АНДЕРШ ДЕ ЛА МОТЕ

ИЗМАМАТА

Част 3 от „Играта“

Превод от шведски: Любомир Гиздов, 2015

chitanka.info

На Анете

С най-топли благодарности към всички Мравки,

без чиято помощ и съвети Играта нямаше

да бъде реалност.

Авторът

Този, който притежава миналото, управлява бъдещето.

BUBBLE [ˈbʌbəl]

Малко количество въздух или газ във вътрешността на течно тяло.

Малко кухо летящо мехурче или кълбо.

Всяко нещо, което е повече въздушно, отколкото реално; фалшиво шоу.

Измама или мошеничество; измамна схема; нереален проект; нечестна спекулация.

Човек, подмамен от нереален проект; будала.

Малка сферична кухина в солидно вещество.

Мамя, заблуждавам (глагол).

(Обикновено временно) състояние на съществуване, в което всичко, което човек вижда, докосва, чува, усеща и подушва, е под стриктно наблюдение или от хората около него, или от някаква система.

Когато човек или електронно устройство е под дистанционно наблюдение (bubbled).

Фантазия/мечта, която е толкова нереална, че никога не може да се сбъдне.

www.brainyquote.com

www.urbandictionary.com

www.wiktionary.com

В един персонализиран свят във все по-голяма степен ще бъдем захранвани само с новини, които са приятни, познати и които потвърждават вярванията ни, и тъй като тези филтри са невидими, няма да знаем какво бива скрито от нас. Миналите ни интереси ще определят на какво да бъдем изложени в бъдеще, оставяйки все по-малко място за неочаквани срещи, които подклаждат творчество, иновации и демократичен обмен на идеи.

Илай Парисър

Знанието е сила. Информацията е сила. Укриването и складирането на знание или информация може да бъде акт на тирания, замаскиран като скромност.

Робин Морган

Не е толкова важно кой започва играта, а кой я завършва.

Джон Уудън

Като удар с юмрук в гърдите — горе-долу такова беше чувството. По някакъв странен начин гърмежът сякаш забави времето още повече. Изведнъж той долови всеки дребен детайл около себе си. Оръжието, насочено към гърдите му, провлеченият панически рев на тълпата. Навсякъде имаше тела, които се блъскаха в slowmotion. Които се опитваха да избягат възможно най-далеч от него.

Но въпреки доказателствата, въпреки че барутният дим изгаряше лигавицата на носа му, а изстрелът все още отекваше в тъпанчетата, мозъкът му отказваше да приеме реалността. Като че се защитаваше от невъзможното, немислимото, нечуваното…

Това не можеше да се случва.

Не сега!

Или изобщо някога!

Тя беше стреляла по него…

ТЯ

БЕШЕ

СТРЕЛЯЛА

ПО НЕГО!!!

Пистолетът продължаваше да сочи към гърдите му. Погледът й над цевта беше леден, напълно освободен от чувства. Като че принадлежеше на съвсем различен човек. Някой непознат.

Той опита да вдигне ръка към нея, отвори уста, за да каже нещо. Но единственият звук, който излезе от устата му, беше слабо скимтене. Внезапно и без ни най-малко предупреждение времето възвърна обичайната си скорост. Болката се разпростря като вълна от гръдния му кош, продължи надолу през тялото му и накара асфалта да се залюлее под краката му. Колената му се подкосиха и той направи две несигурни крачки назад, опитвайки се да запази равновесие.

В следващия миг едната му пета се удари в бордюра на тротоара.

Секунда безтегловност, докато той се бореше със закона за гравитацията.

После усещане за свободно падане — като насън.

С което за него Играта приключи.

1. A WHOLE NEW [GEIM]?

В мига, в който се събуди, HP осъзна, че нещо не беше наред. Минаха няколко секунди, докато успее да установи какво го притесняваше.

Беше тихо.

Твърде тихо…

Спалнята гледаше към „Гулдгренд“ и той отдавна беше свикнал с постоянния шумов фон откъм „Сьодерледен“, който минаваше на няколкостотин метра оттам. HP едва се замисляше за съществуването му.

Но вместо обичайното глухо бучене от трафика, примесено с някоя и друга сирена, лятната нощ беше мъртвешки тиха.

Той погледна към часовника на радиото: 03:58.

Ремонт на пътя, предположи той. „Сьодерледен“, „Сьодер Меларстранд“ и „Слусен“[1] бяха затворени за поредното закърпване… Но освен че това би означавало, че Пътния строител Боб[2] работеше в stealthmode, гой започна да осъзнава, че липсваха и други звуци. Нямаше вестникарчета, които да захлопват външните врати, нито пияници, които да надават рев откъм „Хорнсгатан“. Всъщност не се чуваше и най-малък звук, който да намеква, че отвън има оживена столица. Сякаш апартаментът му беше обгърнат от гигантски мехур, който го отделяше от околния свят. Принуждаваше го да живее в собствена вселена, където обичайните правила вече не важаха.

Което в известен смисъл си беше напълно вярно…

Забеляза, че сърцето му бе започнало да бие малко по-силно. Леко прошумоляване някъде в апартамента го стресна.

Крадец?

Не, невъзможно. Беше заключил блиндираната врата с всички три ключалки точно както обикновено. Вратата му беше излязла доста солено, но си струваше всяко проклето йоре. Стоманена рамка, двойни ключалки с резе тип „кука“ и you name it, така че от гледна точка на логиката нямаше как някой да е влязъл в апартамента. Но чадърът на параноята нямаше да се остави да бъде сгънат обратно толкова лесно…

Той се измъкна от леглото, мина на пръсти по пода на спалнята и внимателно надникна във всекидневната. Отне му няколко секунди, но щом очите му се приспособиха към мрака, резултатът беше недвусмислен. Нищо, никакво движение нито във всекидневната, нито в малката кухня в съседство. Всичко беше окей, нямаше каквито и да било признаци за опасност. С изключение на онази неестествена тягостна тишина, която все още не беше отстъпила…

Той се промъкна внимателно до прозореца и погледна навън. Долу на улицата нямаше жив човек, което всъщност не беше толкова странно, като се имаше предвид часът. „Мария Трапгренд“ далеч не изобилстваше от движение дори през деня.

Затворено за пътен ремонт, така трябваше да е. Половината шибан „Сьодер“ вече изглеждаше като разкопките на Бирка[3], така че защо да не спрат изцяло движението за през нощта?

Бобитата сигурно си бяха направили почивка за кафе…

Plausible — абсолютно! Но въпреки това неприятното чувство не искаше да се разкара.

Оставаше само антрето.

Мина на пръсти по новите дъски, водещи към външната врата, като внимателно избегна третата и петата, защото знаеше, че скърцат.

Когато му оставаше към метър, му се стори, че видя как пощенската кутия потрепери. Той замръзна насред крачката си, а ритъмът на сърцето му се ускори.

Преди две години някой беше излял запалителна течност през вратата и беше драснал клечката. Страшно неприятно преживяване, което за него приключи с кислородна маска в болница „Сьодер“. Едва много по-късно бе схванал, че всичко това е било просто малък предупредителен изстрел, който да му напомни за правилата на Играта.

Той подуши внимателно неподвижния въздух, но не усети миризма на керосин. И все пак вече беше напълно сигурен. Шумът беше дошъл от външната врата.

Може би беше вестникарчето въпреки всичко?

Той направи още две предпазливи крачки напред и доближи око до шпионката.

Внезапният шум беше толкова силен, че той залитна назад в антрето.

Проклятие!

За няколко мига му се привидяха звезди, а сърцето му като че беше спряло.

Още един яростен удар го накара да се отърси от шока.

Някой беше напът да разбие вратата му!

Стоманената рамка вече беше започнала да се огъва, така че който и да беше, трябва да е по-силен от Хълк. Трети трясък, метал срещу метал, не беше проклетият Брус Банър[4], а по-скоро истински боен чук — може би дори няколко.

Рамката на вратата поддаде още няколко сантиметра и той внезапно видя металните шипове на ключалките през пролуката. Трябваха й само още няколко удара.

HP се завъртя, препъна се в собствените си крака и се просна на пода. Поредният удар по вратата запрати шумолящ залп хоросан върху краката му.

Стъпалата му се хлъзгаха по дървения под, ръцете търсеха опора.

Изправи се.

Бързи крачки: всекидневната, спалнята.

Отново фрас по вратата!

Вкус на кръв в устата, сърцето като че експлодираше в гърдите му.

Ръцете му трепереха толкова силно, че му беше трудно да завърти ключа в бравата.

Каквоповсичкишибанидяволииисеслучвааа…

Още един удар от външната страна на вратата, този път последван от хрущене, което по всяка вероятност означаваше, че рамката беше поддала.

Той сграбчи бюрото, стъпи здраво на пода и за малко да падне по лице, когато то съвсем леко се плъзна към вратата.

Скапан талашитен боклук!

Ако стоманената врата отвън не можеше да спре нападателите, балтийската сглобяема мебел едва ли щеше да направи повече от това да му осигури няколко допълнителни секунди. Той се хвърли на леглото и затърси с ръце по нощното шкафче, което беше покрито с вестници и джобни книги.

Телефонът, къде, по дяволите, беше телефонът?!

Ето! Не, деба, това беше дистанционното на телевизора…

Чу тичащи стъпки във всекидневната, груби гласове, които си викаха, но беше твърде фокусиран върху търсенето, за да чуе какво казват.

Изведнъж пръстите му се натъкнаха на телефона толкова рязко, че той падна на земята.

Мамка му!

Тракане откъм дръжката на вратата, после дрезгав глас, който изрева:

— Тук вътре!

HP се метна на пода и размаха бясно ръце.

Ето го там, съвсем близо до лявата му ръка.

Грабна телефона и занатиска копчетата. Пръстите му още трепереха като от паркинсон.

Едно, едно, две — е лесно да се набере… как не.

Удар по вратата почти накара ИКЕА бюрото да се преобърне.

— Ало, „СОС Аларма“[5], с какво мога да ви помогна? — каза сух телефонен глас.

— Полицията! — изрева HP — Помогнете м…

Ярък блясък го заслепи и се запечата в ретината му.

Последва толкова мощен гръм, че му изкара въздуха.

После му се нахвърлиха.

* * *

— Върнал се е. Ванът — добави тя, след като той не реагира веднага.

— Същият като вчера?

— Ммм — каза тя, без да отмести поглед от собственото си допълнително огледало на предното стъкло, над седалката до шофьорската.

Че кой друг, добави тихо на себе си.

— През четири коли зад нашата. Стои там от известно време… Точно както и вчера и почти на същото място.

— Сигурна ли си, че е същата бричка? В града има доста бели микробуси…

— Сигурна съм — отговори тя лаконично. — Намали малко и го остави да се приближи.

— Но така ще изтърва ВИП-а… — той направи жест към открития спортен автомобил пред тях.

— Забрави за наръчника на СЕПО, Шелгрен, и покажи малко гъвкавост — изръмжа тя ненужно ядно.

Той отпусна газта излишно рязко. Колата зад тях избибитка раздразнено, след което ги изпревари остро. Последва я още един автомобил.

Ребека отвори жабката и извади фотоапарата. Задържа го ниско и близо до себе си, така че шофьорът на вана да не може да го мерне през задното стъкло.

Нов поглед в огледалото за обратно виждане.

Наистина телеобективът беше добър, но ванът все още беше на две коли разстояние и частично скрит.

— Още малко — измърмори тя на Шелгрен, докато нагласяше фотоапарата на коляното си.

Трябваше да се пребори с изкушението да завърти глава.

Изведнъж ВИП-ът пред тях смени платното, мина през непрекъснатата линия и се насочи към „Кунгсгатан“.

Шелгрен нямаше друг избор, освен да повтори маневрата.

Ребека изпсува наум, шансът отиде на вятъра. Но след няколко секунди осъзна, че ванът продължава да ги следва. Още една от колите между тях се беше махнала и сега той беше много по-близо. Значително по-близо, отколкото тя самата би се намирала, ако следеше някого.

Рязкото отклонение явно беше изненадало шофьора. Беше го принудило да направи грешка.

Тя внимателно завъртя тяло, притисна здраво левия си лакът към седалката и намери опора за краката. Номерът на микробуса все още беше скрит от колата помежду им, но Ребека можеше да мерне двамата души на предните седалки през затъмненото стъкло. Светли дрехи с дълги ръкави, някакъв вид гащеризони — точно както вчера. Но тогава тя не бе успяла да извади фотоапарата навреме. Сега мислеше да поправи този пропуск.

Колата зад тях изведнъж сигнализира, че ще сменя платното, и тя съзря шанса си. Обърна се светкавично, вдигна апарата и го насочи към мястото, където всеки момент щеше да се появи регистрационната табела на вана.

Натисна спусъка наполовина. Колата зад тях зави. Кратко изпиукване, когато автофокусът нагласи рязкостта…

Спусъкът докрай. Нащрака няколко снимки. Перфектно!

След зова бързо отмести апарата и вкара в кадър кабината. Прицели се в шофьора и натисна спусъка. Телеобективът избръмча и замъглените контури зад волана моментално станаха значително по-резки. Но в мига, в който автофокусът изписка, Шелгрен изведнъж ускори и рязкото движение я накара да изгуби равновесие.

Когато отново насочи обектива към вана, той вече беше далеч зад тях.

— Какво, по дяволите, правиш, Шелгрен? — изсъска тя, докато почти на сляпо изщракваше редица снимки по посока на смаляващия се силует.

— ВИП-ът, Венергрен младши — той посочи напред, където малкият спортен автомобил почти беше изчезнал от полезрението им. — Изведнъж отпраши напред като опарен трол. Не посмях да рискувам да го изпусна.

Тя свали фотоапарата и потъна обратно в седалката.

По дяволите!

Бърз поглед в огледалото, но вече знаеше какъв ще е резултатът.

Микробусът беше изчезнал.

Прегледа набързо снимките на малкия екран на фотоапарата.

Регистрационният номер се виждаше ясно и хубаво, но точно както и подозираше, снимките на кабината бяха на практика напълно неизползваеми.

Мамка му!

Беше полицейска интуиция или както искат да го наричат, но в онзи микробус имаше нещо, което я притесняваше.

Веднага щом се върнеше в офиса, щеше да провери регистрационния номер, може би дори да се обади на някои места и да провери в регистъра на разузнаването, ако пътната агенция не дадеше резултат…

Изведнъж съжали, че беше изръмжала на Шелгрен. Приоритетите му бяха съвсем верни. ВИП-ът в крайна сметка беше на първо място и тя би направила абсолютно същото, ако самата бе стояла зад волана.

Шелгрен беше изключителен шофьор — една от причините да го привлече от СЕПО. Той вече бе заличил преднината на ВИП-а и се беше върнал на обичайното място, директно зад другия автомобил.

— Преценката ти беше напълно правилна, Шелгрен — каза тя и даде всичко от себе си, за да прозвучи безпристрастно.

Той просто кимна и няколко минути седяха мълчаливо, като се редуваха да гледат в задните огледала.

— Значи кога каза, че ще се качим до Крепостта? — попита Шелгрен накрая почти пресилено приятелски.

— Това зависи и от графика на Блек — тя си позволи да отвърне на усмивката му.

— Окей, между другото видя ли статията в ДН? Беше обширно описание на това как използват стари военни инсталации за съвсем нови неща. Освен че превръщат подземните помещения в сървърни зали, са преустроили и стария комуникационен тунел до брега, така че да отвежда вода за охлаждането. Модерна работа. Сигурността там, горе, очевидно също ще е от съвсем друга класа…

Той намали разстоянието до колата на Венергрен и направи малка маневра, за да откаже един автомобил, който се опитваше да се вмъкне между тях.

— Изглежда от PayTag искат да запазят класификацията на сградата като „защитен обект“ и това е разбираемо. В такъв случай охранителният персонал горе трябва да е въоръжен…

Шелгрен изпусна ВИП-а от очи за няколко секунди, за да й хвърли бърз кос поглед.

Тя чу задаващия се въпрос още преди той да отвори уста.

