Метаданни
Данни
- Серия
- Сигма Форс (10)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The 6th Extinction, 2014 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Венцислав Божилов, 2015 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
- Оценка
- 5,4 (× 14 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- danchog (2015 г.)
Издание:
Автор: Джеймс Ролинс
Заглавие: Шестото измиране
Преводач: Венцислав Божилов
Година на превод: 2015
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Бард“ ООД
Град на издателя: София
Година на издаване: 2015
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Полиграфюг“ АД, Хасково
Излязла от печат: 03.08.2015
Редактор: Иван Тотоманов
ISBN: 978-954-655-609-7
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1910
История
- — Добавяне
7.
28 април, 03:39
Арлингтън, Вирджиния
— Защо все се забиваме в някое мазе? — попита Монк.
Грей погледна най-добрия си приятел и колега. Намираха се в подземните нива на новата щабквартира на АИОП на Фаундърс Скуеър в Арлингтън, Вирджиния. Бяха дошли с доктор Лусиъс Рафи. Отделът за биологични технологии заемаше по-голямата част от седмия етаж. Горе директорът на ОБТ продължи да се обажда и да се опитва да намери посред нощ някой, който знае по-подробно за изследванията, провеждани в станцията в Калифорния.
Междувременно двамата си имаха своя работа долу.
— В твоя случай — отвърна Грей и разкърши врат пред работната станция — ти е писано или да бъдеш натикан в някое мазе, или да висиш от камбанария.
— Квазимодо ли ме наричаш? — Монк го изгледа намръщено от съседната станция.
— Определено ти расте гърбица.
— От това, че по цял ден мъкна две момичета в ръцете си. Всеки би се изгърбил от подобно нещо.
Третият от групата изсумтя раздразнено, наведе се над клавиатурата и затрака бързо. Кат беше пратила Джейсън Картър да направи анализ на файловете и логовете на базата, да прерови планини от данни, инвентарни списъци и безброй имейли за някаква следа, която да им подскаже какво всъщност е ставало в Калифорния.
Тримата се бяха затворили в главния информационен център на АИОП — малко помещение с прозорец, от който се виждаха редици черни компютри с размерите на хладилник. Стените на подземното ниво бяха дебели един метър и изолирани срещу всякаква форма на електронно проникване или атака.
— Май намерих нещо — каза Джейсън и вдигна зачервените си очи. До лакътя му имаше празна чашка от „Старбъкс“. — Пуснах търсене през масивите, като използвах името на доктор Хес и номера на социалната му осигуровка. Добавих и „неогенезис“.
— И какво откри?
— Търсенето изплю няколко терабайта информация. Ще ни трябват дни да я пресеем цялата. Затова включих към търсенето „VX газ“.
— Един от токсините, използвани като контрамярка от базата ли?
Джейсън кимна.
— Да. Реших, че тези файлове може да споменават организма, който е трябвало да убие отровата. Но вижте първата папка, която се появи.
Грей и Монк отидоха при работната му станция и прочетоха името на папката:
D. A. R. W. I. N.
— Какво е това, по дяволите? — промърмори Монк.
— Папката е огромна — каза Джейсън. — Прехвърлих набързо първите няколко файла. Повечето се отнасят за Британския антарктически институт. Това е основната им организация, занимаваща се с изследване на континента. Първият документ е отбелязан и описва успеха им при съживяването на някакъв антарктически мъх отпреди хиляда и петстотин години.
Грей разбираше защо това би заинтересувало учен като Хес, който се интересува от екзотични форми на живот.
— Но вижте подпапката „История“ — каза Джейсън. — Отворих я с надеждата да намеря някаква информация за това как британската научна група е свързана с изследванията на доктор Хес в Калифорния. А вместо това вижте какво открих.
Щракна върху иконата на папката и на екрана се появи серия карти. Той щракна на първата, отбелязана като PiriReis 1513.
— Чувал съм за тази карта — каза Грей и се наведе към екрана. — Не е съвсем история. Един турски мореплавател, Пири Рейс, я начертал върху кожа на газела през 1513 година. На нея се виждат бреговите линии на Африка и Южна Америка, както и най-северната част на Антарктида.
Грей прокара пръст по крайбрежието в долната част на екрана.
— Какво й е необичайното на тази карта? — попита Монк.
