля, у нея е омраза, толкова по-яростна, колкото по-ясно й става, че битката е изгубена.

Ален не за първи път си представя съвкуплението им; то го хипнотизира и го кара да предполага, че всяко човешко същество е точно съответствие на секундата, в която е било заченато. Сега се изправя пред огледалото и се взира в лицето си, за да открие следите на двойната едновременна омраза, от която се е родил: омразата на мъжа и омразата на жената в момента на оргазма на мъжа; омразата на кроткия и физически силния, съчетана с омразата на смелата и физически слабата.

И си казва, че плодът на подобна омраза не може да е нищо друго, освен извиняващ се — той беше кротък и фин като баща си; и щеше да остане натрапникът, какъвто го бе видяла майка му. Човекът, който е едновременно кротък и натрапник, е осъден по силата на безмилостната логика цял живот да се извинява.

Ален погледна снимката, окачена на стената, и още веднъж видя как победената жена с мократа рокля влиза в колата, промъква се незабелязано покрай портиерката, качва се по стълбите и се прибира, боса, в апартамента, в който ще остане, докато натрапникът не излезе от тялото й. За да изостави и него, и мъжа няколко месеца по-късно.

РАМОН ИДВА НА КОКТЕЙЛА В МНОГО ЛОШО НАСТРОЕНИЕ

Въпреки състраданието, обзело го в края на срещата им в Люксембургската градина, Рамон не можеше да промени факта, че Д’Ардело е от хората, които са му неприятни. Вярно е, че двамата имаха нещо общо: страстта да омайват другите; да ги изненадват със забавно размишление; да покоряват някоя жена пред очите им. Само че у Рамон нямаше нищо нарцистично. Той обичаше успеха, но го бе страх да не предизвика завист; харесваше, когато му се възхищаваха, но бягаше от почитателите си. Дискретността му се бе превърнала в любов към уединението след няколко рани, нанесени му в личния му живот, и главно след миналата година, когато се наложи да се присъедини към зловещата армия на пенсионерите; антиконформистките му изказвания, които някога го подмладяваха, сега го превръщаха, въпреки че още се държеше, в персонаж неактуален, отживял времето си, следователно — стар.

Затова реши да бойкотира коктейла, на който бившият му колега (все още непенсиониран) го бе поканил, и промени решението си в последния момент, когато Шарл и Калибан му се заклеха, че само неговото присъствие може да направи поносима все по-тягостната им мисия на сервитьори. Пристигна обаче много късно, дълго след като един от гостите бе произнесъл реч в прослава на домакина. Апартаментът беше претъпкан. Тъй като не познаваше никого, Рамон се отправи към дългата маса, зад която двамата приятели предлагаха напитки. За да им подобри настроението, той им каза няколко думи, които трябваше да имитират пакистанско бръщолевене. Калибан му отговори с автентичната версия на същото бръщолевене.

После, с чаша вино в ръка, все така в лошо настроение, разхождайки се между непознатите си гости, той бе привлечен от вълнението на няколко души, които се бяха обърнали към вратата на салона. Там се появи жена — стройна, красива, на около петдесет години. Навела назад глава, тя няколко пъти прекара ръка през косите си, като ги повдигаше, после ги оставяше грациозно да паднат, и предлагаше на всеки сладострастно трагическото изражение на лицето си; никой от присъстващите не я познаваше, но всички бяха виждали снимката й — това беше голямата Франк. Тя спря пред дългата маса, наведе се, съсредоточи се и показа на Калибан няколко вида хапки, които би искала да опита.

Чинията й скоро се напълни и Рамон си спомни какво му разказваше Д’Ардело в Люксембургската градина — изгубила страстно обичания си спътник, в момента на смъртта му тъгата й, благодарение на някаква чудотворна намеса на небесата, бе трансмутирала в еуфория, а жаждата й за живот се бе удесеторила. Наблюдаваше я: тя поставяше хапките в устата си и дъвкателните й мускули енергично раздвижваха лицето й.

Когато дъщерята на Д’Ардело (Рамон я познаваше по физиономия) забеляза прочутата красавица, устата й спря (тя също дъвчеше нещо) и краката й се затичаха.

— Скъпа!

Поиска да я целуне, но чинията, която известната жена държеше пред корема си, й попречи.

— Скъпа! — повтори тя, докато голямата Франк обработваше в устата си голяма маса хляб и салам.

Като не можеше веднага да преглътне, тя си послужи с езика си, за да изблъска хапката в пространството между кътниците и бузата си; после с усилие се опита да каже няколко думи на момичето, което не разбра нищо.

Рамон направи две крачки напред, за да ги огледа по-отблизо. Младата Д’Ардело погълна каквото имаше в устата си и заяви звънко:

— Знам всичко! Знам всичко! Но никога няма да ви оставим сама! Никога!

С вперени в празното очи (Рамон се досети, че тя не знае коя е тази, която я е заговорила) голямата Франк премести част от залъка в средата на устата си, сдъвка го, погълна половината и каза:

— Човешкото същество е изтъкано от самота.

— О, колко вярно е това! — възкликна младата Д’Ардело.

— И е оградено от самотници — добави голямата Франк, после преглътна остатъка, обърна се и се отдалечи.

Рамон не усети как устните му се разтягат в лека иронична усмивка.

АЛЕН ПОСТАВЯ БУТИЛКА АРМАНЯК ВЪРХУ ГАРДЕРОБА

Приблизително в момента, когато леката усмивка озари лицето на Рамон, звънът на телефона прекъсна размишленията на Ален относно генезиса на извиняващия си. Той веднага се досети, че е Мадлен. Трудно е да се разбере как тези двамата могат да си говорят толкова дълго и с такова удоволствие, при положение че имат толкова малко общи интереси. Когато Рамон изложи теорията си за наблюдателниците, издигнати на различни места в Историята и от които хората си говорят, без да могат да се разберат, Ален веднага се сети за приятелката си, защото благодарение на нея знаеше, че дори диалогът на истински влюбените, ако рождените им дати се разминават значително, е само сплитане на два монолога, голяма част от които остава неразбрана от другия. Затова например той никога не знаеше дали Мадлен произнася неправилно имената на известните хора от миналото, защото не ги е чувала, или нарочно ги пародира, за да покаже на всички, че не изпитва и най-малък интерес към случилото се преди собственото си раждане. Това не смущаваше Ален. Забавно му беше да е с нея такава, каквато е, и се чувстваше още по-доволен след това в самотата на гарсониерата си, където бе закачил афиши с репродукции на картини на Бош, на Гоген (и не знам на кого още), които бяха част от най-съкровеното в живота му.

Винаги смътно си бе представял, че ако се беше родил шейсетина години по-рано, щеше да е творец. Наистина смътна представа, тъй като не знаеше какво означава днес думата творец. Художник, преобразил се в аранжор на витрини? Поет? Нима съществуват още поети? През последните седмици му бе доставило удоволствие да се включи във фантазиите на Шарл с неговата пиеса за кукления театър, тази безсмислица, която го вълнуваше точно защото нямаше смисъл.