— Между другото как сме по отношение на оръжията, шефе?

— Лицензиращите органи все още разглеждат молбата…

… за пореден път, за малко да добави тя, но точно тогава мобилният й телефон започна да вибрира в джоба на сакото. Скрит номер. Вероятно отново продажби по телефона или пък бивш колега от полицията, който си търси работа…

Тя премести палец към червената иконка, за да откаже разговора, но в последния миг промени решението си. Шелгрен продължаваше да поглежда към нея, очевидно жадуващ да продължи разговора за лицензите за оръжия. И далеч не беше единственият.

На практика почти всички от новоназначените й охранители бяха приели работата с уговорката, че ще могат да носят оръжие по време на служба. Ако разрешителното отидеше на кино…

Тя натисна бързо зелената иконка на телефона.

— Sentry Security, Ребека Нормѐн — отговори тя с пресилено делови тон.

— Охранителен отдел, криминален комисар Лудвиг Рунеберг — каза бившият й шеф от другата страна на слушалката.

— Здрасти, Луде, отдавна не сме се чували. Радвам се, че се обаждаш…

— Струва ми се, че няма да мислиш така, когато приключим с разговора, Нормѐн…

Нещо в интонацията му я накара несъзнателно да се поизправи.

— Трябва да дойдеш в участъка — най-добре веднага, ако можеш…

Връзката се насече и гласът му изчезна за няколко секунди. Но една част от нея вече се досещаше за продължението.

Коремът й се сви на възел.

Не, не, не…

— … малкият ти брат.

[1] „Гулдгренд“, „Сьодерледен“ и „Сьодер Меларстранд“ са улици в квартал „Сьодермалм“, Стокхолм. „Слусен“ (Шлюзът) е районът, свързващ „Сьодермалм“ с „Гамла стан“ (Стария град). — Б.пр. ↑

[2] Препратка към „Строителят Боб“, британско анимационно шоу. — Б.пр. ↑

[3] Един от първите градове в Швеция. Съществувал е по времето на викингите и е бил важен търговски пункт. — Б.пр. ↑

[4] Измислен персонаж от вселената на „Марвел“. Банър е ядрен физик, чието алтер ето е огромното зелено чудовище Хълк. — Б.пр. ↑

[5] „СОС Аларма“ АД е компанията, която отговаря за номера за спешни повиквания 112 в Швеция. — Б.пр. ↑

2. OPENING

Тялото му лежеше съвсем неподвижно върху масата. Очите бяха затворени и изглеждаше почти като че той спи.

Последния път, когато го срещна, беше късо подстриган, но сега косата бе успяла да израсте и висеше на мазни светли кичури над тебеширенобялото лице. Лампите в клаустрофобичната малка стая караха пръстените под очите му да изглеждат прекомерно тъмни на фона на бледожълтата кожа. Сякаш това, в което тя се взираше през големия стъклен прозорец, в действителност беше восъчна кукла, а не неподвижно човешко тяло.

Беше се страхувала, че това ще се случи. Още откакто преди две години Хенке хвърли камък през предното стъкло на автомобила й и едва не уби нея и колегата Крюсе, тя се боеше от този момент. Или всъщност още по-отдавна. Много, много по-отдавна…

— Пристигнал е през нощта — каза Рунеберг някъде иззад дясното й рамо, но тя почти не го чу. — Информираха ме само преди около час и направо ти позвъних. Може би не постъпих съвсем според правилника, но реших, че би искала да научиш веднага. Поне аз така бих искал, ако ставаше дума за моя брат…

Тя се насили да отмести поглед от стъклото и се обърна към него.

— Благодаря, Луде, наистина го оценявам… — думите се струпаха на буца в гърлото й.

За няколко секунди настъпи тишина.

— Ужасна история — промълви той после.

Рунеберг вдигна недодялано ръка към рамото й.

Внезапно и без предупреждение вратата се отвори с трясък и слаб оплешивяващ мъж към шейсетте влезе вътре. Под едната си мишница носеше папка с документи, и въпреки че беше лято, беше облечен в тъмен костюм от три части, гарниран с перфектно подравнен възел на вратовръзката. Мъжът кимна кратко на Рунеберг, след което се обърна към Ребека.

— Вие трябва да сте сестрата.

— Ребека Нормѐн — промърмори тя и му подаде ръка.

Но вместо поздрав мъжът извади чифт тънки очила за четене от джоба на жилетката, постави ги с тържествено движение на върха на носа си и отвори папката с документи.

— … каза, че тя е работила за Фирмата, Рунеберг?

— Чисто формално тя все още го прави, Стигсон — отвърна бившият й шеф с раболепен тон, който й беше съвсем непознат. — Нормѐн е в отпуск до края на годината, после трябва да реши какво предпочита: Службата за сигурност или бизнеса… — Рунеберг пробва да се усмихне, но изражението на другия мъж не трепна.

— Разбирам… — Стигсон завъртя глава и погледна към Ребека над ръба на очилата си. — Тъй като все още си назначена в Службата за сигурност, Нормѐн, в сила са клаузите за поверителност и секретност, които си подписала, когато си постъпила тук. Негова сестра или не, всичко, което чуеш тук, е тайно и е абсолютно забранено да се разпространява, разбрано ли е?!

— Да — кимна тя. — Естествено — добави после, след като първоначалният й отговор изглежда не го задоволи. — И за какво става дума…

От другата страна на прозореца изведнъж се отвори врата и двама души, мъж и жена, също облечени в тъмни костюми, влязоха в стаята. Няколко секунди всичко там вътре беше неподвижно. После Хенке отвори очи.

Той вдигна глава, изправи се на стола и се протегна бавно и театрално, като че току-що се беше събудил. После каза нещо, което тя не чу през стъклото, и за няколко секунди бе обзета от импулс да нахълта в стаята за разпит и да го зашлеви.

Дрезгавият глас на Стигсон я наведе на други мисли.

— Брат ти е заподозрян в заговор, или подготовка за тежко терористично престъпление.

* * *

— И така, Хенрик, както казахме по-рано, значи ти си планирал и евентуално предприел известни приготовления за престъпление, целящо сериозно да дестабилизира или навреди на основополагащите политически, конституционни или социални структури на страната — каза разпитващата — тъмнокоса късо подстригана жена някъде около началото на четиридесетте, втренчила очи в него.

Но HP почти не й обърна внимание. Уморената му глава продължаваше да се бори с опитите да подреди случващото се. В едно нещо поне беше сигурен. За разлика от преди две години, когато си мислеше, че са го заловили, а всъщност се беше вързал на гигантски номер, сега всяка малка подробност си беше на мястото през целия път, още от нахълтването на спецчастите в апартамента му чак до мириса на загоряло от разтворимото кафе в кафявата пластмасова чаша на масата пред него. Всичко изглеждаше автентично. И по всяка вероятност такова си беше. Което в такъв случай означаваше…?

Темата е теории на конспирацията, а ето го и въпроса за хиляда крони[1]…

— Ммм… — измънка той, защото очевидно се очакваше да каже нещо. Затвори очи и разтърка слепоочията си, за да си осигури малко време за размисъл. За какво, по дяволите, говореше вещицата? Да дестабилизира политическото квоказатая?

— Както казах вече поне десет пъти, искам на разпита да присъства адвокат — промърмори той.

Жената, която се казваше Руслунд или Русквист, или нещо такова, размени бърз поглед с колегата си.

— Да, разбрахме това, Хенрик — каза полицаят, чието име HP вече беше забравил. — Но си мислехме да отметнем някои формалности, докато адвокатът ти се появи. А той ще се появи, нали? Все пак чакаме от няколко часа. На колко бюра позвъни? — той наклони глава и се усмихна по начин, който не можеше да бъде разбран погрешно.

— Естествено, че ще се появи… — измърмори HP.

— Ами добре тогава, какво ще кажеш така или иначе да започнем малко по малко?

— За да си спестим всички малко време — добави полицаят, усмихвайки се отново. — Или може би искаш да позвъниш на някого другиго? Някой близък…?

— Не! — отряза HP малко прекалено високо, като същевременно изправи тяло.

Забеляза погледите им. Беше решил да го играе cool, ама майната му…

— Имам цялото време на света и не мисля да кажа нещо, преди да съм получил адвокат — каза той толкова овладяно, колкото успя, вперил поглед надолу в масата.

— Ама моля — вие си говорете… — каза той след няколко секунди главно за да запълни потискащата тишина.

— Добро предложение, Хенрик — мъжът полицай, чието име HP продължаваше да не може да си спомни, издърпа един стол и седна. От единия джоб на сакото си извади малък цифров магнетофон, който постави на масата между тях.

— Разпит с Хенрик Петершон, наричан HP, трети юни, 15:13 часа. Присъстват полицейски инспектори Русвал и…

* * *

— … Хелстрьом.

Стигсон беше натиснал едно копче до стъклото и изведнъж гласът на разпитващия се понесе от високоговорителите.

— И какво точно се предполага, че е направил Хенке? — каза Ребека не на някого конкретно, докато Хелстрьом там, вътре, продължаваше да говори на магнетофона.

Тя се опита да прозвучи спокойно, като че не се притесняваше твърде много от отговора.

— Имаме данни, според които брат ти планира някакъв вид атентат срещу държавното управление вероятно във връзка със сватбата на принцесата…

— Шегуваш се! — не успя да се сдържи и избухна тя.

Стигсон я изгледа кратко и Ребека прехапа език. Естествено, всичко това беше просто един голям practical joke, СЕПО бяха известни с чувството си за хумор, а този Стигсон беше същински комик…

Стегни се, по дяволите, Нормѐн!

Грешка — очевидно ставаше дума за някаква гигантска грешка. Трябва да са объркали Хенке с някого другиго, омешали са информацията и са разбили вратата на грешен апартамент. Далеч нямаше да е първият път…

— Освен това имаме данни, според които този тип престъпна дейност не е чужда на брат ти…

— Имаш предвид онова с Даг — отряза тя. — Всъщност не беше по вина на Хенке, той просто се опитваше да ме защити. Освен това са минали почти петнайсет години оттогава…

Стигсон поклати глава.

— Не, не историята, при която партньорът ти е загубил живота си, макар че тази случка също е от известен интерес за цялостната картина… Става дума за нещо друго. Погледни сама и ще видиш.

Той посочи към стаята за разпит, където един от полицаите тъкмо беше включил проектор. На стената се появи клатещо се видео от ръчна камера — синьо небе и няколко тъмни фасади. После разпръснати корони на дървета, а под тях редица открити кафенета. Минаха няколко секунди, докато тя разпознае мястото. „Кунгстредгорден“, или по-точно „Кунгстредгордсгатан“[2]. На заден фон се чуваше все по-силен шум, който тя първоначално не можа да идентифицира. Но впоследствие със засилването на звука изведнъж разбра какво представляваше. Конски копита… Множество конски копита, удрящи се в асфалта. Когато кралският кортеж влезе в кадър, тя внезапно усети как потръпва…

* * *

Той веднага разпозна клипчето. „Кунгстредгордсгатан“, преди почти две години, кортежът с кралската двойка и президента на Гърция.

Войниците се поклащаха на конете, зрителите покрай тротоара бяха заети с камерите на мобилните си телефони. Вече беше гледал клипа стотици пъти, разпознаваше всеки човек, всяко изражение. Момчето с кучето, дамата с бялата шапка, немските туристи със своите грамадни раници… Знаеше продължението и насън. Всеки момент силен блясък щеше да направи картината бяла, а почти едновременно гръм от същия калибър като този, който беше преживял в собствения си апартамент, щеше да накара ръката, държаща камерата, да потрепери. Щеше да последва тотален хаос, препускащи коне, войници по земята и хора, крещящи панически.

Но вместо да се фокусира върху кортежа, както той беше очаквал, камерата внезапно започна да разширява картината. Заклати се за няколко секунди и после проследи тълпата хора покрай единия тротоар.

Накрая улови познат силует, спря и бавно приближи, докато фигурата изпълни почти целия кадър.

HP не можа да не се размърда нервно. Внезапно почувства силно гадене.

* * *

Облечен в черно мъж, който беше яхнал мотопед. Действително тъмният визьор на каската скриваше лицето му, но въпреки това Ребека го разпозна без проблеми. Стойката, резките движения, начинът, по който държеше главата си леко наклонена. Нямаше никакво съмнение…

Беше подозирала още тогава, но умишлено не бе попитала, защото не искаше да знае отговора…

Мъжът на клипчето се зарови в найлонова торба, която висеше от кормилото. После извади цилиндричен предмет отвътре и започна да го бърника. Шумът от конските копита ставаше все по-силен с приближаването на кортежа. Камерата зуумна още повече. Мъжът погледна нагоре, изчаквайки секунда, хванал предмета с две ръце. След това направи кратко движение с едната ръка и замахна с другата. Тя вече знаеше какво щеше да хвърли.

* * *

Гърмежът от зашеметяващата граната накара и този филм да потрепери, но операторът не измести фокуса от мотопеда. Според брояча в единия ъгъл на видеото той остана хладнокръвно намясто в продължение на почти десет секунди, наблюдавайки делото си, преди да включи на скорост, да направи остър завой и да изчезне по „Варендорфсгатан“.

Изведнъж клипът спря и настана тишина. HP се размърда и несъзнателно преглътна на сухо няколко пъти. Няколко кликвания на компютъра и изведнъж той самият се появи върху целия екран. Freezeframe тъкмо на мига, в който мяташе гранатата.

Ръката във въздуха, тялото напрегнато като пружина. Като се прибавеше и тъмният визьор, той изглеждаше, меко казано, зловещо.

— Еее, Хенрик — каза Хелстрьом, с далеч не толкова приятелски глас като по-рано. — Това там…

* * *

— … твоят брат ли е? — Стигсон и Рунеберг се обърнаха към нея и за няколко мига главата й беше абсолютно празна. Ризата лепнеше под сакото, въздухът в тясната стая изведнъж стана застоял и труден за дишане. Погледите им като че я изгаряха и минаваха право през нея.

Тя погледна към стаята за разпит, но там също беше станало съвсем тихо. Трябваше да опита да спечели време, да получи шанс да помисли… Но съдейки по погледите на двамата мъже, те очакваха незабавен отговор.

Така че какво трябваше да направи? Да излъже или да каже истината?

Вземи решение, по дяволите!

Тя преглътна няколко пъти, за да разкара буцата в гърлото си.

— Ами… — започна.

— Не е нужно да отговаряш, Хенрик!

Вратата в стаята за разпит се беше отворила и длъгнест мъж със зализана назад сива коса беше влязъл вътре. Мъжът разкопча пресилено тържествено позлатените копчета на блейзъра си, след което се настани на свободния стол до Хенке. В същия миг Ребека осъзна, че го познава.

— Клиентът ми отказва да отговори на — продължи мъжът, този път по посока на полицаите, поставяйки на масата куфарче, от което извади папка с документи, която остави до чашата кафе на HP.

— И така, сега бих искал да разбера защо разпитът е започнал, въпреки че клиентът ми ясно е заявил, че желае юридическият му съветник да присъства. Както сигурно знаете, това е престъпление срещу двайсет и първа глава от съдопроизводствения кодекс…

* * *

— Юхан Санделс!

Изненаданият глас на Рунеберг заглуши останалата част от изложението на адвоката.

— Как, по дяволите, е успял брат ти да наеме адвокат от неговата категория с толкова кратко предизвестие?

— Абсолютно никаква идея — отговори тя и сви рамене.

Което си беше и напълно вярно.

Какво, за бога, се случваше всъщност?

[1] Първият, най-лесен въпрос в шведския вариант на телевизионната игра „Стани богат“. — Б.пр. ↑

[2] Кралският парк и съответно улицата, минаваща по протежението му. — Б.пр. ↑

3. TIMEOUT

Решетъчната порта се затръшна зад него и той направи няколко стъпки по „Берисгатан“. Отново на свобода — мамка му, ама че хубаво!

Прокурорът беше отказал почти веднага. Едно блърнато клипче по всяка вероятност нямаше да е достатъчно за задържане, във всеки случай не и когато Юхан Санделс беше замесен.