— Антарктида е била открита, поне официално, цели три века по-късно. По-загадъчното е, че според някои тук е показана истинската брегова линия, каквато би изглеждала без лед. — Грей го погледна. — А вероятно за последен път сушата е била свободна от лед преди шест хиляди години.
— Но всичко това е много спорно — добави Джейсън. — Много е вероятно показаната тук суша изобщо да не е Антарктида.
— Какво искаш да кажеш? — попита Монк. — Че картата е фалшива ли?
— Не — каза Грей. — Картата си е истинска, но турчинът признава в бележки по полетата, че я е съставил от по-стари карти. Така че появата на бреговата линия на Антарктида вероятно е просто комбинация от картографска грешка и съвпадение.
Монк се почеса по брадичката.
— Тогава какво прави картата сред файловете на Хес?
Грей нямаше отговор на този въпрос, но Джейсън имаше и заговори, докато тракаше на клавиатурата:
— Тази карта и няколко други в папката са отбелязани като произхождащи от някой си професор Алекс Харингтън.
Грей отново се наведе към екрана.
Джейсън бързо превъртя различни прозорци.
— Току-що го проверих в Гугъл. Палеобиолог от Британския антарктически институт.
— Палеобиолог ли? — не разбра Монк.
— Дисциплина, съчетаваща археологията и еволюционната биология. — Без да спира да пише, Джейсън добави: — И изглежда, професорът е разменил куп имейли и телефонни обаждания с доктор Хес в продължение на почти двайсет години. Имали са общ интерес към необичайните екосистеми.
Джейсън погледна Грей и повдигна вежда.
Грей го разбра. „Ако някой знае подробности за изследването на Хес, то най-вероятно е този тип.“
— Браво на теб — каза Грей. — Но трябва да споделим това с Рафи горе. Може би директорът знае нещо повече за тази връзка с британците. Можеш ли да разпечаташ файловете?
Джейсън се намръщи и извади една флашка от порта й.
— Вече копирах всичко. Разпечатването ще отнеме часове. Когато стигнеш кабинета на директора, достатъчно е само да намериш порта на компютъра му и…
— Знам как да използвам флашка. Не съм динозавър.
— Извинявай. Но си поне десет години по-стар от мен. В цифровата епоха това се равнява най-малко на плейстоцен. — Джейсън скри ухилената си физиономия зад чашата от „Старбъкс“, докато се мъчеше да изсмуче последните капки кафе.
Монк тупна Джейсън по рамото.
— Сега разбирам какво намира Кат в това хлапе.
Грей прибра флашката в джоба си и тръгна към вратата, като нареди:
— Продължавай да ровиш във файловете. Може да изкопаеш още нещо, докато говоря с директор Рафи.
Мина по късия коридор, влезе в асансьора и пъхна черната си карта, върху която бе изписана сребърната гръцка буква Σ, математическият символ за „обща сума“, която бе кредото на Сигма за комбиниране на най-доброто от тялото и ума за справяне с глобални заплахи. Картата изпълняваше ролята и на шперц за повечето заключени врати във Вашингтон.
Натисна бутона за седмия етаж. Докато кабината се издигаше плавно, извади телефона си и погледна дали няма съобщения от Кени за баща им. Това бе първата му възможност да провери телефона през последния час, тъй като в подземния информационен център нямаше сигнал. Въздъхна с облекчение, когато видя, че няма съобщения.
Поне нощта се очертаваше да е спокойна.
Вратата на асансьора се отвори и Грей забърза по тъмните и пусти коридори. Тук горе беше същински лабиринт, станал още по-тесен от кашоните, натрупани покрай вратите. Скелета и кофи с боя също препречваха пътя. АИОП все още се местеше от старата си централа, която се намираше на няколко пресечки оттук. Някои отдели още се намираха в предишната сграда; други или се бяха преместили, или се местеха в момента. Можеше да си представи какъв хаос цари тук през деня, но в този късен час всичко бе притихнало и спокойно.
Зави на един ъгъл и видя ивица светлина, процеждаща се от една открехната врата. Сигурно беше кабинетът на Рафи. Грей забърза натам — и груб вик го накара да спре.
Притисна се към стената.