Добре знаеше, че не може да си изкарва прехраната, като прави това, което би желал да прави (а знаеше ли какво би желал да прави?), затова, след като се дипломира, избра професия, в която трябваше да демонстрира не своята оригиналност, идеите и дарбите си, а само своята интелигентност, тоест тази аритметически измерима способност, която у различните индивиди се отличава с количеството си, едни имат повече, други по-малко — Ален имаше по-скоро повече, така че му плащаха добре и можеше от време на време да си купува бутилка арманяк. Преди няколко дни си бе купил една, след като прочете на етикета година на производство, съвпадаща с годината на раждането му. Тогава си обеща да я отвори на рождения си ден, за да отпразнува с приятелите си своята слава, славата на един много голям поет, който заради смиреното си обожание на поезията се бе заклел никога да не напише и един стих.

Доволен и почти развеселен след дългото си бъбрене с Мадлен, той се качи на един стол и постави бутилката арманяк на високия (много висок) гардероб. После седна на паркета, облегна се на стената и отправи към нея поглед, който бавно я преобразяваше в кралица.

ЗОВЪТ НА КАКЛИК КЪМ ДОБРО НАСТРОЕНИЕ

Докато Ален гледаше бутилката арманяк горе на гардероба, Рамон не спираше да се упреква, че е там, където не би искал да бъде; всички тези хора наоколо не му допадаха; опитваше се и да избегне среща с Д’Ардело; в този момент го виждаше на няколко метра от себе си с голямата Франк, която се мъчеше да покори с красноречието си; за да е по-далече от него, Рамон още веднъж се приюти зад дългата маса, където Калибан наливаше бордо в чашите на трима от гостите и им показваше с жестове и гримаси, че виното е от най-висше качество. Запознати с добрите маниери, господата вдигнаха чашите си, затоплиха ги между дланите си, показаха един на друг лицата си — които първо изразиха дълбоко съсредоточаване, после учудена възхита — и накрая провъзгласиха на висок глас очарованото си задоволство. Всичко това продължи една минута, после този пир на вкуса бе прекратен от оживен разговор и докато ги наблюдаваше, Рамон изпита чувството, че присъства на погребение, на което трима гробари погребват величествения вкус на виното, като хвърлят върху ковчега му пръстта и прахта на дрънканиците си; на лицето му отново се появи весела усмивка, докато в същия миг един много слаб, почти недоловим глас, по-скоро полъх, отколкото реч, се разнесе зад гърба му.

— Рамон, какво правиш тук?

— Каклик! А ти какво правиш тук?

— Търся си ново гадже — отвърна Каклик и дребното му, крайно безинтересно личице светна.

— Драги мой — каза Рамон, — никак не си се променил.

— Знаеш ли, няма нищо по-лошо от скуката. Затова си сменям гаджетата. Иначе няма добро настроение!

— А! Добро настроение! — възкликна Рамон, сякаш при тези две думи бе получил просветление. — Да! Ти го каза! Добро настроение! За това става дума и за нищо друго! Ах, как се радвам да те видя! Преди няколко дни говорих за теб пред едни приятели, о, мой Каки, мой Какли, много неща имам да ти казвам…

В същия момент забеляза на няколко крачки пред себе си красивото лице на млада жена, която познаваше; това го очарова; сякаш тези две случайни срещи, магически свързани в един и същи времеви отрязък, го зареждаха с енергия; в главата му ехото от думите „добро настроение“ отекваше като зов.

— Извинявай — каза той на Каклик, — ще поговорим после, сега… нали разбираш…

Каклик се усмихна.

— Естествено, че разбирам! Върви, върви!

— Много се радвам да ви видя, Жюли — каза Рамон на младата жена. — От цяла вечност не съм ви срещал.

— Вие сте виновен — отвърна младата жена, като го гледаше дръзко в очите.

— До този миг не знаех каква безумна причина ме е довела на това зловещо празненство. Сега най-после знам.

— И изведнъж зловещото празненство вече не е зловещо — засмя се Жюли.

— Вие му отнехте зловещината — каза Рамон и също се засмя. — Но какво ви води насам?

Тя посочи към група хора, заобиколили една стара (много стара) университетска знаменитост.

— Той винаги има нещо да каже. — После додаде с обещаваща усмивка: — Нямам търпение да се видим по-късно тази вечер.

В отлично настроение, Рамон мерна Шарл, застанал зад дългата маса, странно отсъстващ, с поглед, втренчен някъде нагоре. Тази причудлива поза го заинтригува, после си каза: „Колко е приятно да не се занимаваш със случващото се горе, колко е приятно да присъстваш тук долу“. И той погледна към Жюли, която се отдалечаваше; движенията на задните й части го поздравяваха и канеха.

ПЕТА ЧАСТ

ЕДНО ПЕРЦЕ СЕ РЕЕ ПОД ТАВАНА

ЕДНО ПЕРЦЕ СЕ РЕЕ ПОД ТАВАНА

„Шарл, странно отсъстващ, с поглед, втренчен някъде нагоре“ — тези думи написах в последния абзац на предишната глава. Но какво е гледал Шарл нагоре?

Нещо мъничко, което трепкаше под тавана; съвсем малко бяло перце, което бавно се рееше, спускаше се, изкачваше се. Зад дългата маса, отрупана с чинии, бутилки и чаши, Шарл стоеше прав, неподвижен, с леко отметната назад глава, докато заинтригуваните от позата му гости един след друг започнаха да проследяват погледа му.

Докато наблюдаваше летежа на перцето, Шарл почувства, че става неспокоен; хрумна му, че ангелът, за който мислеше през последните седмици, по този начин го предупреждава, че е вече някъде тук, много наблизо. Може би от уплаха, преди да го изхвърлят от Небето, от крилото му се бе откъснало това миниатюрно, едва видимо перце, като следа от тревогата му, като спомен за щастливия живот, споделян със звездите, като визитна картичка, която трябваше да обясни пристигането му и да предизвести близкия край.

Но Шарл още не беше готов да приеме края; би искал да го поотложи. В съзнанието му се появи образът на болната му майка и сърцето му се сви.

Обаче перцето беше там, издигаше се и се спускаше, докато в другия край на салона голямата Франк също гледаше към тавана. Тя вдигна ръка и вирна показалеца си, за да може перцето да се приземи върху него. Но перцето заобиколи пръста на голямата Франк и продължи странстванията си…

КРАЯТ НА ЕДНА МЕЧТА

Над вдигнатата ръка на голямата Франк перцето продължаваше да се премята и аз си представям двайсетина мъже, скупчени около голяма маса, да отправят поглед нагоре, дори ако там не се рее никакво перце; те са особено объркани и изнервени от обстоятелството, че нещото, което ги плаши, не се намира срещу тях (като враг, когото биха могли да убият), нито под тях (като капан, който тайната полиция би могла да открие), а някъде над тях, като заплаха — невидима, безтелесна, необяснима, неуловима, ненаказуема, коварно тайнствена. Няколко от мъжете стават от столовете си, без да знаят къде искат да отидат.

Виждам в края на голямата маса Сталин, който ръмжи:

— Успокойте се, страхливци! От какво се боите?

После, по-силно:

— Сядайте, заседанието не е свършило!

До прозореца стои Молотов и шепне:

— Йосиф, нещо се готви. Разправят, че ще демонтират статуите ти.

После, под подигравателния поглед на Сталин, послушно свежда глава и отива да седне на стола си до масата.

Когато всички се връщат по местата си, Сталин казва:

— Това се нарича краят на една мечта! Всички мечти свършват някой ден. Това е толкова неочаквано, колкото и неизбежно. Не го ли знаехте, невежи?

Всички мълчат, освен Калинин, който, тъй като не може да се контролира, обявява на висок глас:

— Каквото и да се случи, Калининград завинаги ще си остане Калининград!