Ченгетата очевидно не си бяха написали домашното, продължаваха да вярват, че той е дребна риба, на която ще изкарат ангелите с нощно нахлуване в апартамента, няколко часа търкане на дървената койка и доза от „горещия стол“[1].

Преди две години това спокойно можеше и да проработи, най-вероятно така би станало. Но сега той беше изцяло друг човек, играеше в значително по-висша лига, далеч отвъд разбирането на куките.

Дори и да беше избрал да наруши правило номер едно и да разкаже какво се беше случило наистина, малките им ченгесарски мозъци никога нямаше да могат да приемат реалността.

Намерих мобилен телефон в един влак, лъскав и сребрист, със стъклен тъчскрийн и чрез него бях поканен да играя една игра. An alternate reality game, която ми алтерира реалността за цял живот. Но аз се измъкнах или поне се опитах…

Някой го беше издал, това беше ясно. Беше пратил филмчето и дал името му на СЕПО. Клипчето съвсем не беше новата Запрудер лента[2], заснета от турист, който случайно беше уловил в кадър малко повече, отколкото бе възнамерявал. Операторът беше фокусирал върху него, беше знаел точно къде ще се намира. Което би трябвало да означава, че филмът беше дошъл от Играта. Но Играта едва ли печелеше нещо от залавянето му, напротив, нуждаеха се от него навън, на свобода, за да има поне малък шанс да изпълни мисията, която се опитваха да му пробутат.

Той самият беше обмислял нарочно да бъде арестуван. Да измисли някакво смешно престъпление, което да му осигури няколко месеца в пандиза и буквално да го извади от играта. Но точно както толкова много от другите му брилянтни идеи, той беше решил да я отложи до второ разглеждане. Затворът чисто и просто не беше his thing.

Been there, done that…

Ама че късмет, че Санделс типажът се появи.

Той беше позвънил на четири от най-големите фирми, беше питал за най-известните адвокати и на всички места беше ударил на камък с кисели подчинени, които само му дадоха половинчати обещания, че ще се обадят допълнително. Беше се настроил за младши адвокат от „Б“ отбора и поне още няколко нощи на койката.

Но изведнъж Санделс беше изскочил като Джак от кутията[3].

Може би адвокатът се беше изморил от семейния живот в провинцията и си търсеше причина да отиде до града, за да се срещне с любовницата?

С други думи, чист късмет. Или пък не…

Без значение кое от двете, той самият беше здраво насинен, окичен със забрана за пътуване, а освен това ченгетата бяха взели паспорта му.

Но поне беше свободен.

Пое още няколко дълбоки глътки въздух и после се насочи към магазина за цигари на няколко пресечки оттам.

* * *

Бяха го пуснали прекалено лесно.

Времевият таван за арест беше седемдесет и два часа, а когато ставаше дума за терористични престъпления, Окръжният съд на практика винаги беше на страната на СЕПО и вземаше решение за задържане. Но въпреки това Хенке беше лишеи от свобода едва за трийсет часа. Едва ли се дължеше на факта, че си беше намерил адвокат знаменитост.

— Стигсон, той откога е във Фирмата? — попита тя Рунеберг, който стоеше срещу нея на масата в ресторанта на полицията.

— Защо се интересуваш?

— Мислех си, че познавам повечето лица в СЕПО, но неговото беше ново…

Рунеберг се размърда съвсем леко, но достатъчно, че тя да го забележи.

— Окей, не, той не е нов, всъщност едно време ми беше началник. Но работи в чужбина много години. ООН, ОССЕ[4] или нещо такова, точно сега събираме всички възможни ресурси. Ти получи ли писмо, между другото?

— Писмо?

— Всички, които са в отпуск, ще бъдат помолени да се върнат на служба заради сватбата. Нуждаем се от всеки един обучен охранител, който е на разположение. Ситуацията в персонала и без това вече е напрегната заради всички от шведските демократи[5], които трябва да пазим от избирателите. Навита ли си? Става дума само за две седмици…

Тя поклати глава.

— Не точно сега, Луде, опитваме се всячески да уредим нещата със Sentry. Голяма бъркотия е с целия нов персонал и придобиването. Трябва да жонглирам с толкова топки, че не ми се мисли…

Тя изведнъж забеляза, че той беше успял да смени темата.

— Окей, при вас положението изглежда е горе-долу като при нас — допълни той. — Нов генерален директор и така нататък. Но можеш да си помислиш по въпроса, обещай ми. Искаш ли още кафе, между другото, скоро затварят?

Тя поклати глава и се изправи.

— Трябва да се прибирам, Мике е приготвил вечеря, а аз вече закъснявам.

— Окей — той избута стола си назад. — Как върви на домашния фронт с ъъх… Искам да кажа след…

— Тобе Лунд? Ами преодоляхме го. Мике е от хората, които прощават.

— Това е добре — Рунеберг погледна встрани за няколко секунди. — Виж, трябва да те изпратя и да те изведа. Нови шефове, нови правила, знаеш.

* * *

HP излезе от магазина за цигари, разкъса найлона на кутията и измъкна една „Марлборо“.

Ръцете му все още трепереха малко, но това най-вероятно се дължеше на никотиновата абстиненция. Или поне това беше обяснението, което той предпочиташе…

Две дълбоки дръпки на тротоара, за да успокои по-острия глад, после се отправи към метрото. Време беше да се добере до вкъщи и да инспектира щетите. Ченгетата сигурно бяха обърнали всичко в апартамента надолу с главата. Късмет, че вътре нямаше нищо, за което да се безпокои.

Отвори вратите към метрото и без да удостои касата за билети дори с един поглед, прескочи преградата с отработено движение и продължи към ескалаторите.

По пътя надолу го подмина висока платинено руса жена приблизително на неговата възраст и почти автоматично той остави погледа си да проследи движенията на бедрата й за няколко секунди, преди да се завърне към бъркотията в главата си.

Трябваше да опита да разбере какво, по дяволите, се беше случило и кой го беше натопил. И преди всичко защо…

Но първо трябваше да пробва да поспи няколко часа.

Стигна до дъното на ескалатора и се запъти бавно покрай перона към една свободна пейка.

Блондинката седеше наблизо. Музиката в грамадните й слушалки явно беше адски завладяваща, защото тя беше вторачила стъклен поглед право напред и изглежда изобщо не го забелязваше.

Все тая, мацките бяха най-малкият му проблем точно сега, а освен това, ако се съдеше по черния лак за нокти, бретона и мрачния стил на обличане, нея изглежда малко я влечеше емото. Не точно неговата чаша чай[6]…

Лек повей в краката му го накара да обърне глава към изхода на тунела. Изправи се с мъка, като в същото време влакът се зададе с тътен към перона.

* * *

— Във всеки случай беше хубаво да те видя, Нормѐн — каза Рунеберг, когато наближиха приемната. — Въпреки че обстоятелствата, естествено, можеха да са по-приятни…

Той приближи картата си към малък черен четец до вратата. Изглеждаше нов, светлите очертания, оставени от стария четец, който беше значително по-голям все още се открояваха ясно отзад на стената.

Рунеберг натисна дръжката, но вратата си остана заключена. Той измрънка нещо и повтори процедурата със същия резултат.

— Скапана система за сигурност — измърмори. — Две години за държавната поръчка, сума ти милиони, а боклукът все още не работи, както трябва…

Той изпълни процедурата за трети път, вече значително по-бавно и внезапно ключалката изщрака. Встрани, при рецепцията, двама души бяха въвлечени в разгорещен спор с пазачите. Рунеберг бързо я изпроводи покрай тях и нататък към външната врата.

Тя отвори уста, за да каже нещо, но Рунеберг я изпревари.

— Ще ти се обадя… — той направи леко движение с глава към тавана и на нея и бяха нужни няколко секунди, докато се усети, че стояха право под малката тъмна сфера на охранителна камера. Точно както и четеца тя изглеждаше съвсем нова.

Ребека сбърчи чело и за няколко мига двамата останаха да стоят един срещу друг, без да кажат нищо. После тя го прегърна бързо и отвори външната врата.

— Чао, Луде — каза на излизане, но по някаква причина Рунеберг не отговори, а вместо това неволно направи лека гримаса. Микро впечатлението трая само към секунда, после чертите на лицето му се върнаха към нормалното. Но за втори път в рамките само на няколко часа тя не можа да се отърве от чувството, че нещо не беше наред.

* * *

Бележката стоеше на външната врата и първоначално той за малко просто да я смачка и да я хвърли на стълбите. Малко сиво-бяло листче от рециклирана хартия с една-единствена жалка лента тиксо, която да го държи за вратата, съвсем същото като предшествениците му. Молим любезно да се въздържате от пускането на музика посред нощ или Припомняме правилата на кооперацията за бла-бла-бла…

Неочакваното нощно посещение за по чаша кафе с антитерористичния отряд логично беше накарало ръководството на блока да се посере. Той можеше без проблеми да си представи как е протекло обсъждането долу в общото помещение. Вече трябва да прибегнем до груби мерки, Йоста, този път напиши бележката с ГЛАВНИ букви…

Предишни години той винаги преместваше бележките върху вратата на Козела. Може би не много готино от негова страна. Малкият хашишен трол и без това го тресеше параноята, така че бележките му бяха дошли в повече. Чудно, между другото, че пичът не му каза нищо за местенето или че не звънна да помоли за помощ?

Но от друга страна, той самият не беше особено социален през последните месеци, а и беше отрязал кабела на звънеца много отдавна.

Е, неговият нов непознат съсед можеше спокойно да получи малко съобщение за добре дошъл.

Той отлепи бележката и я притисна здраво към съседната врата. Ръцете му все още трепереха леко, което го дразнеше повече, отколкото беше готов да си признае.

Ето така, добре дошъл в Жилищна кооперация „Формен 6“, mofo!

Той отстъпи крачка назад и тъкмо беше напът да се обърне, когато осъзна, че бележката не изглеждаше съвсем както обикновено. Вместо старческите заврънкулки на председателя съобщението беше изписано със закръглен, донякъде почти женски почерк.

ПРОБЛЕМИ?

НЕ СЕ ОТКАЗВАЙ, МОЖЕМ ДА ТИ ПОМОГНЕМ!

070–931151

Той замижа с подозрение срещу бележката няколко секунди. Действително се нуждаеше от малко instant salvation, но абонамент за „Стражева кула“[7] със сигурност нямаше да му помогне.

Ченгетата поне бяха показали достатъчно добри обноски, за да поправят вратата му, отбеляза той. Или поне що-годе във всеки случай. Две от ключалките бяха тотално на кайма, но третата се беше справила криво-ляво.

Изкривената рамка нададе дрезгав стон, когато той отвори вратата със сила.

Веднага щом пристъпи вътре, му се стори, че чува шум откъм съседната врата, и за няколко секунди си втълпи, че някой там, вътре, се готвеше да излезе.

Той затвори бързо вратата след себе си и прилепи око към шпионката, но новият му съсед явно се беше разколебал, защото нищо не се случи.

Е, рано или късно те сигурно щяха да се натъкнат един на друг. Точно в момента той имаше други неща, за които да мисли. ЗНАЧИТЕЛНО по-важни неща…

Ченгетата, естествено, не бяха открили USB паметта, която бе скрил в буркан кафе в хладилника, но иначе апартаментът изглеждаше приблизително както беше очаквал. Всяко едно чекмедже беше извадено, рафтовете — изпразнени, а лекьосаният пружинен матрак беше обърнат наопаки.

Редица предмети липсваха, това вече го знаеше. Беше получил копие от протокола за конфискация, преди да го изритат от ареста. Въпросът беше какво щяха да научат ченгетата от няколко измачкани джобни издания и един куп блокбъстъри? Да не говорим за обширната му колекция филми за възрастни…

За щастие от месеци не бе имал джойнт вкъщи, всъщност едва си спомняше кога беше пушил за последно. Трябва да е било в Дубай, когато оня фейк французин, наклонена черта hitman, му беше причинил лош грип[8], след което беше опитал да го натопи за убийството на секс богинята Анна Аргос.

Понастоящем стоеше настрана от тревата, параноята го тресеше достатъчно и без това.

Отдели десет минути да пооправи по-лошото от бъркотията, след което се просна на леглото.

* * *

— Между другото, имаш поща — каза Мике, когато вече почти се бяха наяли. — Нещо за банков сейф…

Тя се сепна и той разбра движението погрешно.

— Сори, нямах намерение да отварям писмата ти. Просто видях логото на СЕБ[9] на плика и автоматично помислих, че е за мен. Имам много неща на главата точно сега и…

— Няма проблеми — измърмори тя. — Нямам тайни от теб…

… вече, добави малко гласче в главата й и съдейки по реакцията на Мике, той също го чу.

Изправи се бързо и се върна с небрежно разкъсан плик.

Уважаема г-це Нормѐн,

Договорът за банков сейф с номер 0679406948, където Вие сте посочена като един от притежателите на ключ, е напът да изтече.

Затова Ви молим неотложно да се свържете с нашия офис на „Свеавеген“ 6, Стокхолм, за евентуалното му удължаване.

Ако не се свържете с нас в рамките на тридесет (30) дни от датата на това писмо, банковият сейф ще бъде отворен в присъствието на публичен нотариус, а съдържанието ще бъде съхранено от банката в продължение на още шестдесет (60) дни. След това съдържанието ще бъде продадено чрез аукцион, а евентуалната печалба минус таксата за продажбата ще бъде внесена в банкова сметка на името на притежателите на ключове за сейфа.

С уважение,

Л. Хеландер

СЕБ

— Мислех, че банковите сейфове са изчезнали отдавна — каза Мике с пресилено развеселена интонация. — Метална кутия дълбоко в подземно хранилище ми се струва доста старомоден начин за съхранение на ценности. Това е по-скоро нещо, което родителите ми или техните родители биха направили. Не знаех, че и ги имаш такъв…?

— Нито пък аз — отвърна тя.

Той понечи да каже нещо, но после изглежда размисли.

— Та какво ти се прави? — каза след няколко секунди пауза.

— К-какво? — тя вдигна поглед от писмото.

— Петък вечер е и за разнообразие и двамата сме свободни. Какво ще кажеш за кино?

— Ти нямаше ли работа? Мислех, че сте заринати догоре…

— Така е, но може да почака до утре. Новият филм с Клуни изглежда интересен.

Той продължи да се преструва на прекомерно щастлив, но и тонът, и усмивката не я заблудиха ни най-малко. Действително те си бяха говорили открито. Във всеки случай тя му беше разказала по-малко болезнените подробности от връзката си с колегата Тобе Лунд и Мике беше казал, че й прощава. Че вярва на уверението й, че всичко е било идиотска грешка и че тя обича него.

Но въпреки че наскоро беше изминала половин година от признанието й, въпреки че нито един път не бяха повдигали отново въпроса — дори при някоя от малкото им караници — тя без проблеми долови чувството, което бълбукаше под добре полираната му повърхност.

Той се съмняваше в нея…

И далеч не беше единственият…

Мике придърпа вестника от един от кухненските столове и запрелиства, докато стигне до правилната страница.

— Дават го във „Филмстаден Сьодер“, можем да хванем прожекцията в девет и да пием по бира след това…

Първоначалният й импулс беше да каже не. Компютърът й беше пълен с работа — неща, които наистина не можеха да чакат. Но късен филм и няколко бири може би щяха да подсилят илюзията, че връзката им продължаваше да работи. Може би дори щяха да накарат мозъка й да прескочи обичайния кошмар и да й помогнат да заспи по-лесно?

Или поне тя на това се надяваше.

— Добре, супер! Така ще направим — тя се помъчи да звучи, сякаш беше искрена. — Ще запазиш ли билети?

— Йеп!

Той се изправи, за да вземе лаптопа си, и тя се възползва от възможността да прочете писмото още веднъж.

Метална кутия дълбоко в подземно хранилище…

По някаква причина не можа да се сдържи да не изтръпне.