Гласът, макар и приглушен от разстоянието, не приличаше на гласа на директора. Ръката на Грей посегна към служебния му „Зиг Зауер Р226“ в кобура под якето му. Докато пръстите му се свиваха около дръжката, чу характерното пук-пук-пук.
Вратата на кабинета се отвори и светлината нахлу в коридора. Грей приклекна и се скри зад оставен в коридора ксерокс. Надникна предпазливо и видя четирима мъже — облечени в черно и с пистолети със заглушители — да излизат и да тръгват в негова посока. Погледна назад. Най-близката врата беше на метри от него.
„Твърде далеч.“
Пресметна бързо. Пистолетът му имаше дванайсет патрона калибър 357. Всеки куршум трябваше да намери целта си, особено ако противниците имаха бронежилетки. Единственото му преимущество бе елементът на изненадата.
Затаи дъх, готов за действие.
— Другите са долу — каза в радиостанцията последният, който излезе от кабинета. — Трето подземно ниво. Тръгнете по стълбите, ние ще вземем асансьора.
Представи си Монк и Джейсън, затворени в малката стая, без да подозират за огнената буря, носеща се към тях.
Изчака първите двама да минат покрай скривалището му. Съсредоточени върху задачата си, те не го видяха зад ксерокса.
Той стреля два пъти, в главите им — после се обърна и се претърколи на открито. Прицели се към кабинета на Рафи и другите двама. Простреля първия в коляното и той падна, но въпреки болката и изненадата успя да стреля, докато падаше.
Куршумът изсвистя покрай ухото на Грей.
„По дяволите…“
Определено бяха калени професионалисти, най-вероятно бивши военни. Когато рамото на простреляния се удари в земята, Грей го застреля от упор в лицето — не можеше да поема никакви рискове.
Последният се скри зад едно скеле и откри огън. Грей лежеше проснат на пода, като използваше тялото пред себе си като щит. Куршумите се забиваха в мъртвия другар на противника или рикошираха от линолеума.
Трябваше да направи нещо преди противникът му да избяга обратно в кабинета на Рафи. Ако се съдеше по извръщането на главата му натам, той явно възнамеряваше да направи точно това — да се скрие на сигурно място и да повика подкрепления.
„Това не бива да става.“
Грей скочи и се втурна на зигзаг към позицията на противника. Куршумите рикошираха от скелето или се забиваха в стената зад целта му. Мъжът остана скрит, докато Грей продължаваше да дърпа спусъка, докато прекрачваше тялото на земята.
Накрая изстреля дванайсетия куршум — и затворът остана в задно положение.
Патроните бяха свършили.
Противникът на Грей се изправи, насочи димящото си оръжие към него и се усмихна ликуващо.
Грей пусна пистолета и докато погледът на другия се отклони да го проследи, използва разсейването му, за да вдигне другата си ръка, в която бе пистолетът, който държеше скрит зад бедрото си и който бе взел от убития на пода. Дръпна спусъка два пъти — но и един щеше да е достатъчно.
Улучи последния противник право в окото и той рухна на пода.
Грей се втурна напред и нахълта в кабинета на Рафи. Не таеше много надежда, че директорът е жив, но трябваше да провери. Откри го в стола му, със свалено сако и навити ръкави. В средата на бялата му риза бе цъфнало алено петно, на челото му също имаше дупка от куршум.
Грей овладя яростта си от безжалостната екзекуция и грабна телефона на бюрото, но веднага видя, че кабелът е прекъснат. Пое си дъх и помисли дали да не потърси друг телефон; но дори да намереше, не беше запознат достатъчно със системата, за да знае как да се свърже с подземното ниво. А тъй като долу нямаше сигнал, мобилният му телефон бе безполезен.
Трябваше да намери начин да предупреди Монк и Джейсън.
04:04
— Може пък ловците на митове да грешат за картата на Пири Рейс — каза Джейсън и разкърши рамене. Пое дълбоко дъх, за да скрие нервността си, че дава собствено заключение. Знаеше за делата на командир Пиърс и партньора му в миналото и се чувстваше много извън класацията.
„Аз съм просто един прехвален компютърджия.“
Въпреки това инстинктът му казваше, че онова, което е открил, може и да е важно.
— Какво искаш да кажеш? — попита Монк и се прозя така, че челюстта му едва не се откачи. Седеше с вдигнати на съседното бюро крака.