— И правилно. Радвам се, че името на Кант ще остане завинаги свързано с твоето — казва Сталин, все по-развеселен. — Защото, право да си кажем, той го заслужава.

И смехът му, весел и самотен, дълго се разнася из голямата зала.

РАМОН ОПЛАКВА КРАЯ НА ШЕГИТЕ

Далечното ехо от смеха на Сталин едва доловимо отекна в салона. Зад дългата маса с напитките Шарл все още следеше с поглед перцето над щръкналия показалец на голямата Франк, а Рамон, сред всички тези обърнати нагоре глави, се радваше, че е дошъл моментът, когато ще може, без никой да го забележи, съвсем дискретно да излезе с Жюли. Погледна наляво и надясно, но нея я нямаше. Все още чуваше гласа й; последните й думи звучаха като покана. Все още виждаше великолепния й задник, който се отдалечаваше, изпращайки му поздрави. А ако е отишла в тоалетната? Да си напудри носа? Влезе в едно коридорче и зачака пред вратата. Няколко дами излязоха, изгледаха го подозрително, но тя не се появи. Беше пределно ясно. Отишла си е. Дала му е пътя. Веднага му се прииска да напусне това зловещо сборище, да го напусне, без да се колебае, незабавно, и се отправи към изхода. Но ето че се появи Калибан с поднос в ръце.

— Господи, Рамон! Какъв си тъжен! Я пийни едно уиски!

Как да откажеш на приятел? А и внезапната им среща притежаваше неустоим чар — след като всичките глупаци наоколо гледаха като хипнотизирани нагоре, той можеше най-после да остане сам с Калибан тук, долу, на земята, да останат само двамата, като на остров на свободата. Спряха се и Калибан, за да каже нещо весело, заговори на пакистански.

Рамон отвърна (на френски):

— Поздравявам те, драги, за великолепното ти езиково изпълнение. Но вместо да ме развеселиш, ти отново ми напомняш за мъката ми.

Той взе чаша уиски от подноса, изпи я, остави я, взе втора и я задържа в ръката си.

— Вие двамата с Шарл измислихте фарса с пакистанския език, за да се забавлявате на светските коктейли, на които сте само жалки лакеи на снобите. Удоволствието от мистификацията имаше защитна цел. Впрочем такава беше стратегията на всички ни. Отдавна сме разбрали, че вече не е възможно да се разруши този свят, нито да се преизгради, нито да се спре нещастният му ход напред. Само една съпротива е възможна: да не се взема на сериозно. Установявам обаче, че шегите ни са изгубила цялата си мощ. Ти се опитваш да говориш на пакистански, за да се развеселиш. Напразно. Изпитваш само умора и отегчение.

Той замълча и видя, че Калибан е сложил пръст на устните си.

— Какво има?

Калибан направи знак с глава към един дребен плешив мъж, застанал на два-три метра от тях, единственият, който отправяше поглед не нагоре, а към тях.

— Е и? — попита Шарл.

— Не говори на френски, той ни слуша — прошепна Калибан.

— Но какво от това?

— Моля те, не говори на френски! От един час насам имам чувството, че ме дебне.

Схванал от какво се бои приятелят му, Рамон произнесе няколко неправдоподобни думи на пакистански. Калибан не реагира, след това, съвсем мъничко по-спокоен, каза:

— Сега гледа другаде.

После:

— Отива си.

Смутен, Рамон изпи уискито си, остави празната чаша на подноса и машинално взе още една (третата). След това каза сериозно:

— Кълна ти се, че дори не се бях сетил за тази възможност. Но имаш право! Ако някой поборник на истината открие, че си французин! Тогава, разбира се, ще станеш подозрителен! Той ще си помисли, че сигурно имаш някаква съмнителна причина да криеш самоличността си! И ще се обади в полицията! Ще те разпитват! Ти ще обясниш, че говориш на пакистански на шега. Те ще ти се изсмеят: какво глупаво оправдание! Сигурно си подготвял някаква измама! Ще ти сложат белезници!

Рамон видя безпокойството отново да се изписва на лицето на Калибан.

— Не, не! Забрави каквото ти казах! Говоря глупости! Преувеличавам! — После добави по-тихо: — Но те разбирам. Шегите са станали опасни. Господи! Ти би трябвало добре да го знаеш! Спомни си историята за яребиците, която Сталин разказвал на приятелите си. Спомни си и за Хрушчов, който крещял в тоалетните! Той, големият герой на истината, плюел презрително! Тази сцена е била пророческа! Тя наистина е предвещавала ново време. Залезът на шегите! Епохата след залеза на шегите!

Калибан се огледа. Дребният плешив човек вече го нямаше; това го успокои и той се усмихна.

А Рамон продължи:

— А! Доброто настроение! Никога ли не си чел Хегел? Разбира се, че не си. Дори не знаеш кой е. Но маестрото, който ни е измислил, преди време ме накара да го изучавам. В размислите си за комичното Хегел казва, че истинският хумор е немислим без безкрайното добро настроение, слушай добре, буквално това казва: unendliche Wohlgemutheit. Не подигравката, не сатирата, не сарказмът. Само от висотата на безкрайното добро настроение можеш да наблюдаваш под себе си вечната човешка глупост и да й се засмееш.

После, след кратка пауза, с чаша в ръка, той каза бавно:

— Но как да го намериш доброто настроение?

Пи и остави празната чаша на подноса. Калибан му се усмихва за сбогом, обърна се и се отдалечи. Рамон вдигна ръка към приятеля си и извика:

— Как да намерим доброто настроение?

ГОЛЯМАТА ФРАНК СИ ОТИВА

Вместо отговор Рамон чу викове, смехове, ръкопляскания. Обърна глава към другия край на салона, където перцето най-сетне се бе приземило върху вдигнатия показалец на голямата Франк, вдигнала ръката си възможно най-високо, същински диригент, отмерващ последните тактове на голяма симфония.

Развълнуваната публика постепенно се успокои и голямата Франк, с все още вдигната ръка, издекламира със звънък глас (въпреки хапката сладкиш в устата си):

— Небето ми дава знак, че животът ми ще е още по-прекрасен отпреди. Животът е по-силен от смъртта, защото животът се храни със смъртта!

Тя замълча, огледа публиката си и погълна остатъците от сладкиша.

Хората наоколо заръкопляскаха, а Д’Ардело се приближи до голямата Франк, сякаш искаше тържествено да я разцелува от името на всички. Но тя не го видя и с все така вдигната към тавана ръка, с перцето между палеца и показалеца, бавно, с танцова стъпка, на деликатни подскоци се отправи към изхода.

РАМОН СИ ОТИВА

Рамон очарован наблюдаваше тази сцена и усещаше как смехът се възражда в тялото му. Смехът? Дали доброто Хегелово настроение най-после го бе забелязало отгоре и решило да го приеме при себе си? Дали това не беше зов да хване този смях, да го задържи възможно най-дълго?

Погледна крадешком към Д’Ардело. През цялата вечер бе успявал да го избегне. Трябваше ли от учтивост да му каже довиждане? Не! Нямаше да развали единствения голям момент на своето добро настроение! Бързо трябваше да си излезе.

Развеселен и напълно пиян, той слезе по стълбите, озова се на улицата и потърси такси. От време на време избухваше в смях.