[1] Отново препратка към шведския вариант на „Стави богат“. За участниците, които отговарят на въпроси, се казва, че седят на горещия стол. — Б.пр. ↑

[2] Ейбрахам Запрудер, човекът който по случайност заснема убийството на Джон Ф. Кенеди. — Б.пр. ↑

[3] Jack-in-the-box (на шведски Gubben i lådan) — детска играчка, представляваща кутия с манивела. Когато манивелата се навие, зазвучава мелодия, в края на която от кутията изскача кукла, обикновено клоун. — Б.пр. ↑

[4] Организация за сигурност и сътрудничество в Европа. — Б.пр. ↑

[5] Sverigedemokraterna (Шведските демократи) — крайнодясна националистическа партия в Швеция. — Б.пр. ↑

[6] Изразът е взет директно от английския, където it’s not someone’s cup of tea означава, че нещо не е по вкуса на някого. — Б.пр. ↑

[7] Най-разпространяваното списание в света с тираж от 45 милиона броя месечно. Списанието е религиозно и се разпространява безплатно от Свидетелите на Йехова. — Б.пр. ↑

[8] Психеделично преживяване, което води до неприятни емоции. — Б.пр. ↑

[9] Skandinaviska Enskilda Banken (Частна скандинавска банка). — Б.пр. ↑

4. KNOWLEDGE IS POWER

— Здрасти, името ми е Ребека Нормѐн, явно имам банков сейф при вас?

Тя подаде писмото заедно с шофьорската си книжка на мъжа зад гишето.

Намираше се в малка рецепция зад анонимна врата, непосредствено близо до площад „Сергел“. Трябва да я бе подминавала сигурно хиляда пъти, без да я забележи. Звънец, домофон, гише и един-единствен костюмиран мъж. Зад него — малко стълбище, водещо надолу към тъмна стоманена врата. Всичко изглеждаше съвсем безобидно, ако не се брояха дискретните сфери на охранителните камери по тавана. Пет броя от абсолютно същия вид като тези горе в участъка, което сигурно беше с три повече от необходимото. Всяка педя в помещението се заснемаше от два ъгъла.

— Трябва да използваш картата си…

— Извинявай?

— Картата за достъп… за да влезеш в хранилището трябва да прокараш картата си за достъп през четеца — поясни мъжът и посочи с палец към стоманената врата зад себе си.

— С нея се отваря и съответното отделение там долу. После използваш ключа, за да отвориш самия сейф. Нали имаш ключ?

Тя поклати глава.

— Нямам нито карта за достъп, нито ключ. Честно казано, дори не знаех, че имам сейф, преди да получа писмото ви. Надявах се, че ще можеш да ми обясниш малко повече… — тя кимна към листа хартия пред него.

— Разбирам. Един момент…

Той започна да трака по клавиатурата пред себе си и тя изведнъж забеляза малкия монитор, дискретно вграден в гишето на рецепцията.

Освен това, щом мъжът извъртя леко тялото си, тя забеляза още един дребен детайл. Над едната му лопатка се виждаше малка, но добре позната гънка, контурът на по-дебел плат под ризата и добре стоящото сако. Беше виждала тази извивка хиляди пъти на работа както на себе си, така и при други. Мъжът носеше бронежилетка. Дали беше и въоръжен?

Тя пристъпи внимателно крачка напред, след което се наведе бавно над гишето. Проследи с поглед ръба на сакото надолу към бедрата на мъжа.

— Този сейф за ценности има двама титуляри — гласът му я стресна и тя несъзнателно се поизправи.

— Моля?

— Това си ти и човек на име Хенрик Петершон, познаваш ли го?

Тя кимна.

— Това е брат ми.

— Значи ключът и картата може би са в него?

Звучеше странно, че Хенке имаше сейф. Той едва ли притежаваше нещо, което да е достатъчно ценно, че да се нуждае от такъв тип защита. Но от друга страна, сметката за сейфа не беше платена, а това звучеше точно в негов стил. Като се има предвид как се беше държал през последните месеци, може би не беше толкова невероятно, че имаше тайни, които се нуждаеха от защита.

Тя сви рамене.

— Може така да е…

— Във всеки случай картата не е проблем — продължи той. — Тъй като си титуляр на сметката, мога да ти поръчам нова. Ще струва двеста крони. Освен това трябва да платиш пресрочената такса, ако не искаш да пробием сейфа?

— Разбира се, няма проблем, само ми пратете сметката.

Той кимна, след което натрака нещо на клавиатурата, което тя предположи, че беше поръчката.

— Готово, картата ще пристигне по пощата след два дни. Но за ключа, за съжаление, не мога да помогна.

— Какво искаш да кажеш?

— Този, който сключва договора, получава всички ключове. След това зависи от него или от нея да ги раздаде. Ключовете са защитени срещу копиране, така че нямаме възможност да изработим повече дори и да искахме. Именно затова се налага да пробиваме ключалката, ако клиентите не се свържат с нас.

— Н-но аз съм вписана като титуляр…

— Не е необичайно човекът, сключил договора, да посочи още няколко души в същата сметка като един вид застраховка. В случай че му се случи нещо…

* * *

PayTag — те стояха зад всичко. Макар че започваше да се затруднява все повече с подреждането на парчетата от пъзела, това заключение във всеки случай си оставаше желязно. PayTag бяха наели „Acme телеком услуги“ АД, които на свой ред бяха хоствали сървърната ферма горе в Шиста, която той беше взривил на парченца само преди две години.

Същите PayTag, които бяха решили да купят Argos-Eye и да превърнат всички съзаклятници горе в Хьотори сградата в мултимилионери до момента, в който той сам дръпна щепсела и потопи кораба заедно с екипажа и всичко.

Но PayTag просто бяха продължили напред. Поглъщаха дребни предприятия с бясно темпо, докато империята се разрастваше и ставаше все по-силна.

Той беше изнамерил всички възможни факти за PayTag, които се носеха из киберпространството. Повечето от тях беше запазил на една флашка, която ченгетата бяха пропуснали.

Но така или иначе нямаше опасност, той знаеше почти всичко наизуст.

Запали цигара, дръпна и изпрати почти перфектно кръгче дим към пожълтелия от никотин таван.

1992 — PayTag е основана от четирима американски студенти. Бизнес идеята е гъвкави парични преводи през интернет. В идеята няма нищо лошо, но чисто технически са избързали с десет години и софтуерът прави проблеми. Въпреки това в проекта се влива рисков капитал и се изграждат няколко сървърни ферми, които да се справят с всички кеш трансакции, които се очакват.

1997 — След пет години на червено бюджетът започва да пресъхва. Следват спорове и двама от основателите се отказват. Другите двама решават да сменят курса и в отчаян опит да намерят приложение на неизползваните си ферми започват да дават под наем място за съхранение на други компании, които се нуждаят от външен бекъп, в случай че собствените им сървъри се сринат. Момчетата са се натъкнали на златна мина и клиентите заприиждат почти незабавно.

1999 — Финансовите отчети за пръв път излизат на плюс, при това доста приличен, което прави PayTag почти уникални в IT бранша.

2001 — БАМ! Глобалният IT балон издиша, но тъй като нуждата от сигурен бекъп е по-голяма от всякога, PayTag продължават да отчитат малка печалба. Освен това въпреки срива на борсата компанията някак си се сдобива с нов капитал. Започва истинска шопинг треска измежду конкурентите, които са на прага на фалит, и PayTag започва да се разклонява из целия IT сектор. Инсталации, услуги, консултации — you name it!

2005 — Предприятието се листва в NASDAQ. Най-големият единичен акционер става фондация, която вероятно е свързана с двамата останали основатели, но различни финансови хитрости в стил ИКЕА на практика правят невъзможно да се разбере дали това наистина е така.

2009 — Още една повратна точка! IT гуруто и любимец на медиите Марк Блек е назначен за нов изпълнителен директор. Той незабавно се захваща с осъществяването на виждането си за бъдещето — Облака. Клиентите няма вече да качват само критичния си бекъп при PayTag, ами ВСИЧКАТА си информация. Сървърните помещения ще бъдат премахнати от офисите и ще заплават в мрежата — или по-точно казано, в една от добре охраняваните гигантски сървърни зали на PayTag, които сега никнат като гъби в селските райони из цял свят.

Но той беше почти сигурен, че Играта водеше началото си много преди ’92, а PayTag изглежда всъщност са били съвсем легитимни в продължение на много години. Следователно пътищата им трябваше да са се пресекли някъде.

Играта например можеше да бъде таен финансист, появил се насред срива на IT сектора.

Алтернативно мистериозната фондация, която притежаваше мажоритарния дял акции, можеше в действителност да прикрива нещо значително по-неприятно от две алчни малки Кампрадчета, които не искат да плащат данъци.

Но най-сигурният начин да се поеме контрола вероятно не беше чрез дялово участие или поне не само.

Трябваше някой да присъства намясто, да следи дали всичко се изпълнява според желанията, което неочаквано го отведе до последната му теория.

Точно както той самият беше направил с ArgosEye, Играта предполагаемо беше вкарала троянски кон в PayTag. Нещо или някого който на повърхността изглеждаше като ценна придобивка, но всъщност прехвърляше със себе си нещо фатално отвъд стените. За да проработи тази тактика, троянецът трябваше да бъде внедрен в най-високото ниво на пирамидата. И в такъв случай имаше само един кандидат…

Марк Блек.

Именно под неговото ръководство компанията беше придобила наистина световен обхват. Облакът и сървърните ферми бяха части от виждането на Блек, а собствениците на PayTag изглежда му бяха предоставили пълна свобода на действие. И знаменитостите, и политиците обичаха захаросаното копеле, а на медиите им потичаха лигите на практика по всичко, с което той се захванеше. Изглежда никой не беше загрял кой всъщност беше Блек. Никой освен Хенрик HP Петершон.

Само ако можеше да си поговори малко с mr Black.

Око за око.

Играч срещу Играч…

Той дръпна за последно от цигарата и я изгаси в препълнения пепелник върху нощното шкафче.

Среща с Марк Блек. Това всъщност не беше лоша идея.

* * *

— Марк Блек, изпълнителен директор на PayTag и по този начин непряко нашият най-висш началник, както знаете, пристига тук само след две седмици…

Ребека изкара с кликване първата картинка от пауърпойнт презентацията си. Тя изобразяваше трийсетина души, облечени в бяло и носещи маски на Гай Фокс[1] и издигнали плакат.

— Оценката на опасността в момента е определена като висока, което се дължи преди всичко на различните протести, на които сме ставали свидетели при други откриващи церемонии.

Тя превключи на следващата картинка с демонстранти, отвеждани от полицията.

— Частният самолет на Блек с регистрационен номер November Six Bravo ще се приземи на летище „Брома“ на двайсет и шести юни в 19:55 часа. Шелгрен и аз ще го посрещнем с аудито, Мршич и Пелебергс ще чакат пред терминал едно с втората кола. Отиваме директно до „Грандхотела“ и аз и евентуално Мршич ще се качим с Блек догоре. Това ще го решим по пътя. Блек очевидно не е очарован от идеята да има твърде много охранители около себе си… Разполагаме със стая 623 в същия коридор като апартамента на Блек и аз ще преспя там.

Изведнъж почувства устата си суха, направи пауза и отпи глътка от чашата вода на масата отпред.

— Тръгване към Крепостта в 06.15, двайсет и седми. Същите коли и екипажи като предния ден. Ръководителят на обекта, както и Антеа Равел от управителния съвет ще ни посрещнат…

Тя видя как няколко от охранителите си размениха погледи и продължи бързо, преди някой от тях да си е отворил устата.

— Церемонията по откриването започва в 09:30, а пресконференцията е директно след това. Въпроси дотук?

Никой от останалите шестима души в малката конферентна зала не помръдна.

— Добре — продължи тя. — Линд, ти и Гудмундсон ще ни посрещнете намясто. Говорил ли си с ръководителя на обекта?

Линд, жилав мъж със слънчев загар на четиридесет и нещо, прочисти гърло и се загледа в малкия черен бележник, който държеше на масата пред себе си.

— Да, всичко е изяснено. Трийсет журналисти са предварително регистрирани, после пристигат трупа местни политици, министърът на икономиката с антураж и няколко представители на някои големи клиенти. Общо шейсет и двама души, но може да бъдат малко отгоре. Трябва може би да добавя, че няма имена, които да будят подозрение. Естествено, проверихме всички…

Когато прегледът на ситуацията приключи, тя слезе по стълбите до долния етаж, поздрави няколко души, чиито лица разпозна, и се шмугна в претрупания малък офис на Мике. Той седеше наведен пред компютъра и едва погледна нагоре.

— Здрасти! — тя се наведе и го целуна бързо по бузата.

— Здрасти, Бека, добре ли мина всичко? — той се завъртя в стола.

— Да, посещението на Блек е под контрол.

— Хубаво, цялата фирма изглежда малко луднала. Събитие е, че реши да дойде тук толкова бързо след придобиването на компанията. Ще пътуваш ли с него горе до Крепостта?

Тя кимна едновременно с иззвъняването на мобилния му телефон.

Той го взе от бюрото и погледна екрана. После бързо се изправи.

— Сори, трябва да вдигна. Имаме адски много работа в момента, направо ни засипват с обаждания…

— Няма проблем, аз така и така излизах. Исках само да те питам за снимките…

— Снимките? — той вече беше направил крачка към вратата и вдигна телефона до ухото си.

— Тези, които направих в петък на микробуса. Щяхте да им правите пиксел амплификация или както там го наричате?

Телефонът продължаваше да звъни и тя ясно видя, че ситуацията го притесняваше.

— Аха, не, не стана. Виж, трябва да вдигна…

Тя му махна и излезе от стаята.

— Ало… Да, всичко се движи според плана… — чу го тя да казва, преди вратата да се затвори зад нея.

* * *

Той не смееше да си вземе собствен компютър. След два месеца като служител в ArgosEye предната зима беше научил колко много следи оставяше човек както в нета, така и на собствения си харддиск. Нямаше шанс дори да си помисли да ги покани на такава шведска маса.

Вместо това беше разработил стратегия, при която произволно сменяше различни компютри под наем. Кратки спирки, където минималните му интернет следи щяха да бъдат прикрити от тези на хиляди други. Или поне в това се убеждаваше самият той. В действителност трябваше да стои далеч от интернет. Да направи като беглеца Ерман, да отреже всичките си връзки с обществото, да се скрие в малка земеделска къщурка в гората и да води lowtech-life далеч под радара на Играта.

Но много бързо беше изоставил тази мисъл. Той беше дете на асфалта и животът на Скугсмуле[2] със сигурност щеше да го убие. Точно както направи и с бедния Ерман…

Не, по-добре да действа хладнокръвно, да продължи да играе и да използва спокойствието, за да събере възможно най-много парченца от пъзела. Да се подготви колкото се можеше по-добре, така че да бъде в добра позиция, когато поискат отговори от него.

Или поне така го беше планирал зимата след срещата с Водача.

Мамка му, трябваше, естествено, да ограничи цикленето на Xbox и да се концентрира върху реалността значително повече, отколкото го беше правил досега. Но до момента, в който ченгетата разбиха вратата на апартамента му, тоталното затишие почти беше успяло да го убеди, че срещата в гората е била просто лош сън. Побъркана фантазия, родена от неговия fucked up, жаден за респект шибан мозък…

Но разбира се, той знаеше, че това не е така.

Твърде многото часове с контролера — или с пишката — в ръка правеха разконцентрирането лесно.

Бяха изминали шест месеца, откакто получи мисията горе в онова зловещо гробище за домашни любимци. Шест месеца измамно спокойствие и половината от времето за отдих, което му беше обещано.

Днес беше време за библиотеката на „Медборярплатсен“[3]. Най-далеч в единия ъгъл, откъдето можеше да вижда всички, които влизаха и излизаха, без те да го забележат.

Той плъгна малката USB памет в един от слотовете на компютъра и зачака да се отвори папката с файловете. После стартира програмата за защита, която беше най-горе в списъка.