— По-добре виж това.
Монк измърмори под нос — нещо за хлапетата, които все го будели. Свали крака на земята и плъзна стола си до Джейсън.
— Какво намери?
— Преглеждах другите исторически карти в папката от Британския антарктически институт и четях бележките на професор Харингтън за тях.
— Палеобиологът.
— Същият. — Джейсън прочисти гърлото си. — Има още две карти на Антарктида, начертани двайсетина години след картата на Пири Рейс от 1513 година. Едната е от някакъв тип на име Оронтеус Финеус, а другата от Герардус Меркатор.
— Обърни внимание, че и на двете Антарктида е показана без лед — каза Джейсън. — Харингтън отбелязва също, че картите показват планински вериги и върхове, които в момента се намират под ледниците и не би трябвало да са се виждали през шестнайсети век. Освен това показват някои фини детайли от континента, като остров Александър и Море Уедъл.
Монк се почеса по челото.
— И двете са били съставени векове преди континентът да бъде официално открит.
— Да. И много хилядолетия след като бреговете на Антарктида са били сковани от лед. Има и една карта от 1739-а от френски картограф на име Буше.
— На нея Антарктида е представена като две суши, разделени от река или море. Това наистина е така. Макар континентът да изглежда като единна суша, ако махнеш леда, ще видиш, че всъщност представлява планински архипелаг, разделен на две основни части — Малка Антарктида и Голяма Антарктида. Тази подробност не е била известна преди сеизмичното картографиране, направено от Американските военновъздушни сили през 1968 година.
— А тази карта е от осемнайсети век?
— Точно така. — Джейсън не можеше да скрие вълнението си.
— Но какво общо има това с изследванията на доктор Хес в Калифорния?
Въпросът помрачи ентусиазма на Джейсън.
— Не знам, но в тази папка има още много материали от професор Харингтън, някои от които са от времето на Втората световна война. Повечето от тях са доста цензурирани. Ще ми трябва време да ги прегледам всички.
— Май ще ти трябва буре кафе, когато се върнем в централата на Сигма.
Джейсън се бе примирил с този факт и продължи по темата:
— Май като става въпрос за загадки около Антарктида, по-добре да се заема аз, отколкото някой друг.
Монк го изгледа.
— Какво искаш да кажеш?
— Кат… тоест капитан Брайънт… не ти ли е казвала?
— Жена ми не ми казва много неща. Повечето за мое собствено добро. — Монк му се закани с пръст. — Така че изплюй камъчето, хлапе.
Джейсън впери поглед във вдигнатата му ръка и забеляза леко неестествения й блясък. Ръката беше протеза, но зловещо приличаше на жива — не бяха пропуснали дори косъмчетата. Джейсън знаеше как Монк е изгубил ръката си и го уважаваше още повече заради това. След случая АИОП бяха заместили изгубената ръка с това чудо на биоинженерството, включващо сложна фина механика и системи, позволяващи обратна връзка и хирургически точни движения. Джейсън беше чувал също, че Монк може да отделя ръката и да я контролира дистанционно през контактните точки на титановия маншет, хирургически прикрепен към китката му.
Страшно му се искаше някой ден да види подобно изпълнение.
— Ако си зяпнал… — предупреди го Монк с леко ръмжащ глас.
— Извинявай.
— Спомена, че имаш връзка с Антарктида.
— Навремето живях там, но беше доста отдавна. Майка ми, пастрокът ми и сестра ми още са там… недалеч от станция Макмърдо.
Монк го изгледа с присвити очи. Усещаше, че това не е цялата история, че има премълчани приключения, но не задълба.
— Значи с твоя опит може ти да разговаряш с онзи Харингтън. Научи какво знаят британците.
Джейсън се поободри. Открай време искаше да се захване с работа на терен и това можеше да е нужното му начало. Беше готов на всичко, което можеше да го спаси от дънни платки, логически вериги и разбиващи кодове алгоритми.
Някаква врата в коридора се хлопна.
Монк се изправи.
Джейсън го погледна през рамо.
— Май командир Пейнтър се връща.
„Да се надяваме с някакви по-интересни задачи от разглеждането на карти.“
— Хлапе, имаш ли оръжие?