ДЪРВОТО НА ЕВА

Рамон търсеше такси, а Ален седеше на паркета в гарсониерата си, облегнат на стената, с наведена глава; може би бе заспал. Събуди го женски глас.

— Харесва ми всичко, което вече ми разказа, харесва ми всичко, което измисляш, и нямам какво да прибавя. Освен може би за пъпа. За теб моделът на безпъпната жена е ангелът. За мен е Ева, първата жена. Тя не е родена от утроба, а от прищявка, прищявката на създателя. От нейната вулва, вулвата на безпъпна жена, е излязла първата пъпна връв. Ако се вярва на Библията, от нея са излезли и други върви, като на всяка е бил закачен един малък мъж или една малка жена. Телата на мъжете са останали без продължение, напълно безполезни, докато от половия орган на всяка жена е излизала друга връв, накрая с друга жена или друг мъж, и всичко това, повторено милиони и милиони пъти, се е превърнало в огромно дърво, дърво, образувано от безброя от тела, дърво, чиято корона докосва небето. И представи си, че това гигантско дърво е вкоренено във вулвата на една-единствена малка жена, на първата жена, на горката безпъпна Ева.

Когато забременях, се виждах като част от това дърво, увиснала на една от вървите му, а теб, още неродения, си те представях зареян в пустотата, закачен за излязла от тялото ми връв, и точно от този момент замечтах за убиец, който, там долу, заколва безпъпната жена, представях си тялото й, което агонизира, умира, разлага се, така че цялото това огромно дърво, пораснало от нея, внезапно изгубва корените си, основата си, и започва да пада, видях безкрая на клоните му да се спуска като гигантски дъжд и разбери ме добре, не за края на човешката история мечтаех, не за отменянето на бъдещето, не, не, това, което желаех, беше тоталното изчезване на мъжете с бъдещето и миналото им, с началото и края им, с цялото времетраене на съществуването им, с цялата им памет, с Нерон и Наполеон, с Буда и Исус, желаех тоталното унищожение на дървото, пуснало корени в малката безпъпна утроба на първата глупава жена, която не е знаела какво прави и до какви ужаси ще ни доведе жалкото й съвкупление, като при това то несъмнено не й е доставило и най-малкото удоволствие…

Гласът на майка му замлъкна, Рамон спря едно такси, а Ален, облегнат до стената, отново заспа.

ШЕСТА ЧАСТ

ПАДНАЛИТЕ АНГЕЛИ

СБОГОМ НА МАРИАНА

След като и последните гости си тръгнаха, Шарл и Калибан прибраха белите сака в куфара и отново се превърнаха в обикновени хора. Натъжена, португалката им помогна да раздигнат чиниите, приборите, бутилките и да ги оставят в един ъгъл в кухнята, откъдето служителите от кетъринга щяха да ги приберат на другия ден. С най-добро намерение да им е полезна тя все се въртеше около тях и двамата приятели, твърде уморени, за да продължават да издават нелепи думи, нямаха и секунда спокойствие, нито миг, за да разменят нещо смислено на френски.

Лишен от бялото си сако, Калибан се струваше на португалката като бог, слязъл на земята, за да стане обикновен човек, с когото една бедна прислужница би могла лесно да разговаря.

— Наистина ли не разбирате нищо от това, което казвам? — попита го тя (на френски).

Калибан отговори нещо (на пакистански) много бавно, произнасяйки отчетливо всяка сричка, с поглед, впит в очите й.

Тя го изслуша внимателно, сякаш, като се говори забавено, този език може да стане по-разбираем. Но й се наложи да признае поражението си.

— Дори като говорите бавно, нищо не разбирам — каза тя нещастно. После, към Шарл: — Можете ли да му кажете нещо на неговия език?

— Само най-прости фрази, свързани с кухнята.

— Знам — въздъхна тя.

— Той харесва ли ви? — попита Шарл.

— Да — каза тя и пламна.

— Какво мога да направя за вас? Да му кажа ли, че го харесвате?

— Не — отговори тя и силно заклати глава. — Кажете му, кажете му… — Размисли. — Кажете му, че сигурно се чувства много самотен тук, във Франция. Много самотен. Искам да му кажа, ако има нужда от нещо, от някаква помощ, или дори ако иска да хапне… че аз бих могла…

— Как се казвате?

— Мариана.

— Мариана, вие сте ангел. Ангел, появил се по средата на пътуването ми.

— Не съм ангел.

Внезапно разтревожен, Шарл кимна.

— И аз се надявам, че не сте. Защото ангел виждам едва към края. А края бих искал да го отложа колкото е възможно.

Мислейки за майка си, той забрави какво Мариана бе поискала от него; спомни си, когато тя каза умолително:

— Моля ви, господине, кажете му…

— А, да — отвърна Шарл, обърна се към Калибан и произнесе няколко нелепи звука.

Калибан се приближи до португалката. Целуна я по устата, но момичето държеше устните си стиснати и целувката им се оказа непоклатимо целомъдрена. После тя избяга.

Тази свенливост пробуди у тях носталгия. Двамата мълчаливо слязоха по стълбите и седнаха в колата.

— Калибан! Събуди се! Тя не е за теб!

— Знам, но остави ме да посъжалявам. Тя е пълна с доброта и аз искам да направя нещо добро за нея.

— Но ти не можеш да направиш нищо добро за нея. С присъствието си можеш само да я нараниш — каза Шарл и подкара колата.

— Знам. Но това е положението. Тя ме накара да изпитвам носталгия. Носталгия по целомъдрието.

— По кое? По целомъдрието?

— Да. Въпреки тъпата ми репутация на неверен съпруг аз изпитвам неутолима носталгия по целомъдрието! — И добави: — Да прескочим до Ален.

— Той вече спи.

— Ще го събудим. Пие ми се. С теб и с него. Искам да вдигна тост в прослава на целомъдрието.

БУТИЛКАТА АРМАНЯК В СВОЕТО ГОРДО ВИСОКОМЕРИЕ

Агресивно и дълго свирене на клаксон се разнесе на улицата. Ален отвори прозореца. Долу Калибан шумно затвори вратата на колата и извика:

— Ние сме! Може ли да се качим?

— Да! Идвайте!

Още от стълбището Калибан се развика:

— Имаш ли нещо за пиене?

— Не мога да те позная! Никога не си бил пияч! — каза Ален, отваряйки вратата на гарсониерата.

— Днешният ден е изключение! Искам да пия за целомъдрието! — каза Калибан, докато влизаше в гарсониерата, следван от Шарл.

След три секунди колебание Ален възвърна добродушието си.

— Ако наистина искаш да пиеш за целомъдрието, имаш възможност, за която дори не си мечтал.

И той посочи към гардероба, увенчан с бутилката арманяк.

— Ален, трябва да телефонирам — каза Шарл и за да може да разговаря без свидетели, изчезна в антрето и затвори вратата след себе си.

Калибан съзерцаваше бутилката на гардероба.

— Арманяк!

— Поставих я отгоре, за да бъде като кралица на трона си — каза Ален.

— От коя година е? — Калибан се опита да прочете какво пише на етикета, после, с възхищение: — А не! Не е възможно!

— Отвори я — нареди Ален.

Калибан взе един стол и се качи на него. Но дори изправен на стола, той едва успяваше да докосне дъното на бутилката, която оставаше недостъпна в гордото си високомерие.

СВЕТЪТ СПОРЕД ШОПЕНХАУЕР

Заобиколен от същите другари, седнал в края на същата маса, Сталин се обръща към Калинин.