Сканиране… моля, изчакайте, съобщи малък диалогов прозорец, едновременно с което един брояч започна да се върти. Обикновено отнемаше само минута да се сканира за шпионски софтуер или признаци за проникване. Петнайсет минути, никога не оставаше по-дълго, а като се имаше предвид развитието през последните дни, беше време да се ограничи още повече.

Той тропаше нетърпеливо с крак, докато гризеше неравния си нокът. Все още му оставаше половин година… Шест месеца, сто и осемдесет денонощия, за да измайстори план, изход, стратегия за измъкване, която да го освободи от целия този дяволски капан, в който се беше оказал.

Грешка — в който те се бяха оказали… Защото, както и да го въртеше и сучеше, не можеше да избяга от заключението, че Бека се забъркваше все повече и повече всеки път, когато те се доближаха един до друг.

А след срещата в гората, когато тя го събра с Водача, едно ново-старо и меко казано неприятно чувство беше напомнило за себе си.

Чичо Таге го беше нарекла тя. Твърдеше, че той е бил един от старите приятели на баща им от запаса. Че те — тя, той и бащата — дори са ходили на гости в лятната вила на чичото, когато са били малки.

Естествено, той беше опитал да й разкаже истината, но без никакъв успех.

Тя така и не беше повярвала напълно на историята с Играта въпреки всичките му предишни опити да й обясни. От друга страна, очевидно бе готова да приеме без ни най-малки резерви образа на чичо Таге.

Мамка му, в гласа й почти се появяваше някаква нежност, когато говореше за него, горе-долу както когато говореше за бащата. Времето определено беше накарало паметта й да избледнее, що се отнасяше до стария. След само още няколко години сигурно въобще нямаше да си спомня всички пъти, когато онзи го беше пребивал.

Всички пъти, когато шибанякът беше лъгал лекари и социални и беше убеждавал нея и майка им да подкрепят измислените му истории.

Не, колкото и да се опитваше, просто не можеше да обуздае омразата, която кипваше в него веднага щом станеше дума за стария. И същото се отнасяше за „чичо Таге“.

Омразата и — let’s face it — ревността…

Само допреди няколко години той никога не би признал, че се чувстваше така, че изпитваше това и към бащата, и към Даг. Като че бяха откраднали неговата Бека и я бяха превърнали в съвсем друг човек.

Някой, когото той едва помнеше. Непознат.

Ревност и омраза, значи — доброто старо комбо, допълнено с неговото и без това вече ниско ниво на надеждност, ефективно разбиваше всички възможности да я убеди в истинската самоличност на Таге Самер.

Но той съвсем не можеше да я вини. Факт беше, че цялата му история звучеше толкова шибано невероятно, че на него самия понякога му беше трудно да повярва в нея. За щастие, му бяха останали малко memorabilia, които бе скрил на сигурно място.

На първо място, това беше телефонът, които беше завоювал преди две години горе на Е4 от Кенг „58-и“ Хаселквист. С изключение на цифрите на гърба телефонът беше абсолютно същият като този, който беше намерил във влака и който го беше въвлякъл в цялата тая болна история.

След това идваше картата за достъп, малкият бял заек, който бе изпаднал от една книга горе в НК и който му беше помогнал да спре часовника на нормалния си живот, давайки му достъп до негова собствена Страна на чудесата.

Третият предмет в колекцията му беше харддискът с всички файлове от ArgosEye, фирмата, която се беше погрижила Играта да остане скрита в дълбоководната гробница на интернет.

Троянецът, който Манге беше конструирал и който той сам, с известни усилия, бе успял да внедри в информационната мрежа на компанията, беше свършил работата си. Множество неща бяха изкарани на светло: фалшивите тролове, блоговете, които предоставяха готово пакетирани мнения по поръчка, списъкът в стил Щази на опонентите с различни възгледи и цял куп други съмнителни дейности, с които Филип Аргос и бандата му се бяха занимавали в най-горните офиси на Хьотори сградата.

Но въпреки че подозираше, грешка — въпреки че знаеше, че ArgosEye прикриваше Играта, помагаше й да остане скрита, като същевременно регистрираше всички, които си пъхаха носа или нарушаваха Правило номер едно изтеклите файлове не бяха разкрили и едно-единствено мизерно доказателство, че теорията му всъщност беше вярна. Може би бяха подсигурили този тип информация зад двойни катинари или пък шпионската програма на Манге чисто и просто беше търсила на грешните места?

Играта не беше изплувала на повърхността, както се беше надявал. Все още се спотайваше в дълбините също толкова невидима, колкото и преди. С други думи: нещата, които беше записал, всъщност не доказваха нищо за никого, който не беше запознат с цялостната картина. Дори и последното попълнение в колекцията му нямаше реална доказателствена стойност: обикновен лист А4 с напечатан текст, който всеки би могъл да напише. Последната ти мисия, HP, беше казал Таге Самер, a.k.a. Водача, там, между надгробните плочи, докато пийваха кафе заедно.

След всичко, което сам беше направил, за да прецака Играта — плановете, които съсипа, и всички пари, които отмъкна — мръсникът все пак изглеждаше напълно спокоен. Като че положението беше no hard feelings…

Но от друга страна, мисията, която му домъкнаха, не беше каква да е.

Пред ама че шибан избор беше изправен.

Изпълнеше ли мисията, на практика беше изцяло прецакан. Fucked for life във всички нюанси на понятието. Ако пък не го направеше, не само неговият живот щеше да е заложен на карта…

ДЕБАА!

46 от 78 файла проверени, няма намерени чужди обекти, съобщаваше програмата.

Той погледна към часовника. Беше минала над минута, оставаха само девет, преди да трябва да се чупи.

Хайде, хайде, хайде… Скапаните бавни компютри на библиотеката!

Сканиране…

70 от 78 файла проверени, няма намерени чужди обекти.

Той се наведе над клавиатурата, премести курсора върху интернет иконката и се подготви да започне. Без търсачки, право на адреса, после изтриване на всички отметки и бисквитки от компютъра, преди да излезе. Абсолютно колкото се може по-малко следи…

Неочакван звук откъм вратата го стресна. Той вдигна глава и се огледа внимателно над ръба на монитора.

Нисък мъж, облечен с кожено яке, тъмни очила и бейзболна шапка, смъкната над челото, беше влязъл в компютърната зала.

Мъжът остана на вратата, докато обходи работните места с поглед, и нещо в цялостния му вид незабавно накара всички алармени системи на HP да зазвънят като полудели.

По дяволите!

* * *

Тя набра номера и натисна зелената иконка.

Свързване… твърдеше дисплеят, но след като се взира в него сигурно половин минута, осъзна, че той грешеше. Раздразнено спря повикването и повтори ритуала. Най-новият смартфон, а не можеше дори да се позвъни с него…

— Телефонната централа на полицията — каза изведнъж глас от слушалката, преди дори да са се чули и няколко сигнала.

Тя се поколеба две секунди:

— Лицензионният отдел, благодаря — каза след това.

— Един момент.

Добре дошли в лицензионния отдел, времето за изчакване се очаква да бъде… шест… минути…

Тя въздъхна и погледна към ръчния си часовник. За миг обмисли дали да не отложи разговора и вместо това да звънне на Рунеберг, за да пробва да получи повече информация за случващото се…

Стигсон и беше забранил да се свързва с Хенке. Но това всъщност не беше голям проблем. Тя дебнеше Хенке от няколко седмици, всъщност вече месеци, като се замислеше. Но въпреки че знаеше, че си беше вкъщи, той нито отваряше вратата, когато му звънеше, нито дори отговаряше на обажданията й.

Няколко есемеса по задължение, това беше на практика всичко и тя не хранеше никакви илюзии, че сега би било по-лесно да се свърже с него.

Онзи сейф я притесняваше.

Очевидно Хенке имаше тайни, които бяха толкова ценни, че се беше видял принуден да ги скрие в трезор дълбоко под земята. Хората на Стигсон вече бяха изпразнили апартамента му, нужно беше само човекът, който преглеждаше конфискуваното, да намери копие от договора за сейфа или пък съобщение, подобно на това, което тя самата беше получила. Една заповед за обиск, след това щяха да извадят свредлото и тайните на Хенке да избягат навън.

Каквото и да имаше в онзи сейф, то едва ли щеше да подобри ситуацията му.

— Лицензионен отдел, Першон… — гласът я накара да се сепне.

— Да, здрасти, ъъм, името ми е Ребека Нормѐн… — тя погледна към листа хартия пред себе си и опита да събере мислите си. — Става дума за молба от охранителна компания за разрешение за носене на оръжие. Просто се чудех докъде сте стигнали…

* * *

Ченге!

HP залегна инстинктивно зад монитора. Онзи целият миришеше на фуражка толкова силно, че от миризмата носът му запари.

Той се наведе надолу, за да издърпа USB паметта от компютъра. Хич не мислеше да им предостави цялото инфо, което беше събрал през последните месеци. СЕПО гарантирано щеше да намери начин да използва всичко срещу него, за да го задържи за неопределено време…

Пръстите му обхванаха пластмасовия стик, но в същия миг мъжът с шапката избухна в шумна тирада на непознат език. Друг, по-тънък глас отговори почти незабавно и щом HP надникна предпазливо, откри как шапкарят излезе от залата заедно с една жена на средна възраст, която бе стояла през няколко компютъра от него.

Той изчака още няколко секунди, после бавно се поизправи и си отдъхна.

Фалшива тревога.

По дяволите, съвсем се беше побъркал!

Сърцето му продължаваше да бие твърдо като камък в гърдите, ръцете му трепереха и се наложи да си поеме няколко дълбоки глътки въздух, за да успокои пулса си. Крайно време беше да сгъне параноя чадъра и да се завърне към задачите за деня.

Сканиращата програма определено трябваше вече да е приключила, а той беше любопитен какви реакции в медиите беше предизвикало задържането му.

Афишите по будките, странно, продължаваха да рекламират съвети за отслабване, но в интернет версията на „Експресен“ определено трябваше да пише за него.

Държавната служба за сигурност арестува снощи 32-годишен мъж, заподозрян в подготовка за терористично престъпление.

Източник от СЕПО заяви, че залавянето по всяка вероятност е предотвратило терористичен акт на шведска земя.

Йеп, ето така се осигуряваше повишено финансиране. Това, че го пуснаха само след няколко часа, вероятно нямаше да бъде публикувано по-рано от следващата седмица, а дотогава вече на никого нямаше да му пука.

Медийният прозорец е тесен, Хенрик, хората смогват да следят само по една история…

По дяволите, понякога Филип и ArgosEye-бандата горе в Хьотори почти му липсваха. Въпреки че се бяха погрижили Анна Аргос да бъде убита и почти бяха успели да го натопят за убийството, да не говорим за всичко, на което го бяха подложили, когато прикритието му се пропука, той не можеше да се сдържи от време на време да си фантазира какво би станало, ако не го бяха разкрили.

Кой щеше да бъде гой сега в такъв случай?

Приятелят на Рилке?

Дясната ръка на Филип?

Или още по-добре: неговият наследник… Верният партньор на Водача, може би дори един бъдещ Марк Блек. Всичко това не звучеше никак зле…

На монитора изведнъж се беше отворил малък зелен прозорец. Програмата явно беше забила, когато той помръдна USB паметта.

Мамка му, още две пропилени минути!

Той премести раздразнено курсора, за да затвори прозореца и да стартира сканирането наново. Но в мига, в който стрелката достигна кръстчето в горния десен ъгъл на прозореца, започнаха да се появяват букви.

Една по една, докато образуваха изречение, което накара космите по ръцете му да настръхнат.

И

С

К

А

Ш

Л

И

Д

А

И

Г

Р

А

Е

Ш

Е

Д

Н

А

И

Г

Р

А

Х

Е

Н

Р

И

К

П

Е

Т

Е

Р

Ш

О

Н

?

Той се хвърли под работната маса и изтръгна USB-паметта от компютъра. Изправяйки се обратно, удари главата си в плота, препъна се в офис стола и беше напът да се просне по лице на пода. В последния миг се улови за масата, издърпа се на колене и опита отчаяно да извърне глава. Но беше твърде късно. Погледът му бе привлечен неумолимо към монитора, както обречено насекомо към UV лампа.

Бягай, крещеше ужасен малък глас в ухото му.

Изчезвай, по дяволите, глупак!

Но тялото не му се подчиняваше.

Вместо това той остана на колене пред монитора с полуотворена уста и очи, ококорени като топчета за пинг-понг, докато мозъкът му поглъщаше това, което се случваше на екрана.

Отвори се нов прозорец на програма и започна да тече слайд шоу. Копи-пейст на заглавия от различни новинарски сайтове:

Кралският двор съобщава за рекордно голям интерес измежду чуждестранните медии във връзка с предстоящата сватба на принцесата…

Огромно сървърно помещение открито на мястото на старо военно съоръжение северно от Упсала. Строга охрана…

Докладвана е още една масивна хакерска атака, но както и при предишните случаи полицията твърди, че изглежда няма открадната информация…

„Сьодра летен“[4] затвори за втори път в рамките на една седмица поради компютърна грешка, която спря работата на бариерите и вентилационната система…

Няколко водещи новинарски сайта отново затварят полетата си за коментари…

Разпозна всичко, самият той бе издирил статиите, беше извадил най-важното и го беше записал на USB паметта.

После изведнъж последваха нови изрезки, такива, които не си спомняше:

За трета поредна седмица се съобщава за смущения в компютърните и мобилните мрежи. Отнася се главно за операторите 3 и Телиа, но и други са засегнати…

Три килограма плутоний от секретен шведски проект от Студената война наскоро са били предадени на САЩ. „Няма да бъде използван за военни цели“, обещава министърът на външните работи…

ЕС принуждава Швеция да приложи Директивата за съхранение на данни!

Заглавията изчезнаха и бяха заменени от лаконични текстови съобщения:

Входящо съобщение, 03/04 09:55:

Смених си работата, това е новият ми номер. Обади се! /Бека

Входящо съобщение, 12/04 14:55:

Защо не си вдигаш телефона? /Бека

Входящо съобщение, 02/05 16:39:

Отново ходих до вас и ти звънях. Телевизорът беше включен.

Защо не отвори? /Бека

Изходящо съобщение, 06/05 22:02:

Хей, Мангелито, върна ли се? /HP

Входящо съобщение, 14/05 21:13:

Какво става с теб, Хенке? Добре ли си? Моля те звънни ми! /Бека

Изходящо съобщение, 15/05 03:11:

Манге, обади се, трябва да говорим пронто! /HP

Входящо съобщение, 23/05 18:36:

Моля те, Хенке, отговори!!! /Бека

В мига, в който осъзна, че четеше собствения си есемес трафик, текстът изчезна от монитора и бе заменен от движещи се образи.

Добре позната фигура, която отмъква чадър от торба.

CUT

Кортеж конници по улиците на Стокхолм.

CUT

Облечена в черно фигура върху мотопед.

CUT

Цивилен полицейски автомобил, който се преобръща на slow motion.

CUT

Горяща къща в гората.

CUT

Мършоядни птици, кръжащи над пясъчни дюни.

И накрая:

Силуетът на възрастен мъж с шапка, който се открояваше на фона на покрита със сняг горичка, пълна с примигващи фенери.

Внезапно екранът почерня. Но HP все още не можете да отлепи поглед. Стоеше неподвижно пред монитора, затаил дъх и чакаше. Когато съобщението най-накрая се появи, той за малко да се напикае:

ВРЕМЕ Е ДА РЕШИШ, ХЕНРИК!

ТОВА Е ПОСЛЕДНАТА ТИ МИСИЯ.

ИСКАШ ЛИ ДА ИГРАЕШ ЕДНА ИГРА?

YES

OR

NO?