Джейсън едва сега забеляза колко напрегнат е Монк. От небрежното му поведение не беше останала и следа.
— Не… — заекна той.
— Аз също нямам, но това беше вратата на стълбището. Не на асансьора. Не ми се вярва Грей да е решил да тренира в такъв късен час.
До тях достигна тежкият тропот на множество кубинки.
Монк се обърна към Джейсън. Лицето му бе сериозно до смърт.
— Отворен съм за свежи идеи, хлапе.
04:06
Грей действаше бързо. Всяка секунда бе от значение.
Докато бързаше по коридора на седмия етаж, събра резервните пълнители на убитите, като се увери, че стават за оръжието, с което се беше сдобил. Не знаеше колко са другите долу, но нямаше намерение да рискува. При престрелка разликата между живота и смъртта можеше да е един патрон.
— Слизам надолу — каза той, стиснал телефона между рамото и ухото си. След като беше открил Рафи мъртъв, веднага се бе обадил в Сигма за помощ.
— Ще ти пратя екипи колкото се може по-бързо. — Кат бе напрегната, но въпреки че съпругът й бе изложен на опасност, оставаше съсредоточена. — Внимавай.
— Ще внимавам само толкова, колкото е необходимо.
Затвори и продължи по коридора. Спря, колкото да вземе един чук от кутия с инструменти. Въпреки усилията на Кат според преценката му помощта щеше да пристигне най-рано след няколко минути.
„Твърде късно за Монк и Джейсън.“
Отиде до пожарната сигнализация на стената и дръпна червения лост. Моментално зазвъня аларма. Целта му беше да внесе смут у врага и евентуално да го накара да побегне. Ако не успееше, поне щеше да ги накара да се разбързат и може би да направят необмислени грешки.
Пък и шумотевицата щеше да прикрие собственото му приближаване.
Отиде при асансьорите — знаеше, че стълбището се охранява — и влезе в същата кабина, с която се беше качил. Натисна бутона на един долен етаж, но веднага щом кабината тръгна, натисна стопа. Вътре също зазвъня аларма, но тя бе заглушена от много по-силната врява на противопожарната система.
С помощта на козия крак на чука отвори вътрешната врата на асансьора. Както се беше надявал, кабината бе спряла малко преди шестия етаж и горната половина на външната врата се виждаше. Пресегна се, дръпна закопчалката, за да отвори вратата ръчно, и изпълзя от кабината — след което се обърна и се пъхна под спрелия асансьор.
Откритата шахта зейна под него.
Прехвърли се на аварийната стълба на стената отляво. Плъзна се надолу, без да използва скобите. От време на време намаляваше скоростта с ръце и крака, като броеше летящите покрай него етажи. За двайсет секунди стигна нивото, отбелязано като L3.
Като се държеше с една ръка, дръпна закопчалката да отвори вратите и се хвърли навън веднага щом те се разделиха. Плъзна се по колене, като се извъртя към вратата на стълбището. Както бе подозирал, там стоеше стрелец, който придържаше вратата с крак и наблюдаваше стълбите.
Грей вече беше извадил отмъкнатия пистолет, който още беше със заглушителя си, и простреля мъжа в главата. Оръжието не изгърмя, а само се изкашля. Грей бързо го насочи към информационния център.
Там се движеха сенки и се чуваха приглушени гневни гласове.
— Може изобщо да не са били тук — рязко каза един от неканените гости. — Онзи горе може да е излъгал, че има и други.
Грей издиша с облекчение. Значи не бяха открили Монк и Джейсън. Може би те двамата вече бяха някъде горе. Но той трябваше да е сигурен, особено след като друг властен глас излая:
— Свършва ни проклетото време!
— Готово! — каза друг глас. — Вкарах червея в сървърите. Ще изтрие всички файлове тук и резервните копия.
— Тогава поставете последните заряди и да се махаме!
Пожарната аларма продължаваше да звъни. Грей тръгна по коридора към отворената врата на информационния център. Надзърна бързо вътре, след което се скри.
„Четирима.“
Всички гледаха през прозореца към редиците сървъри в съседното помещение.