— Повярвай ми, драги, аз също съм сигурен, че градът на прочутия Имануил Кант ще остане завинаги Калининград. Като кръстник на родния му град, можеш ли да ми кажеш коя е била най-важната му идея?

Калинин няма представа. Тогава по стар навик, раздразнен от невежеството им, Сталин отговаря сам:

— Най-важната му идея, другари, е „нещото в себе си“, което на немски се казва Ding an sich. Кант е смятал, че зад нашите представи се намира нещо обективно, Ding, което ние не можем да опознаем, но което е съвсем реално. Само че тази идея е невярна. Няма нищо реално зад нашите представи, никакво „нещо в себе си“, никакво Ding an sich.

Всички слушат, объркани, а Сталин продължава:

— Шопенхауер е бил по-близо до истината. Коя е била, другари, голямата идея на Шопенхауер?

Всички избягват подигравателния поглед на екзаминатора, който, верен на знаменития си навик, отговаря сам:

— Голямата идея на Шопенхауер, другари, е, че светът е само представа и воля. Това означава, че зад света такъв, какъвто го виждаме, няма нищо обективно, никакво Ding an sich, и че за да може тази представа да съществува, за да стане тя реална, трябва да има воля, огромна воля, която да я наложи.

Жданов плахо протестира:

— Йосиф, светът като представа! През целия си живот си ни карал да твърдим, че това е лъжа на идеалистическата философия на буржоазната класа!

Сталин:

— Кое е, другарю Жданов, първото свойство на волята?

Жданов мълчи и Сталин си отговаря:

— Нейната свобода. Тя може да твърди каквото иска. Както и да е. Истинският въпрос е следният: има толкова представи за света, колкото хора има на планетата. Това несъмнено създава хаос. Как да се въведе ред в хаоса? Отговорът е ясен: като се наложи на всички само една представа. И тя може да се наложи само от една-единствена воля, единствена огромна воля, воля на всички воли. Което аз направих, доколкото ми позволиха силите. И ви уверявам, че под влиянието на една голяма воля хората са способни да повярват в какво да е! Да, другари, в какво да е!

И Сталин се засмя, и гласът му звучеше щастливо.

Спомняйки си историята с яребиците, той хитро поглежда сътрудниците си, особено ниския и кръгъл Хрушчов, който в този момент е зачервил бузите и се осмелява още веднъж да бъде куражлия.

— Но, другарю Сталин, дори ако са ти повярвали, когато си им разправял какво да е, днес те вече изобщо не ти вярват.

УДАР С ЮМРУК ПО МАСАТА, КОЙТО ЩЕ ОТЕКВА ДЪЛГО

— Всичко си разбрал — отвръща Сталин. — Престанали са да ми вярват. Защото волята ми се е уморила. Бедната ми воля, изцяло вложена в мечтата, която целият свят започна да взема на сериозно. Пожертвах за тази мечта всичките си сили, пожертвах себе си. И искам от вас да ми отговорите, другари. За кого се пожертвах?

Смаяните другари дори не се опитват да си отворят устата.

Сталин си отговаря сам:

— Пожертвах се, другари, за човечеството.

Всички с облекчение одобряват тези велики думи, поклащайки глава. Каганович дори ръкопляска.

— Но какво е човечеството? В него няма нищо обективно, то е моята субективна представа, а именно: онова, което съм видял около себе си със собствените си очи. А какво съм виждал винаги със собствените си очи, другари? Вас съм виждал, вас! Спомнете си тоалетните, в които се затваряхте, за да фучите срещу моята история за двайсет и четирите яребици! Много се забавлявах в коридора, докато ви слушах да крещите, но в същото време си казвах: за тези ли тъпанари прахосах всичките си сили? За тях ли живях? За тези окаяници? За тези най-обикновени скотове? За тези клозетни Сократовци? И мислейки за вас, усещах как волята ми отслабва, уморява се, отегчава се и мечтата, нашата красива мечта, вече лишена от подкрепата на волята ми, рухна като някоя огромна постройка с прекършени подпорни колони.

И за да онагледи въпросното рухване, Сталин удря с юмрук по масата, която здравата се разтриса.

ПАДАЩИТЕ АНГЕЛИ

Юмручният удар на Сталин дълго отеква в главите им. Брежнев гледа към прозореца и не може да се овладее. Вижда нещо невероятно — един ангел с разперени криле е виснал над покривите. Брежнев става от стола си.

— Ангел! Ангел!

Останалите също стават.

— Ангел ли? Не го виждам!

— Ето го, бе! Там горе!

— Господи! Още един. Той пада — въздъхва Берия.

— Идиоти, още много ще видите да падат — прошепва Сталин.

— Ангелът е знак! — обявява Хрушчов.

— Знак? Но на какво е знак? — въздъхва Брежнев, парализиран от страх.

СТАРИЯТ АРМАНЯК СЕ ИЗЛИВА НА ПАРКЕТА

И наистина, на какво е знак това падане? На една убита утопия, след която няма да има нищо друго? На епоха, от която няма да останат следи? На книги, на картини, обречени на забрава? На Европа, която няма да е вече Европа? На вицовете, на които вече никой няма да се смее?

Ален не си задаваше тези въпроси, докато ужасен наблюдаваше Калибан, който, стиснал бутилката в ръка, току-що бе паднал от стола. Наведе се над тялото му, което лежеше по гръб, без да мърда, а старият (о, много старият) арманяк се изливаше на паркета.

В същия момент на другия край на Париж една красива жена се събуждаше в леглото си. Тя също бе чула силен и кратък звук, подобен на удар с юмрук по масата; зад затворените й очи спомените за сънищата й все още бяха живи; полуразбудена, тя си спомняше, че сънищата са били еротични; конкретните им подробности бяха избледнели, но тя беше в добро настроение, защото, без да са завладяващи или незабравими, тези сънища бяха несъмнено приятни.

После чу: „Беше прекрасно“; едва тогава отвори очи и видя на вратата мъж, който тъкмо си тръгваше. Гласът беше тънък, слаб, проточен, крехък като самия мъж. Познаваше ли го? Но, да, имаше смътен спомен — коктейл у Д’Ардело, присъстваше и старият Рамон, който бе влюбен в нея; за да му избяга, тя прие да я изпрати непознат човек; спомняше си, че той бе много мил, толкова дискретен, почти невидим, че тя дори не можеше да определи в кой момент се бяха разделили. Но боже мой, бяха ли се разделили?

— Наистина прекрасно, Жюли — повтори той, застанал до вратата, и тя си каза с леко учудване, че този мъж несъмнено бе прекарал нощта в леглото й.

ЛОШИЯТ ЗНАК

Каклик вдигна ръка за последен поздрав, после слезе на улицата, седна в скромната си кола, докато в една гарсониера на другия край на Париж Ален помагаше на Калибан да стане от земята.

— Добре ли си?

— Добре съм. Всичко е наред. Освен арманяка… Нищо не остана. Извини ме, Ален!

— Извиненията са част от моята роля — каза Ален. — Моя е вината, че те оставих да се качиш на този стар скапан стол. — После, загрижено: — Но, приятелю, ти куцаш!

— Да, малко, но няма нищо сериозно.

В този момент Шарл се върна от антрето и затвори мобилния си телефон. И видя Калибан, странно прегърбен, все още да държи в ръка счупената бутилка.

— Какво стана?