[1] През 1605 г. група католици планират да убият английския крал Джеймс I, като взривят сградата на Парламента. Атаката е насочена срещу протестантската власт, която репресира католицизма. В символ на т.нар. Барутен заговор се превръща Гай Фокс, човекът, който е трябвало да запали фитила. И до днес, залавянето му се празнува в Англия на 5 ноември, като публично се изгарят чучела, носещи маска на Гай Фокс. През годините Фокс е бил изобразяван и в позитивна светлина, като най-скорошният пример са комиксът „В“ като вендета и филмовата му адаптация, където главният герой, борещ се срещу тоталитарно правителство, носи маска на Фокс. Впоследствие маската се превръща и в символ на Анонимните, интернет активистка група с анархистични възгледи, както и на различни антиправителствени протести по цял свят. — Б.пр. ↑

[2] Фантастичен герой, измислен от Йоста Фром с образователна цел. Скугсмуле живее в гората и според историята идва да играе и пее с децата, които са на лагер, и им разказва за природата. — Б.пр. ↑

[3] Голям площад (както и спирка на метрото със същото име) в „Сьодермалм“, Стокхолм. — Б.пр. ↑

[4] Южната връзка, магистрала в Швеция, дълга 6 км, от които 4,6 минават през тунел. Магистралата свързва пътищата между Стокхолм и Нака. — Б.пр. ↑

5. GHOSTS FROM THE PAST

Тя трябваше, разбира се, да опита да се свърже с него, той все пак беше неин брат. Трябваше да каже на Стигсон да вземе проклетия си правилник и да си го завре в…

Но всъщност вече беше опитала. Дебна го почти цяла пролет, звъня му, писа му и няколко пъти тропа по вратата на апартамента му. Той беше там, знаеше го. Жилището миришеше на обитавано, а не на застояло, както през месеците, докато той беше заминал.

От улицата на два пъти бе забелязала примигваща светлина от телевизор горе в апартамента, но той въпреки това не беше отворил.

Освен това по някое време през зимата явно беше сменил бравите, защото резервните й ключове вече не пасваха. Беше й ядосан. И тя знаеше точно защо…

Не одобряваше контакта й с Таге Самер. Той знаете много добре защо тя харесваше стария мъж, и именно поради същата причина Хенке беше принуден да го ненавижда, без дори да му даде шанс.

Чичо Таге напомняше за татко…

Но макар че Хенке беше твърдоглав идиот, тя беше задължена да му помогне.

Да направи каквото можеше, за да го спаси от него самия.

Тя изнамери номера в тефтерчето, поколеба се няколко мига и накрая го набра.

Беше идиотска идея. Но нямаше избор…

Той отговори след първия сигнал:

— Охранителен отдел, Рунеберг!

— Здрасти, Луде, Ребека е. Сори, че ти звъня толкова късно, но заложих на това, че работиш…

— Ама здравей, Нормѐн! М’да, светнали сме нощните лампи и работим по тъмно. Затрупани сме до шията, както знаеш. Да не би да звъниш, за да кажеш, че си размислила? Копнееш да се завърнеш в кораба-майка?

Гласът на Рунеберг звучеше точно както обикновено, което направи продължението малко по-лесно.

— Не, не съвсем. Все още обмислям предложението — излъга тя. — Исках да те помоля за една услуга, Луде… Малко деликатна.

— Ммм.

Стори й се, че чу офис столът да изскърцва, докато той изпъва едрото си тяло.

— Става дума за брат ми…

— Обади ми се на мобилния след десет минути — интонацията му незабавно зазвуча съвсем различно.

— К-какво…

Но той вече беше затворил.

* * *

За трети път през последните пет минути той надзърна предпазливо през щорите и се взря надолу към сумрачната улица. Всичко изглеждаше спокойно, но въпреки това знаеше, че го наблюдават. Сто про, абсолютно сигурно, никакво съмнение…

Всяко едно движение, всяка страница, която беше посещавал, есемесите му. Бяха следили всичко въпреки железните предпазни мерки. Играеха си с него, опитваха се да се ебават с мозъка му.

И много добре им се удаваше…

Той пусна щорите и обиколи дивана, първо едно кръгче, после още едно. След това седна, избарабани по едното си коляно, преди да намери нокът, който все още не бе успял да изгризе напълно. Планът му дотолкова, доколкото бе имал такъв, не беше предвиждал такъв сценарий.

Not by a longshot!

А той дори се беше опитвал да се убеди сам, че са го забравили…

Epic fucking fail!

Трябваше да се разкара от апартамента, и то на мига, тук не можеше да си намери място от нерви. Часът беше едва малко след седем сутринта и обикновено биха оставали няколко часа, докато той стане от леглото. Но преживяването в библиотеката явно бе отпушило всички бентове в мозъка му. Главата му все още беше изпълнена с трептящи малки фрагменти от образи. Като че беше сънувал цял филм с начало, среда и край, но сега си спомняше само отделни случки. Мементо сцени, които не можеше да подреди, колкото и усилено главата му, която вече беше почнала да го боли, да се бореше с проблема.

Освен това препълненият пепелник на масата току-що беше погълнал последната му цигара, което представляваше съвсем легитимна причина да отскочи до „ШуЕлван“[1] долу при „Марияториет“ и да подиша малко чист въздух.

Веднага, щом отвори външната врата и излезе на улицата, усети очите им във врата си. Завъртя глава, провери от всички възможни ъгли, но те, естествено, бяха твърде умели, за да се оставят да бъдат разкрити толкова лесно.

Въпреки че беше рано сутринта, в „ШуЕлван“ вече се бяха наблъскали четири-пет души. Мускулест татуиран мъж до един от рафтовете му хвърли бърз поглед с периферното си зрение и HP замръзна по средата на крачката си. Беше почти сигурен, че е виждал пича и преди. Мъжът разглеждаше десертите престорено невинно, което доубеди HP — желираните бонбони едва ли влизаха в LCHF диетата[2]. Нямаше друг избор, освен да се завърти кръгом и да излезе от магазина възможно най-бързо. Реално трябваше да се върне в апартамента, но без цигари определено щеше да пукне.

Вместо това продължи надолу по „Хорнсгатан“, нататък към „Слусен“, докато се бореше с изкушението да пресече между колите от сутрешния трафик, поставяйки преследвачите на изпитание. Разходката продължи по-малко от пет минути, но въпреки че не беше особено топло, тениската лепнеше за гърба му и той беше принуден да седне на една от пейките до входа към метрото, за да си поеме дъх.

Беше схванат не само в тялото и успя да порови доста из джобовете си в търсене на цигари, преди да си спомни, че тъкмо липсата на никотин беше причината да предприеме цялата тази малка екскурзия.

Имаше „Пресбюро“[3] точно в началото на метростанцията и той отправи няколко бързи погледа около себе си, преди да се надигне и да се насочи натам.

Явно тъкмо беше пристигнала мотриса, защото на входа на метрото изведнъж го пресрещна цяла тълпа, запътила се навън.

Офис служители с вратовръзки и сака, ранобудни туристи и съвсем обикновени шведи на път за работа. Той снижи брада към гърдите си и се запровира с лакти през тълпата, откъдето се чу кисело роптаене, но на него не му дремеше.

Ненадейно го смушкаха отстрани и той за малко да загуби равновесие. Погледна ядосано нагоре, наоколо прехвърчаха лица от всички посоки, но нямаше как да определи кой го беше бутнал.

После потокът изведнъж секна и той се озова в билетното помещение. Но вместо да тръгне към малката будка, остана намясто, докато мозъкът му търсеше правилната синаптична връзка. Лицата на един от преминаващите също му беше познато. Възможно беше бодибилдърът в „ШуЕлван“ да е бил шега на мозъка му, но това тук беше друго. Погледът, челото, издадено над носа и очите, всичко му беше ужасно добре познато. Но нещо не се връзваше, нещо липсваше, за да се нареди пъзелът.

Трябваха му още няколко секунди, преди мозъкът му да направи необходимите връзки.

Брадата!

Той направи няколко колебливи стъпки обратно към вратите, после още няколко, този път по-бързи. Изскочи на площада, завъртя глава като шибаната Линда Блеър[4] и дори скочи върху една от пейките, за да вижда по-добре.

— Ерманн! — изрева той. — Ермаааааан!

Но виждаше единствено гърбове, които бързо се отдалечаваха и никой не изглеждаше по-познат от останалите.

Отвори уста, за да извика още веднъж, но забеляза погледите на хората наоколо. Въпреки блъсканицата на площада, около пейката, върху която стоеше, се беше образувал кръг зрители, сякаш всички искаха да видят какво се случва, но никой не смееше да се приближи твърде много.

Две кифли го сочеха с пръст и се кискаха, баща придърпа детето си по-близо до себе си, а няколко немски туристи, привлечени в Швеция от Стиг Ларшон, вече бяха вдигнали фотоапаратите.

Той мерна отражението си в една от стъклените врати, през което току-що беше излязъл. Ярко зачервено лице, рошава коса, очи като топчета за пинг-понг. Като се прибавеха и едноседмичната брада и опърпаните дрехи, едва ли беше чудно, че хората зяпаха. Изглеждаше като побъркан!

Schwedisch Wahnsinn, ja, ja — sehr gut!

Засрамен, той бързо слезе от пейката, заби поглед в паветата и се постара колкото можеше да се смеси с тълпата, насочвайки се към „Гулдгренд“.

Беше му се привидяло.

Трябваше да му се е привидяло.

За хиляден път беше изпуснал шибаната си препускаща фантазия от клетката и я беше оставил да се развихри.

Естествено, че беше така.

— Призраци не съществуват — смотолеви той.

Призраци

Не

Съществуват

* * *

— Осъзнаваш ли, че това противоречи на всички възможни правила, Нормѐн?

Тя кимна.

— Абсолютно и както казах, Луде, наистина оценявам, че ти…

— Да, да, достатъчно за това. Имаш половин час, после като се наям, трябва да получа нещата обратно. Днес Сюнесон шефства долу при иззетите вещи, сигурно си го спомняш.

— От персонала от Нормалм, да. Известно време работеше като дежурен офицер.

— Добре, значи няма да има проблеми. Просто се усмихни и му помахай… Заради прилива в обедната почивка коридорите ще са пълни с минаващи хора. Но Сюне е твърде стиснат, носи си кутия с обяд. Не иска да изпуска конните надбягвания по обед…

Рунеберг се наведе напред и предпазливо й подаде сгънат брой на „Метро“ над масата за кафе.

— Тук ще намериш всичко необходимо…

— И си напълно сигурен, че ще бъде там?

— Да, проверих в протокола от изземването, след като ми се обади.

— Чудесно!

За момент не знаеше какво да каже. Без дори да е ставало въпрос, тя знаеше почти със сигурност защо той й беше помогнал. Рунеберг беше най-добър приятел с Тобе Лунд и кръстник на сина му Йонатан. Същият Йонатан, който с приятелчето си Маркус беше създал интернет фантома MayBey, чрез когото я бяха тормозили месеци наред: разпространяваха слухове и клюки за нея по нета, дори я накараха да повярва, че Хенке е в сериозна опасност, чак докато тя най-накрая разгада каква беше работата и сложи край на маскарада.

Естествено, трябваше да вини главно себе си, тя беше тази, която започна връзка с Тобе Лунд, въпреки че знаеше, че той е женен и има семейство.

Но така или иначе, Рунеберг се чувстваше по някакъв начин отговорен за случилото се.

Тя изведнъж се усети, че съжалява за това, че използва чувството му за вина по такъв начин. Целият този план всъщност беше идиотски от началото до края… Инструкциите на Стигсон бяха кристално ясни:

Докато трае разследването за терористично престъпление, ти, естествено, не трябва да имаш какъвто и да е било контакт с брат си. Повтарям: какъвто и да е било контакт, разбрано ли е, Нормѐн?

Но тя нямаше избор. Беше принудена да се добере до онзи сейф преди следователите на Стигсон да успеят да стигнат до там. Беше нужен само бърз поглед и щом се увереше, че вътре няма нищо, което да влоши ситуацията на Хенке, тя на практика можеше сама да подшушне за съществуването на сейфа. Да бъде от полза на разследването. Или поне така се опитваше да се убеди…

Рунеберг изглежда забеляза колебанието й.

— Тръгвай, Нормѐн, часовникът тиктака, а храната ми пристига…

Към тях се приближаваше сервитьорка с тежък поднос и Ребека стана, преди младата жена да бе стигнала до масата им. Докато се изправяше, грабна бързо вестника от масата и го напъха в чантата си.

— Благодаря отново, Луде, наистина съм…

Той се усмихна и сви рамене.

— Няма проблеми, Нормѐн, а сега тръгвай.

— Между другото… — засмя се той, след като тя направи няколко крачки към изхода. — Ако всичко отиде по дяволите, ще ми трябва нова работа и в такъв случай очаквай да ти се обадя…

Три минути бърза разходка беше всичко необходимо, за да стигне до входа за персонала.

Допря картата до четеца на въртящата се бариера, като умишлено я държеше наопаки, за да не види никой, че отпред стоеше снимката на Луде.

Пазачът я погледна набързо и кимна, като я разпозна.

Премина първата пречка.

Тя продължи по отворения стъклен тунел между сградите, вдигнала високо глава и опитвайки се да изглежда като че беше напът към съвсем обикновен работен ден. Не трябваше да е особено трудно, все пак беше работила тук до зимата. Чисто теоретично все още беше назначена в Службата за сигурност, така че разликата не беше голяма.

И въпреки това се чувстваше като чужд човек — някой, който не си беше у дома тук. Не можеше да се сдържи да не поглежда към сферите на камерите по тавана и правеше всичко по силите си да стои колкото се може по-далеч от тях.

Зави надясно, надолу по дълъг, боядисан в жълто коридор. В дъното спря пред широка стоманена врата с малка бяла табелка.

ОТДЕЛ ВЕЩИ И ИЗЗЕМВАНЕ

Приближи картата на Луде към четеца.

Чу се изпиукване, но нищо не се случи. Мамка му!

Тя опита отново, този път по-бавно.

Ново изпиукване и този път ключалката започна да бръмчи.

Спокойно, Нормѐн!

Тя влезе в малка рецепция. Леко встрани от бюрото седеше възрастен, набит мъж с прическа тип Робии Худ. Закрепен за стената телевизор показваше конно надбягване и мъжът направи раздразнена гримаса, когато бе принуден да отдели поглед от екрана.

— Здрасти, Сюне — викна тя пресилено сърдечно. — Не, не, стой си, ще се оправя — продължи тя, щом мъжът понечи вяло да се изправи. — Само ще проверя една конфискация от миналата седмица.

— Добре — измърмори набитият и остави туловището си да потъне обратно в стола. — Запиши се…

Той махна с ръка към рецепцията, прехвърляйки в същото време вниманието си към телевизионния екран.

Ребека придърпа към себе си книгата за посетители и надраска нечетлива отметка на мястото за име.

— Готово!

Без да вдига поглед от телевизора, Сюнесон вдигна ръка и натисна копчето над бюрото си. Вратата вдясно от Ребека избръмча и секунди по-късно тя се намираше в голям и просторен склад с редици метални рафтове.

Бяха минали няколко години, откакто беше идвала тук за последно, и тя направи няколко крачки напред, опитвайки се да се ориентира. Във всеки случай миризмата беше точно такава, каквато си я спомняше — на хладен въздух, примесен с хартия и боядисан бетон. На няколко метра встрани до едната стена имаше служебен компютър и тя се забърза към него.

Извади картата на Рунеберг и я напъха в малката кутия до клавиатурата. После въведе бързо неговото потребителско име и парола.

Пясъчният часовник, който се виждаше на монитора, се завъртя веднъж, след което базата данни се отвори.

Хенрих Петершон написа тя в полето за търсене по име, а на долния ред въведе рождената му дата.

Натисна „търси“ и часовникът се завъртя веднъж, после пак.

Ребека се огледа, но в голямото помещение нямаше никакви хора.

Чуваше от разстояние звуците от телевизора на Сюнесон. Пясъчният часовник изчезна и беше заменен от лентичка текст:

НОМЕР НА ДЕЛОТО К3429302-12, СЕКЦИЯ 5,

РЕД 47. РАФТ 23-25

Складът беше по-голям, отколкото си беше мислила, и й отне няколко минути да се ориентира.

Главният коридор минаваше покрай едната външна стена, а от него се разклоняваха по-малки коридорчета към различните секции.