„Там явно има и други, които поставят експлозивите.“
Задачата им очевидно беше да компрометират сървърите. Представи си Лусиъс Рафи горе. Вероятно неколцината охранители в сградата бяха сполетени от същата участ. Дали директорът просто се беше оказал на неподходящото място в неподходящото време, или екзекуцията му е била част от плана на щурмовия отряд? Преди час беше научил от Пейнтър за опита за отстраняване на единствения свидетел на събитията в Калифорния. Беше ли тази атака част от това, опит да се заличат всички следи, водещи към онази база?
Нямаше как да знае — с изключение на това, че онзи с властния глас май говореше с британски акцент. Спомни си, че Джейсън беше открил връзка между работата на доктор Хес и някаква изследователска група в Англия.
„Може да е просто съвпадение, а може и да не е.“
— Всичко е готово! — обади се глас от сървърното помещение.
— Изнасяйте се — нареди лидерът. — И по-бързо, че иначе ще си останем тук.
Грей се спотайваше до вратата зад едно кошче за боклук. Беше почти напълно открит, но се надяваше, че в бързината да се махнат оттук няма да го забележат.
Както очакваше, мъжете изскочиха от стаята и се втурнаха към стълбището — където в сенките лежеше тялото на постовия.
Грей нямаше почти никакво време.
Веднага щом последният изхвърча от стаята, Грей се претърколи на кълбо в информационния център, затръшна вратата и я заключи с картата си.
От коридора се чу къс откос.
Грей се изправи и погледна през бронираното стъкло.
В коридора светна фенерче и той видя струпалите се около падналия си другар мъже. Най-високият от тях — здравеняк с изсечени аристократични черти — се обърна и погледна право към Грей.
Погледите им се срещнаха. Очите на мъжа горяха от ярост.
Един от другите го докосна по рамото и си посочи часовника. Явно нямаха време да изкарат Грей от заключената стая — вдигнатите по тревога екипи приближаваха, а експлозивите всеки момент щяха да се задействат.
Лидерът махна на другите да тръгват, хвърли на Грей още един кръвнишки поглед и забърза нагоре.
Грей се обърна и отвори вратата на сървърната стая. Къса метална стълба се спускаше към добре охладеното изолирано помещение. От върха й Грей огледа високите черни компютри. Видя закрепените експлозиви С-4, чиито таймери отброяваха оставащите 90 секунди до взрива, и изрева:
— Монк! Джейсън!
Вратата на една от големите като хладилник машини на задния ред се отвори и Монк и Джейсън буквално изпаднаха от нея на пода.
„Слава богу…“
Замаха им с ръка.
— Размърдайте си задниците!
Двамата се затичаха между сървърите и изкачиха стъпалата до информационния център.
Грей прокара картата си през четеца на изхода и отключи вратата.
Монк тупна Джейсън по гърба.
— Бърза мисъл имаш, хлапе.
Джейсън едва не падна.
— При сървърните помещения често се случва да се презапасяват — обясни той. — Често има празни стендове за бъдещо разширяване. Реших, че в АИОП може да е същото.
Грей ги поведе навън и спринтира към стълбите.
— Насам.
Стигна вратата на стълбището, но не откри там никакво тяло, а само локва кръв.
— Май си имал проблем да стигнеш до нас — каза Монк, когато видя кръвта.
— Горе също имаше хора. Убиха доктор Рафи.
Монк изруга. Втурнаха се нагоре, като спринтираха от площадка към площадка.
— Някаква представа кои са?
— Взели са тялото долу, но на седмия етаж има още четири. Може би ще успеем да ги идентифицираме.
„Ако сградата остане цяла след взрива.“
Изхвърчаха на партера и се втурнаха през лобито. Грей забеляза безжизнената фигура на един от охранителите зад бюрото му. Гневът отново пламна в него. Представи си лицето на лидера и мислено му обеща да си разчистят сметките.
Но това трябваше да почака.
Блъсна външната врата и се втурнаха навън. Когато стигнаха тротоара на Норт Рандолф Стрийт, глух грохот разтресе земята. Някои от прозорците на долните етажи се пръснаха и черен пушек забълва в нощта.
В далечината отекна хор на сирени.
Монк въздъхна тежко.
— Е, край на голямото местене на АИОП.
Грей ги отведе, като остави разчистването на идващите спешни екипи. Искаше да се върне в централата на Сигма, но искаше също и отговори.
„Кой е изпратил този отряд… и защо?“