— Счупих бутилката — обяви Калибан. — Вече няма арманяк. Лош знак.

— Да, много лош знак. Трябва веднага да тръгвам за Тарб. Майка ми агонизира.

СТАЛИН И КАЛИНИН СЕ ИЗМЪКВАТ

Падналият ангел със сигурност е знак. В залата в Кремъл всички са се втренчили в прозореца и всички се страхуват. Сталин се усмихва и възползвайки се от това, че никой не го гледа, се отправя към една дискретна вратичка в дъното на залата. Отваря я и се озовава в нещо като килер. Там сваля красивото сако на официалната си униформа, навлича стара и износена канадка, после взема дълга ловджийска пушка. Така дегизиран като ловец на яребици, той се връща в залата и се отправя към голямата врата, която се отваря към коридора. Всички са се вторачили в прозорците и никой не го вижда. В последния момент, тъкмо да постави ръка на дръжката на вратата, той спира за миг, сякаш за да хвърли последен поглед на другарите си. Тогава погледът му среща този на Хрушчов, който започва да вика:

— Той е! Виждате ли му костюма? Всички ще помислят, че е ловец! Ще ни остави сами да се оправяме! Само че той е виновен! Ние всички сме жертви! Негови жертви!

Сталин вече се е отдалечил в коридора и Хрушчов тупа по стената, удря по масата, тъпче пода с огромните си, зле лъснати украински ботуши. Насърчава другите също да се възмущават и скоро вече всички викат, кряскат, тропат с крака, подскачат, удрят с юмруци по стената и по масата, блъскат по пода със столовете си и така се стараят, че в помещението се разнася адски шум. Същата гълчава, както когато преди, по време на почивките, са се събирали всички в тоалетните, пред керамичните писоари, украсени с цветни мотиви.

Всички са там, както някога. Само Калинин дискретно се е отдалечил. Преследван от ужасно желание да уринира, той се лута из коридорите на Кремъл, но не намира писоар; накрая излиза и хуква по улиците.

СЕДМА ЧАСТ

ПРАЗНИКЪТ НА НЕЗНАЧИТЕЛНОСТТА

ДИАЛОГ ВЪРХУ МОТОРА

На другия ден, към единайсет часа сутринта Ален имаше среща с приятелите си Рамон и Калибан пред музея до Люксембургската градина. Преди да излезе от гарсониерата си, той се обърна, за да каже „довиждане“ на майка си на снимката. После излезе на улицата и се отправи към мотора си, паркиран недалеч от дома му. Докато го яхаше, изпита смътното чувство, че зад гърба му има тяло. Сякаш Мадлен беше с него и лекичко го докосваше.

Тази илюзия го развълнува; тя сякаш изразяваше любовта, която изпитваше към приятелката си. Ален потегли, след което чу зад себе си един глас:

— Исках да поговорим.

Не, не беше Мадлен. Разпозна гласа на майка си.

По улицата имаше задръстване и той чу още:

— Искам да съм сигурна, че между нас двамата няма недоразумение, че добре се разбираме…

Наложи му се да удари спирачките. Някакъв пешеходец се опитваше да пресече платното и отправяше заплахи в неговата посока.

— Ще бъда откровена. Винаги ми се е струвало ужасяващо да изпратя в света някой, който не ме е молил за това.

— Знам — каза Ален.

— Огледай се. От всички, които виждаш, нито един не е тук по своя воля. Разбира се, това, което току-що казах, е най-баналната от всички истини. Толкова банална и толкова фундаментална, че сме спрели да я виждаме и чуваме.

Той подкара мотора между един камион и една лека кола, които от няколко минути го притискаха от двете страни.

— Всички дрънкат за правата на човека. Ама че смешка! Твоето съществуване не се основава на никакво право. Дори да отнемеш живота си по своя воля не ти позволяват тези рицари на човешките права.

Светофарът на кръстовището светна червено. Той спря. Пешеходците от двете страни на улицата тръгнаха към отсрещния тротоар.

Майката продължи:

— Виж ги! Гледай! Поне половината от тези, които виждаш, са грозни. Да си грозен, също ли е човешко право? А знаеш ли какво значи да носиш тази грозота през целия си живот? Без никаква почивка? И пола си не си избирал. Нито цвета на очите си. Нито века си. Нито страната си. Нито майка си. Нито едно от важните неща. Правата, които може да има човекът, се отнасят само до незначителни неща, за които няма причина да се бориш или да пишеш прословути Декларации!

Той отново караше и гласът на майка му омекна.

— Ти си такъв, какъвто си, защото аз проявих слабост. Аз съм виновна. Моля те да ме извиниш.

Ален мълчеше, после каза с кротък глас:

— За какво се чувстваш виновна? Задето не си имала силата да предотвратиш раждането ми? Или задето не си се сдобрила с живота ми, който случайно не е чак толкова лош?

След кратко мълчание тя отговори:

— Може би си прав. Значи, съм двойно виновна.

— Аз трябва да се извинявам — каза Ален. — Аз съм цопнал в живота ти като говеждо лайно. Прогонил съм те чак до Америка.

— Спри да се извиняваш! Какво знаеш ти за живота ми, идиотчето ми! Позволяваш ли ми да те наричам идиот? Да, не се сърди, според мен ти си идиот. И знаеш ли откъде идва идиотизмът ти? От добротата ти! От нелепата ти доброта!

Стигнаха до Люксембургската градина и той паркира мотора.

— Не ми възразявай и ме остави да се извиня — каза той. — Аз съм от извиняващите се. Такъв сте ме направили, ти и той. В качеството ми на извиняващ се аз се чувствам щастлив, когато двамата с теб се извиняваме един на друг. Не е ли красиво да се извиняваме един на друг?

После тръгнаха към музея.

— Повярвай ми — каза той, — съгласен съм с всичко, което каза. С всичко. Не е ли прекрасно да сме на едно мнение, аз и ти? Не е ли прекрасен съюзът ни?

— Ален! Ален!

Мъжки глас прекъсна разговора им.

— Гледаш ме така, сякаш никога не си ме виждал!

РАМОН РАЗГОВАРЯ С АЛЕН ЗА ЕПОХАТА НА ПЪПОВЕТЕ

Да, това беше Рамон.

— Сутринта ми се обади жената на Калибан — каза той на Ален. — Разказа ми за вечерта ви. Знам всичко. Шарл е заминал за Тарб. Майка му агонизира.

— Знам — каза Ален. — А Калибан? Когато беше у дома, падна от един стол.

— Тя ми каза. Не е било толкова безобидно. Според нея той едва ходи. Боли го. Сега спи. Искаше да види Шагал с нас. Няма да го види. Впрочем и аз няма. Не понасям да се редя на опашка. Виж!

Той посочи към тълпата, която бавно се придвижваше към входа на музея.

— Опашката не е толкова дълга — каза Ален.

— Може да не е толкова дълга, но все пак е отвратителна.

— Досега колко пъти си идвал и си си отивал?

— Вече три пъти. Така че всъщност не идвам тука, за да видя Шагал, а за да установя, че с всяка изминала седмица опашките стават все по-дълги и следователно планетата все по-населена. Погледни ги! Да не мислиш, че внезапно са заобичали Шагал? Готови са да отидат, където и да е, да вършат каквото и да е, само и само да убият времето, с което не знаят какво да правят. Не разбират нищо от нищо, затова се оставят да ги управляват. Те са забележително управляеми. Извини ме. В лошо настроение съм. Вчера много пих. Наистина много пих.