Секция пет се намираше в далечния край на помещението, където светлината беше значително по-приглушена, отколкото при входа.

Едва всяка втора лампа беше светната и тя предположи, че някъде имаше ключ, който да се погрижи за това, но нямаше достатъчно време да го търси.

Огромните рафтове около нея се издигаха чак до тавана и почти всеки беше претъпкан с големи кафяви кашони, които поглъщаха още повече от и без това слабата светлина.

Най-долу на пода имаше палети, пълни с предмети, твърде обемисти, за да се поберат в кутиите, и по пътя към съответната секция измежду конфискуваните вещи тя успя да мерне мебели, макари за кабели и част от нещо, което приличаше на бронзова скулптура.

Четири от кашоните на рафт 23 бяха означени с правилния номер. Тя свали този, който стоеше най-близо, и го отвори.

Картонената кутия беше пълна с книги и филми, което обясняваше защо беше толкова тежка. Тя затвори капака и я върна на мястото й.

Следващата кутия, както се оказа, съдържаше почти същите неща, но при третата тя усети, че става топло, топло, горещо. Няколко папки, различни документи и накрая — бинго!

Голяма връзка ключове със сигурно петдесет различни ключа точно както пишеше в протокола от изземването.

Бяха се отървали от общо взето всички вещи на татко след смъртта му, но мама беше взела твърдо решение, що се отнасяше до връзката.

Човек никога не знае кога ще му потрябва някой ключ, така че ще я запазим…

Сигурно по същата причина и Хенке беше решил да запази колекцията ключове.

Половината от тях бяха толкова стари, че металът беше започнал да става грапав, други бяха изкривени и износени от ползване, но като се загледа по-отблизо, тя видя, че имаше поне пет-шест ключа за колела и два, които напомняха на контактни ключове за мотопеди или мотори, така че точно както си беше мислила, Хенке беше продължил да разширява колекцията…

Та как всъщност изглеждаше един ключ за сейф?

Внезапен шум прекъсна мислите й. Някой беше отворил вратата на склада.

* * *

ПРОБЛЕМИ?

НЕ СЕ ОТКАЗВАЙ, МОЖЕМ ДА ТИ ПОМОГНЕМ!

070–931151

Бележката стоеше направо върху ключалката. Текстът беше същият като предния път. Вероятно беше и същата бележка, което означаваше, че новият му съсед се беше досетил откъде е дошла.

Но точно сега изобщо не му пукаше.

Мозъкът му работеше на бързи обороти. Беше трамбовал из половин „Сьодер“, докато се опитваше да смели видяното. Но беше невъзможно.

Ако това, което се случи долу при „Слусен“, не беше фантазия, ако въпреки всичко беше видял правилно, тогава всичко, което бе преживял през последните години, беше… ами, какво?

Fuckin ’ell!

Сутрешното главоболие превключи на overdrive и го накара инстинктивно да стисне горната част на носа си. Дръпна рязко бележката и изрови ключовете за апартамента от джоба си.

Шумолене някъде отляво го стресна и той замръзна с ключа в ключалката. Сърцето му още малко и щеше да пробие дупка в гръдната кост и той беше принуден да поеме няколко дълбоки глътки въздух, за да успокои пулса си. По дяволите, съвсем беше откачил!

Сега спокойно и внимателно…

Надзърна предпазливо към съседската врата. Звукът беше дошъл оттам, в това беше сигурен, даже го разпозна от предния ден. Предпазна верига, ударила се във вътрешната страна на вратата. Една верига не можеше да се разлюлее сама, така че някой трябваше да я е бутнал. Новият му съсед се канеше да излиза.

По неясни причини желанието му да разбере кой беше новонанеслият се беше станало още по-силно през изминалия ден и той изчака няколко секунди, като продължаваше да се взира във вратата. Но нищо не се случи. Вратата остана затворена.

Тъкмо беше напът да се обърне, когато му се стори, че видя движение в шпионката. Слаба промяна от светло към тъмно, като че някой беше притиснал око към стъклото. И той незабавно се убеди, че там, вътре, от другата страна на вратата стоеше някой.

Някой, който го наблюдаваше…

Завъртя бързо ключа, натисна изкривената си входна врата и веднага я затвори обратно след себе си.

* * *

Тя затаи дъх, докато се ослушваше към вратата. Стори й се, че чува стъпки от разстояние. Дори и да беше просто тлъстигата Сюнесон, който се тътреше в биркенщоците[5] си, нямаше желание да му показва в кое дело се ровеше. Напъха бързо връзката ключове в чантата си и сложи обратно капака на кутията. Стъпките се приближаваха по главния коридор.

Твърди токове, които се удряха в бетонния под. Чифт истински обувки за разлика от сандалите на Сюнесон или кубинките на патрулиращите полицаи. Не бяха много хората в участъка, които носеха такива, и който и да беше, тя нямаше желание да се натъкне на него. Но единственият път навън беше през главния коридор…

Пъхна внимателно кутията на мястото й на рафта.

Стъпките се приближаваха плавно, отмерено, почти по военно.

Огледа се и направи няколко бързи крачки навътре по коридора. Едно от отделенията на пода от същата страна беше празно и най-вече по импулс тя клекна и се пъхна вътре.

Стъпките вече бяха близо, палет с високи стени от кафяв картон закриваше успешно видимостта откъм коридора. Всичко, което трябваше да направи, беше да изчака, докато човекът отвън я подминеше, след което да се прокрадне навън възможно най-предпазливо.

Ненадейно стъпките спряха. Ребека се сви още повече и затаи дъх.

После човекът продължи да върви, но вече значително по-бавно. Отне й няколко секунди, докато осъзнае накъде се беше запътил. Надолу по нейния собствен коридор!

Тя се притисна към картонената стена на палета. Между нея и края на коридора оставаха още няколко рафта. Ако човекът отвън беше напът към някой от тях, тя най-вероятно щеше да бъде разкрита.

Да го такова, ама че тъпо беше да се скрие. Трябваше просто да не сваля маската, да поздрави и да се преструва, че нищо не е станало.

Какво, по дяволите, щеше да каже сега?

Здрасти, аз просто пропълзях тука, за да видя как изглежда палетът отвътре.

Стъпките се приближаваха, оставаха само няколко метра.

Трябваше да излезе оттам, това щеше да изглежда поне малко по-нормално, отколкото да бъде открита, опряла гръб в стената на едно от отделенията. Сърцето биеше в гърдите й.

Тя си пое дълбоко дъх и премести тежестта на тялото си напред. Трябваше да се държи спокойно и естествено.

Изведнъж стъпките спряха. Чу шумолене на картон, после някой прочисти гърло.

Мъж, със сигурност, само на няколко метра оттам.

Ребека наклони глава, наведе се напред и надникна внимателно иззад ъгъла на кутията.

Мамка му!

Тя върна светкавично главата си назад. Чифт тъмни панталони, част от костюм и съответстващите им черни обувки, това беше почти всичко, което успя да види. И въпреки това беше напълно сигурна. Отвън в коридора стоеше Стигсон. Той беше застанал обърнат към кашоните, които самата тя бе извадила преди малко.

Чу го да плъзга един от тях навън, след което последва и тупването, когато го остави на пода.

Сухо шумолене от вдигането на капака, после глухи звуци от ровенето в кутията.

Пробождаща болка в левия й прасец я накара неволно да потрепне. По дяволите, от неудобната стойка кракът й беше започнал да изтръпва. Болката ставаше все по-силна и бавно се разпростираше нагоре. Когато стигна до бедрото, тя беше принудена да прехапе здраво устни, за да не изохка. Стигсон продължаваше да рови в кашона.

Тя опита да премести центъра на тежестта и да пропусне малко кръв към измъчените мускули, но вместо това за миг изгуби равновесие и се блъсна в стената на палета.

Шумът откъм коридора спря.

Болката в крака премина в спазми и тя прехапа устната си толкова силно, че й се стори, че усеща вкуса на кръв.

Стигсон отново прочисти гърло.

Гърбът й започна бавно да се хлъзга по картона и тя притисна функциониращия си крак към пода, за да се задържи горе. Но беше невъзможно да запази равновесие. Тялото й се плъзгаше бавно покрай палета все по-близо до коридора.

Само след няколко секунди щеше да се сгромоляса навън и да се приземи до краката му.

Изведнъж чу шума от пъхането на кутия обратно на рафта. Стъпките отекнаха като камшик и за секунда тя помисли, че сърцето й е спряло.

Но после осъзна, че звуците отслабват, и вложи последните си сили, за да се задържи изправена. В мига, в който външната врата се затвори, тя се просна на бетонния под.

[1] От шв., буквално „Седем-единайстката“, т.е. пошведчено наименование на магазин от веригата 7-Eleven. — Б.пр. ↑

[2] Low carb, high fat (малко въглехидрати, много мазнини) е вид кетогенна диета, придобила популярност в Швеция през последните години. — Б.пр. ↑

[3] Шведска верига магазини за дребни стоки. — Б.пр. ↑

[4] Актрисата, изиграла малкото момиче Реган Макнийл във филма „Екзорсистът“. В една от сцените обладаната от демон Реган завърта главата си на триста и шейсет градуса. — Б.пр. ↑

[5] „Биркенщок“, марка немски сандали. — Б.пр. ↑

6. HEADGAMES

Три сутрини подред задникът му търкаше онази проклета пейка. Започваше трийсет минути по-рано от първия път и оставаше да седи там още час след това. С вдигната качулка, козирката на шапката свалена ниско над челото и за всеки случай с чифт евтини слънчеви очила на носа. Всичко това, за да не бъде разпознат.

Но точно както и предишните дни резултатът беше нулев и целият проект вече започваше да намирисва повече от допустимото. Равномерно с изтръпването на задните му части той постепенно започваше да осъзнава колко смахнато се държеше. Имаше значително по-лоши проблеми от потенциалния допелгангер на площад „Сьодермалм“ и също както играенето на Плейстейшън или биенето на чекии, този проект беше просто още един начин да избегне сблъсъка с реалната ситуация.

Ерман беше мъртъв, беше изгорял там, в колибата насред нищото, преди почти две години, когато Играта най-накрая го беше настигнала. Горкият, определено се беше изгубил отвъд тънката като косъм граница между гениална проницателност и чисти лудост и безумие, но въпреки това пичът му беше, меко казано, полезен. Отвори му очите и му помогна да разбере какво всъщност представляваше Играта. Не само на повърхностните и най-малкото доста неприятни нива: Мравките, които дебнеха, набавяха информация и вербуваха подходящи играчи за изпълнението на мисии. А след това и залагането, докато мисиите се заснемаха и се следяха на живо по нета от запалени intemetjockeys.

Не, това, което Ерман му разказа, в комбинация с неговите собствени преживелици го накара постепенно да почне да схваща значително по-мрачните дълбини на Играта и на какво всъщност беше способна тя. Както и да стояха нещата със здравия разум на пича, той дължеше това и онова на горската откачалка и макар че се опитваше да се убеди, че смъртта на Ерман съвсем не беше по негова вина, оправданията биеха на кухо. Повече от вероятно беше чувството за вина и липсата на сън, подправени с малко всеобща параноя, да го бяха накарали да види призрак посред бял ден.

Друга алтернатива нямаше.

Или чисто и просто не можеше да има, поправи се той, изритвайки маратонките от краката си, след което се просна на дивана.

Приземи се на нещо твърдо и след малко акробатични упражнения, примесени с псувни, успя да изрови дистанционното изпод гърба си и запревключва нетърпеливо из предлаганите безсмислени дневни програми.

На масата откри полупразен пепелник „Марлборо“. Запали цигара и опита да насочи дима към куката за полилей на тавана.

Тогава я видя. Лежеше най-отгоре на „Били“[1] библиотеката му, подобна на малка черна кутия. Самотна изоставена книга.

Оттам, където лежеше, всичко, което се виждаше, беше малко от гърба, така че ако човек застанеше право срещу рафтовете, книгата вероятно изобщо нямаше да се вижда, което обясняваше защо ченгетата я бяха пропуснали.

Той завъртя глава и примижа леко, докато се опитваше да разбере коя беше книгата, но текстът беше твърде ситен. Във всеки случай беше книга от библиотека, той можеше да различи белите класификационни букви в долната й част. Бяха три — вероятно Нсе — Чуждестранна художествена литература…

Значи Клинг и Кланг бяха пропуснали крадена вещ, която беше стояла право пред носа им, и вместо това бяха наблъскали кашоните си със съвсем легитимно порно и оръфани джобни издания.

Опита се да имитира леко носовия глас на Хелстрьом: Хенрик Петершон, по достатъчни основания си заподозрян в тежко престъпление срещу държавата под формата на невръщане на книги в библиотеката навреме. Как пледираш по обвинението?

Guilty as charged, fuckface!!!

Той се ухили и издуха още един стълб дим, този път в посока към върха на библиотеката.

Изведнъж забеляза, че беше гладен. Кога беше ял за последно — в смисъл стабилно, не просто да натъпче в себе си бомбардирана в микровълновата пирожка над мивката?

Едва си спомняше…

Но къркоренето на корема беше добър знак, сякаш старата книга от библиотеката беше накарала мозъка му да се престрои и да се завърне на по-стабилна земя. Един душ и малко храна в стомаха със сигурност щяха допълнително да му повдигнат настроението. Китайско или защо не стабилна порция дюнер[2] долу на Йерусалим. Мммм!

Погледна към часовника на телевизора: 10:25.

Малко рано за обяд, трябваше да издържи поне още половин час. Значи първо душ. Той се изправи, но вместо да се насочи директно към банята, отиде до библиотеката, изправи се на пръсти и се протегна към книгата.

Върховете на пръстите му достигнаха точно до ръба й и той я приплъзна на няколко сантиметра към себе си.

Спасителят в ръжта на Дж. Д. Селинджър. Една от любимите му, беше я чел поне десет пъти. Вероятно книгата беше от библиотеката долу в „Багармосен“, което означаваше, че престъплението беше с изтекла давност поне от десет години.

Въз основа на новополучената информация клиентът ми желае да промени мнението за вината си на — not guiltyyy!

Той се надигна още малко, допря пръсти до книгата по-стабилно и опита да я захване. Но вместо това изгуби равновесие и тя се плъзна от ръба. Предметът, който стоеше отгоре й, я последва, удари го здраво по главата и се приземи на пода.

Беше телефон.

Лъскав и сребрист със стъклен дисплей.

* * *

Картата за достъп беше бяла и за разлика от тази, която беше заела на заем от Рунеберг преди два дни, не съдържаше никаква видима информация. Нямаше име, нямаше лого, да не говорим за снимка на притежателя. Просто малка лъскава бяла карта, която се появи в подплатен плик без подател.

Вероятно анонимността беше допълнителна мярка за сигурност. Издут плик с прозорче и банково лого миришеше на кредитна карта отдалеч и по този начин увеличаваше риска от кражба с няколкостотин процента.

Очевидно взимаха сигурността на сериозно.

Тя подаде шофьорската си книжка на мъжа от другата страна на гишето и той я огледа старателно, преди да въведе личния й номер в компютъра.

Беше същият мъж като предния път, но въпреки че бяха минали само няколко дни от посещението й, той не направи и най-малкия намек, че я разпознава. По-скоро изглеждаше дори още по-официален отпреди.

— Готово, заповядайте.

Той й подаде шофьорската книжка.

— Запозната ли сте с процедурата?

— Не.

Той се премести в края на гишето и посочи към вратата зад себе си.

— Ще Ви отворя вратата, а щом влезете в междинното помещение, прокарайте Вашата карта през четеца. Тогава ще се отвори вътрешната врата и ще можете да влезете в трезора…

Тя кимна, за да покаже, че е разбрала.

— Вътре има известен брой стаи със сейфове. Вратите са заключени, но тази, която съответства на Вашия сейф, ще бъде отключена. След това трябва да използвате Вашия ключ, за да отворите правилния сейф. Носите ключа, нали?

— Абсолютно — отговори тя и потупа чантата си, стараейки се всячески да потисне усмивката си.

Съдейки по погледа му обаче не успя напълно.