— Какво искаш да правим тогава?

— Да се разходим из парка! Времето е хубаво. Знам, че в неделя има малко повече хора. Но това не е проблем. Виж! Слънцето!

Ален не се възпротиви. И наистина в парка беше спокойно. Имаше хора, които тичаха, имаше просто минувачи, на моравата застанали в кръг хора правеха странни бавни движения, някои ядяха сладолед, зад оградите играеха тенис…

— Тук — каза Рамон — се чувствам по-добре. Разбира се, еднаквостта царува навсякъде. Но в този парк има по-голям избор от еднаквости. Така можеш да запазиш илюзията за своята индивидуалност.

— Илюзия за индивидуалност… Интересно, преди няколко минути проведох странен разговор.

— Разговор? С кого?

— А и пъпът…

— Какъв пъп?

— Не съм ли ти казал? От известно време много мисля за пъпа…

И сякаш някакъв невидим режисьор се бе намесил, две много млади момичета с разголен пъп минаха покрай тях.

Рамон можа само да каже:

— Аха…

А Ален:

— Да се разхождаш така с гол пъп, е модно. Тази мода продължава вече почти десет години.

— И ще отмине като всички моди.

— Но не забравяй, че новото хилядолетие започна с модата на пъпа! Сякаш на тази символична дата някой повдигна щората, която през вековете ни бе пречила да видим главното — че индивидуалността е илюзия!

— Да, несъмнено, но каква е връзката с пъпа?

— Върху еротичното тяло на жената има няколко златни места. Винаги съм мислел, че са три: бедрата, задните части, гърдите.

Рамон размисли и каза:

— Би могло…

— После един ден разбрах, че има и четвърто — пъпът.

След кратък размисъл Рамон кимна.

— Да, може би.

А Ален:

— Бедрата, гърдите, задните части имат у всяка жена различна форма. Тези три златни места не са само възбуждащи, те изразяват и индивидуалността на жената. Не можеш да сбъркаш задника на жената, която обичаш. Любимия задник ще го разпознаеш измежду стотици други. Но не можеш да разпознаеш жената по пъпа. Всички пъпове са еднакви.

Двайсетина деца, които се смееха и викаха, се разминаха, тичайки, с двамата приятели.

Ален продължи:

— Всяко от тези четири места изпраща еротично послание. Питам се какво еротично послание се съдържа в пъпа. — След кратка пауза: — Едно е очевидно: за разлика от бедрата, задника и гърдите пъпът не казва нищо за жената, която го носи, той говори за нещо, което не е тази жена.

— За какво?

— За зародиша.

— За зародиша, разбира се — одобри Рамон.

А Ален:

— Някога любовта е била празник на индивидуалното, на неподражаемото, била е славата на уникалното, на онова, което не понася повторението. Докато пъпът не само не се бунтува срещу повторението, той е зов за повторение! И в нашето хилядолетие ние ще живеем под знака на пъпа. Под този знак ние всички до един сме войници на секса с един и същи поглед, фиксиран не в любимата жена, а в онази дупчица насред корема, която представлява единственият смисъл, единствената цел, единственото бъдеще на всяко еротично желание.

Внезапно една неочаквана среща прекъсна разговора им. Срещу тях, по същата алея, се задаваше Д’Ардело.

ПРИСТИГА Д’АРДЕЛО

Той също беше много пил, зле спал и сега се освежаваше с разходка в Люксембургската градина. Появата на Рамон отначало го смути. Беше го поканил на коктейла си само от учтивост, защото му бе намерил двама симпатични сервитьори за празника. Но като се има предвид, че този пенсионер беше вече без значение за него, Д’Ардело дори не се опита да намери начин да го посрещне и да му пожелае добре дошъл на коктейла. Чувствайки се виновен, той разтвори ръце и възкликна:

— Рамон! Приятелю!

Рамон си спомняше, че се е измъкнал от коктейла, без дори да каже едно обикновено „Довиждане“ на бившия си колега. Но шумният поздрав на Д’Ардело облекчи съвестта му; той също разтвори ръце и извика:

— Привет, приятелю!

После му представи Ален и сърдечно го покани да се присъедини към тях.

Д’Ардело добре си спомняше, че точно в този парк в момент на внезапно вдъхновение бе измислил странната лъжа с неизлечимата си болест. Какво да прави сега? Не можеше да се отрече от думите си; можеше само да продължи да бъде тежко болен; впрочем той не намираше това за много трудно, защото бързо бе разбрал, че няма никаква нужда да потиска доброто си настроение, напротив, закачливите му и весели думи правеха трагично болния мъж още по-привлекателен и достоен за възхищение.

Затова започна с лек и забавен тон да си бъбри с Рамон и приятеля му за парка, който бе част от най-съкровения му пейзаж, от неговото „село“, както няколко пъти повтори; говореше за всички онези статуи на поети, художници, министри, крале; „Виждате ли — казваше, — Франция на миналото е още жива!“; после с мила и весела ирония показа белите статуи на великите дами на Франция, кралици, принцеси, регентки, всяка стъпила на висок пиедестал, в целия си ръст, от краката до главата; отдалечени една от друга на десет или петнайсет метра, те оформяха заедно много голям кръг, надвиснал над красив шадраван в подножието им.

Малко по-надалече се събираха деца, пристигащи на групи от различни посоки.

— Ах, децата! Чувате ли смеха им? — усмихна се Д’Ардело. — Днес има празник, забравих какъв. Детски празник.

Внезапно той се заслуша.

— Но какво става там?

ПРИСТИГАТ ЕДИН ЛОВЕЦ И ЕДИН ПИКЛЬО

На голямата алея, откъм авеню „Обсерватоар“, един петдесетинагодишен мъж, мустакат, облечен в стара износена канадка, с дълга ловна пушка, овесена на рамото му, тича към кръга на великите мраморни дами. Той жестикулира и крещи. Минувачите се спират и го гледат с учудване и симпатия. Да, със симпатия, защото в мустакатото лице има някаква кротост и това освежава атмосферата в градината, като й придава нещо идилично, дошло от минали времена. Мъжът напомня на женкар, на селски прелъстител, на авантюрист, при това истински мил, защото е вече стар и улегнал. Покорена от селския му чар, от мъжествената му доброта, от фолклорния му вид, тълпата му отправя усмивки, на които той отговаря, доволен и любезен.

После, все така тичайки, той вдига ръка и сочи към една статуя. Всички проследяват жеста му и виждат друг мъж, много стар, болезнено слаб, с малка заострена брадичка, който се опитва да се предпази от недискретните погледи и се крие зад високия пиедестал на една голяма мраморна дама.

— Хубава работа, хубава работа! — казва ловецът, вдига пушката на рамо, прицелва се и стреля в посока към статуята.

Това е Мария Медичи, кралица на Франция, прочута със своето старо, дебело, грозно, арогантно лице. Изстрелът откъртва носа й, така че тя вече изглежда по-стара, по-грозна, по-дебела, по-арогантна, а старият човек, който се е скрил зад пиедестала на статуята, хуква да бяга, подплашен, и накрая, за да се предпази от недискретни погледи, се спотаява зад херцогинята на Орлеан Валентина от Милано (много по-красива от предишната).

Отначало хората са смутени от този неочакван изстрел и от обезносеното лице на Мария Медичи; не знаейки как да реагират, те гледат наляво и надясно в очакване на знак, който да ги осветли — как да изтълкуват поведението на ловеца? Трябва ли да го смятат за осъдително, или за просто забавно? Трябва ли да го освиркат, или да му ръкопляскат?

Сякаш отгатнал объркването им, ловецът извиква:

— Забранено е да се пикае в най-прочутия френски парк!

После поглежда към малката си публика и избухва в смях. И този смях е толкова весел, толкова свободен, толкова невинен, толкова селски, толкова братски, толкова заразителен, че всички наоколо с облекчение също се разсмиват.

Старият човек с острата брадичка излиза иззад статуята на Валентина от Милано, закопчавайки дюкяна си; лицето му изразява щастието от облекчаването.

И ето че доброто настроение се изписва на лицето на Рамон.

— Не ти ли напомня нещо този ловец? — пита той Ален.

— Напомня ми, разбира се. Шарл.

— Да, Шарл е с нас. Това е последният акт от куклената му пиеса.

ПРАЗНИКЪТ НА НЕЗНАЧИТЕЛНОСТТА

Междувременно петдесетина деца се отделят от тълпата и се подреждат в полукръг като хор. Ален прави няколко крачки към тях, любопитен да види какво става, и Д’Ардело казва на Рамон:

— Виждате ли, тук режисурата е отлична. Тези двамата са съвършени! Сигурно са актьори без ангажимент. Безработни. Вижте ги! Те нямат нужда от сцена. Алеите на парка им стигат. Те не се отказват. Искат да бъдат активни. Борят се за живот.

После се сеща за тежката си болест и за да припомни трагичната си съдба, добавя по-тихо:

— Аз също се боря.

— Знам, приятелю, и се възхищавам на смелостта ви — казва Рамон и в желанието си да го подкрепи в нещастието, додава:

— Знаете ли, Д’Ардело, отдавна исках да поговоря с вас за нещо. За стойността на незначителното. Преди време мислех главно за отношенията ви с жените. Тогава исках да ви говоря за Каклик. Мой голям приятел. Не го познавате. Знам. Както и да е. Сега виждам незначителното от съвсем различна гледна точка, в по-ярка, по-многозначителна светлина. Незначителното, приятелю, стои в основата на съществуването. То е с нас навсякъде и винаги. То присъства дори там, където не искаме да го видим — в ужаса, в кървавите битки, в най-лошите нещастия. Често е необходима смелост, за да го разпознаем в подобни драматични условия, за да го назовем с името му. Но не става дума за разпознаване, трябва да обичаме незначителното, да се научим да го обичаме. Тук, в този парк, пред нас, погледнете, приятелю, то ни се представя в цялата си очевидност, в цялата си красота. Да, красота. Както сам казахте: съвършена режисура… и напълно безполезна, деца, които се смеят… без да знаят защо, не е ли красиво? Проникнете се, Д’Ардело, приятелю, проникнете се от тази незначителност, която ни заобикаля, тя е ключът към мъдростта, тя е ключът към доброто настроение…

Точно в този момент, на няколко метра пред тях мустакатият мъж хваща стария човек с острата брадичка за раменете и се обръща към хората, които ги заобикалят, с думи, произнесени с красив тържествен глас:

— Другари! Моят стар приятел ми даде честната си дума, че вече никога няма да пикае върху великите дами на Франция!

След това още веднъж избухва в смях, хората ръкопляскат, викат и майката казва:

— Ален, щастлива съм, че съм тук с теб.

После гласът й се превръща в лек, спокоен и нежен смях.

— Ти се смееш? — казва Ален, защото за първи път чува смеха на майка си.

— Да.

— Аз също съм щастлив — казва той развълнувано.

Затова пък Д’Ардело дума не обелва и Рамон разбира, че възхвалата му на незначителното не е могла да се хареса на този човек, толкова привързан към сериозността на големите истини; тогава решава да подходи по друг начин.

— Видях ви вчера, голямата Франк и вас. Прекрасни бяхте двамата.

Той наблюдава лицето на Д’Ардело и установява, че този път думите му са приети много по-добре. Този успех го вдъхновява и го спохожда хрумване за лъжа толкова нелепа, колкото и очарователна, което решава да превърне в подарък, подарък за човек, на когото не му остава много да живее.

— Но внимавайте! Когато човек ви види заедно, всичко е прекалено ясно!

— Ясно? Кое? — пита Д’Ардело с едва прикрито удоволствие.

— Ясно, че сте любовници. Не, не отричайте, всичко разбрах. И не се безпокойте, няма по-дискретен човек от мен!

Д’Ардело поглежда в очите на Рамон, където като в огледало се отразява образът на трагично болен и все пак щастлив мъж, приятел на прочута дама, която никога не е докосвал и на която внезапно е станал таен любовник.

— Драги мой, приятелю — казва той и целува Рамон.

После си тръгва с навлажнени очи, щастлив и весел.

Детският хор вече се е подредил в съвършен полукръг и диригентът, десетгодишно момче, облечено в смокинг, с палка в ръка, се готви да подаде сигнал за началото на концерта.

Но му се налага да изчака няколко секунди, защото една малка каляска, боядисана в червено и жълто и теглена от две понита, се приближава шумно. Мустакатият със старата износена канадка вдига високо дългата си ловна пушка. Кочияшът, също хлапе, се подчинява и спира каляската. Мустакатият и старият човек с брадичката се качват, сядат, поздравяват за последен път публиката, която, очарована, маха с ръце, докато детският хор започва да пее „Марсилезата“.

Малката каляска потегля, тръгва по една широка алея, напуска Люксембургската градина и бавно поема по улиците на Париж.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа част. Героите се представят

Ален размишлява за пъпа

Рамон се разхожда в Люксембургската градина

Ракът няма да се състои

Тайното очарование на тежката болест

Необяснима лъжа, необясним смях

Рамон на гости у Шарл

Урокът на Рамон за блестящото и незначителното

Втора част. Кукленият театър

Двайсет и четирите яребици

Шарл мечтае за пиеса за куклен театър

Бунтът в тоалетните

Следващия път Шарл изнася пред приятелите си лекция за Калинин и за столицата на Прусия

Ален открива непризнатата нежност на Сталин

Трета част. Ален и Шарл често мислят за майките си

За първи път е обсебен от тайнството на пъпа, когато вижда майка си за последен път

Една жена излиза от колата си

Тя убива

Тя се връща вкъщи

Извиняващите се

Ангелите

Четвърта част. Всички искат да са в добро настроение

Калибан

Белите сака и младата португалка

Снимката на стената

Как се зачева извиняващ се

Рамон идва на коктейла в много лошо настроение

Ален поставя бутилка арманяк върху гардероба

Зовът на Каклик към добро настроение

Пета част. Едно перце се рее под тавана

Едно перце се рее под тавана

Краят на една мечта

Рамон оплаква края на шегите

Голямата Франк си отива

Рамон си отива

Дървото на Ева

Шеста част. Падналите ангели

Сбогом на Мариана

Бутилката арманяк в своето гордо високомерие

Светът според Шопенхауер

Удар с юмрук по масата, който ще отеква дълго

Падащите ангели

Старият арманяк се излива на паркета

Лошият знак

Сталин и Калинин се измъкват

Седма част. Празникът на незначителността

Диалог върху мотора

Рамон разговаря с Ален за епохата на пъповете

Пристига Д’Ардело

Пристигат един ловец и един пикльо

Празникът на незначителността

Заслуги