— Вътре в сейфа има метална кутия. Обикновено притежателят взима със себе си кутията и отива в някоя от частните кабини, разположени в дъното. Вътре човек може да се чувства малко по-необезпокояван, отколкото навън в трезора…

Той направи пауза от няколко секунди, но нещо в изражението й като че го накара да продължи.

— Искам да кажа, че кабините не се наблюдават от камери… — добави той.

— Разбирам — отвърна тя кратко.

Той натисна някакво копче и тъмната стоманена врата зад него се отвори с плъзгане.

Ребека пристъпи в малкото помещение. Право срещу нея само на няколко метра имаше друга метална врата, още по-здрава версия от тази, през която току-що беше минала.

Тя завъртя предпазливо глава, погледна към камерата на тавана и опита да си придаде възможно най-спокоен вид. Всъщност работата й тук беше съвсем легитимна, така че защо беше толкова нервна?

Вратата зад нея се затвори и звукът я стресна.

Успокой се, Нормѐн!

Тя си пое дълбоко дъх, задържа въздуха няколко секунди, а после издиша бавно.

Прокара картата през малкия четец. Няколко секунди всичко беше тихо. После стоманената врата пред нея се отвори.

Трезорът беше много по-луксозен, отколкото си беше представяла. По протежение на бетонните стени имаше дискретни лампи, насочени нагоре, а лекият дъх на лимон сигурно беше замислен да облекчи усещането за убежище и изолация. И се справяше много добре.

Цветна флуоресцентна лента върху лъскавия мраморен под я поведе между редици решетъчни врати. В помещенията отвъд тях тя забеляза множество вратички с цвят на месинг. Най-накрая в дъното на коридора видя нещо, което приличаше на врати на пробни. Вероятно кабините, за които беше говорил пазачът.

Над четвъртата врата от лявата страна светеше зелена лампа. Тя хвана дръжката и вратата се плъзна безшумно настрани. Стаята беше тясна, подът вероятно не беше повече от два квадратни метра. Още една сфера с камера се взираше надолу от тавана, но тя се опита да я игнорира. Та кой от сигурно двестате сейфа в стаята беше нейният?

Тя прокара пръсти по вратичките: 115, 120, 125… Ето го, почти на дъното на колоната.

Тя застана на колене, извади голямата връзка ключове от чантата и огледа внимателно месинговата вратичка. Средно голям сейф, може би три на три дециметра или нещо такова?

Ключалката беше от малко по-широкия тип, което означаваше, че голяма част от ключовете отпадаха, но все пак оставаха поне десетина, които изглеждаха като че могат да паснат.

Тя погледна нагоре към камерата и й се стори, че почти може да различи как обективът вътре се мърда, за да приближи образа към нея. Сякаш вече подозираха, че мястото й не беше там, че сейфът и съдържанието му принадлежаха на някого другиго.

Не, трябваше да се успокои, за бога. Банката се беше свързала с нея и беше изпратила картата за достъп на нея. А що се отнасяше до Хенке, очевидно не се страхуваше прекалено за скъпоценностите си, за да остави на нея да се погрижи за таксата.

Следователно тя имаше пълното право да отвори сейфа.

Хвърли още един кратък поглед на камерата, после се наведе напред и пробва първия от ключовете, които беше сортирала като най-вероятни.

Твърде голям, определено твърде голям. Значи можеше да изключи както него, така и още няколко, които бяха още по-големи.

Пробва с един малко по-малък ключ. Той влезе в дупката, но просто се завъртя вътре, без да се захване. Разкара го, както и още един, който беше дори по-малък.

Оставаха четири възможни ключа и тя ги огледа внимателно.

Един от тях беше леко изкривен и изглеждаше твърде стар, така че тя реши да го изключи, но пък други два изглеждаха много по-обещаващи.

Обаче не стана нито с един от тях, нито пък с третия й избор.

Тъкмо се канеше да опита с кривия ключ, когато й се стори, че чу слаб звук откъм трезора. Тя трепна и скочи на крака, обърна се и надникна внимателно в коридора отвън.

Празно, естествено.

Вратата на трезора се задвижваше с мотор и ако се беше отворила, тя щеше да я чуе отдалеч.

Върна се обратно при сейфа и пъхна изкривения ключ в ключалката. Пасваше, но тя не успя да го завърти. След няколко опита го извади обратно.

По дяволите!

Беше ударила на камък, като заложи на връзката ключове. Хенке вероятно беше скрил ключа на съвсем друго място, с което най-добрият й шанс да отвори сейфа си отиде.

Сигурно можеше да накара банката в крайна сметка да го пробие, но като се имаше предвид колко много мерки за сигурност бяха взели вече, тя предположи, че задвижването на такава процедура сигурно щеше да отнеме месеци.

Което освен това щеше да даде предостатъчно време на Стигсон и бандата му да открият съществуването на сейфа.

Тогава какво трябваше да направи?

Изкривеният ключ във всеки случай беше паснал, може би можеше да го изправи?

Тя изниза ключа от връзката, постави го на земята и удари два пъти с пета огънатата част. После го вдигна и го огледа внимателно.

Струваше си един последен опит.

Пъхна ключа в ключалката, размърда го нежно и…

Ключалката изщрака и малката месингова вратичка се отвори.

Металната кутия вътре я изненада. Не само защото имаше заключване с цифрова комбинация на предната страна, но и не по-малко защото не подхождаше нито по цвят, нито по форма на луксозния почти стерилен трезор. Вероятно кутията някога е била зелена, но боята се беше обелила стабилно и на едно място тя забеляза остатъците от жълти букви и цифри. Освен това здравият метал на места беше доста нащърбен почти като че някой беше опитвал да отвори кутията със сила. Тя бавно извади кутията от сейфа. Беше седем-осем дециметра дълга, а освен това по-тежка, отколкото беше очаквала, но за щастие, имаше дръжка от задната страна, така че тя я отнесе до една от малките кабини без особени проблеми.

Грижливо затвори вратата след себе си, завъртя малката ключалка и остави кутията по средата на масата.

Заключването с код й изглеждаше далечно познато. Всъщност й се струваше, че е виждала подобно и преди в едно полицейско управление, където имаха каса вместо стая за оръжия.

Започваше се от нулата, избираше се число от едно до сто, после обратно на нула, следващото число и така докато се получи правилната комбинация.

Три числа без нулите, обикновено така беше. Значи кои трябваше да избере?

Изведнъж чу отново същия звук откъм трезора и замръзна намясто. Този път беше по-ясен. Рязко и остро изскърцване, сякаш някой беше плъзнал мека гумена подметка твърде бързо по мраморния под.

Не беше чула вратата на трезора да се отваря, така че трябва да е имало някого вътре още преди тя да влезе.

Освен ако нямаше друг вход, който не беше забелязала…

Тя завъртя ключалката, открехна внимателно вратата и надзърна в коридора.

— Има ли някой там? — каза полугласно, но не получи отговор.

Изчака няколко секунди, преди да затвори и старателно да заключи вратата.

Ако искаше да отвори кутията, трябваше да се концентрира върху разбиването на комбинацията.

Пробва с личния номер на Хенке, но без резултат.

После пробва с този на мама. Пак нищо.

Ако Хенке беше избрал цифрите наслуки, трябваше да опита да отвори кутията по друг начин.

Беше твърде голяма, за да се побере в чантата й, въпросът беше дали можеше просто да си излезе с нея под мишница. Беше ли изобщо позволено?

Тя постоя неподвижно няколко секунди и се усета, че пак се ослушва към трезора. Но с изключение на шума от климатика всичко беше тихо.

Ненадейно я осени прозрение и тя започна да въвежда нова комбинация от цифри. Нула, после деветнайсет, образно на нулата, шест, пак нула, после седемдесет и пет.

Тя завъртя бавно диска обратно към нулата. Чу се отчетливо кликване от ключалката.

Хенке беше използвал рождения й ден за комбинация!

Кутията имаше двойно дъно, което я разделяше на две части. В горната тя намери две пачки доларови банкноти. До парите имаше няколко малки книжки, хванати със здрав кафяв ластик. Щом ги вдигна, изсъхналият ластик се скъса и всичко се разпиля по масата. Трябваха й само няколко секунди, за да разбере какво всъщност представляваха разноцветните книжки.

Чуждестранни паспорти вероятно на по доста години, защото тя не можа да ги разпознае незабавно.

Отвори един от тях и изведнъж се оказа вторачена право в зеленикава снимка на светлокос мъж с мустаци и тъмни очила. Напомняше на Хенке. Линията на косата, чертите около очите, леко кокалестите скули.

Джон Ърнест, роден 1938 в Блумфонтейн, Южна Африка, според текста в паспорта.

Но това не можеше да е вярно. Въпреки цвета на косата, очилата и мустаците тя беше напълно сигурна. Мъжът на снимката беше баща й.

* * *

Мина почти цяла минута, преди той изобщо да се осмели да докосне телефона. Ръцете му трепереха толкова силно, че едва успя да стисне длан около метала.

Усети цифрите под върховете на пръстите си, не беше нужно дори да обръща телефона, за да се увери.

1

2

8

Естествено, всичко друго би било немислимо…

Той остави внимателно телефона на масата, след което направи обиколка около дивана. После още една…

Книгата остана да лежи на пода. Беше повлякла със себе си няколко големички кълба прах от рафта, но точно както и телефона, горната й страна беше съвсем чиста, което можеше да означава само едно. И двата предмета трябва да бяха поставени там съвсем скоро.

Той намери протокола от изземването в кухнята. Пет намачкани страници А4 по чиновнически изреждаха всяка вещ, която ченгетата бяха взели със себе си от жилището му. По средата на трета страница той намери това, което търсеше.

103. Книга, един брой „Спасителят в ръжта“ — Дж. Д. Селинджър

Посланието беше кристално ясно. Някой беше взел обратно книгата от склада на полицията и я беше оставил в апартамента му заедно с телефона. Точно както беше казал Ерман, Играта беше навсякъде и книгата, лежаща на пода на всекидневната му, доказваше, че дори СЕПО не беше изключение.

По шибаните дяволи!

Просна се на дивана и се загледа в телефона, прокарвайки пръсти през косата си.

Веднъж, два пъти; по-силно. Косми се откъснаха и заседнаха между пръстите му, но той почти не забеляза.

Телефонът можеше да е копие.

Той беше оставил своя собствен на Манге преди две години, а после Ребека беше поела нещата и го беше оставила в отдела за изгубени вещи. По-късно беше научил, че телефонът е собственост на „Acme телеком услуги“ АД, и предполагаемо те си го бяха получили обратно.

"Acme телеком услуги " АД, горд член на PayTag груп…

Той спря да скубе коси, изтръска разсеяно космите между пръстите си, след което се протегна обратно за телефона.

Повърхността беше хладна. Вдигна слушалката към светлината и я завъртя, докато намери това, което търсеше. Две малки драскотини в единия ъгъл на остъклената предна страна от онзи път, когато увисна на една стена в Биркастан и татуирана мускулеста горила, на чиято врата беше надраскал със спрей малко предупреждение, направи всичко по силите си да го смъкне долу.

Копие, my ass!

Знаеше го още от първата секунда, когато видя мобилния на пода. Това беше неговият телефон.

* * *

Още преди да вдигне капака на долното отделение, тя беше започнала да подозира какво съдържаше то.

Миризмата беше това, което я накара да реагира. Парлив мазен мирис, който така добре познаваше.

Тя отмести бавно капака. В долната част на кутията имаше черен револвер с тънка кафява дръжка и пулсът й веднага заби по-бързо.

Устоя на незабавния импулс да вдигне оръжието. Вместо това се наведе напред и огледа револвера толкова старателно, колкото можеше. За разлика от много от колегите си тя не се интересуваше особено от оръжия. Служебният „Зиг-Зауер“ и компактният автомат, който беше подсилващото оръжие на охранителния екип, бяха на практика единствените, с които беше стреляла. Но в сравнение с пистолет или автомат револверът беше доста опростено оръжие. Въртящ се барабан по средата, който обикновено съдържаше шест патрона.

Дръжка, цев, спусък и голям ударник, който можеше да се дръпне с палец, това на практика беше всичко.

Тъпата цев караше оръжието да изглежда ужасяващо, малко като носа на булдог. Тя измери внимателно отвора с върха на малкия си пръст. Диаметърът беше приблизително същият като на нейното собствено служебно оръжие. Девет милиметра или там някъде, но тя знаеше, че калибърът на револверите обикновено се измерваше в хилядни от инча. Опита да преброи наум, но веднага се отказа.

На малката маса имаше лампа за четене, тя я запали и я вдигна така, че да освети вътрешността на металната кутия.

Точно под барабана откри гравиран текст.

Cal. 38, после дълго число, вероятно серийният номер на оръжието. Трябваше да го запише, разбира се. Изрови тефтер и химикалка от чантата си. Сверяваше го внимателно, докато преписваше цифрите. Удебеляваше ги двойно само за да удължи процеса. За да има с какво да занимае мозъка си.

Но отдихът беше временен.

Какво, по дяволите, беше намерила всъщност?

Тя разстла паспортите по масата пред себе си и ги запрелиства.

И петте бяха издадени в края на седемдесетте и съдържаха снимки, изобразяващи баща й.

На някои той имаше очила, мустаци или брада, на други беше с цвят на косата, различен от естествения му. Единственото общо, което имаха паспортите, беше, че никой от тях не носеше истинското му име. Тя погледна към металната кутия и още веднъж трябваше да се бори с импулса да вдигне револвера.

Но полицейското образование спечели и този рунд.

Оръжието беше безопасно там, където лежеше, да го докосне без ръкавици, би означавало да го замърси с отпечатъците си. Но да го поразмърда малко нямаше да е от значение.

Тя мушна химикалката в цевта, повдигна я с десетина сантиметра и опита да завърти оръжието. Барабанът се плъзна леко и щом тя завъртя револвера още малко, той падна изцяло. Шест гнезда за патрони точно както си мислеше, и във всички се виждаха плоски дъна с цвят на месинг. Значи оръжието беше напълно заредено.

Два от патроните имаха ясни вдлъбнатини от ударника, което означаваше, че са били изстреляни, останалите четири бяха непокътнати.

Изведнъж й дойде идея. Трябваше, естествено, да се сети за това веднага, вместо да се занимава с бележници.

Тя постави револвера на масата и потърси мобилния си телефон.

Тук долу, разбира се, нямаше покритие, но това не беше от значение. Тя натисна иконката на камерата и направи няколко бързи снимки на револвера от различни ъгли. След това внимателно го върна на дъното на кутията.

Погледна часовника, беше крайно време да тръгва за работа. Трябваше да вземе решение.

Събра чевръсто паспортите, отвори чантата си и ги напъха всички, във вътрешния джоб. След няколко секунди размисъл парите поеха по същия маршрут, но се колебаеше за револвера — оръжието я притесняваше. Не можеше да го остави на бандата на Стигсон, това беше изключено. Но от друга страна, в никакъв случай не искаше да го вземе със себе си на работа, а после у дома при Мике. Но може би имаше друга алтернатива?

Тя се поколеба още няколко секунди, после затвори тежкия капак и завъртя няколко пъти диска на заключващия механизъм. После взе кутията в една ръка, нарами чантата си и тръгна към вратата.

Остана няколко секунди с ръка на дръжката, докато се ослушваше към трезора. После отвори малката врата на кабината, погледна към най-близката камера и борейки се да изглежда спокойна, тръгна обратно към сейфа. Постави кутията на мястото й, с известно усилие завъртя кривия ключ, за да заключи вратата на сейфа, и напусна хранилището.

— Чудя се дали мога да получа копие от договора за сейфа? — каза тя на мъжа зад стъкленото гише. — Освен това искам да подпиша нов договор само на мое име. Най-добре веднага…

* * *

Той остави телефона настрана, вдигна книгата от пода и треперейки запрелиства страниците.

Стокхолмска градска библиотека „Багармосен“, беше отпечатано от вътрешната страна и след кратко търсене той откри годината на отпечатване — 1986-а.

Но съобщението на първата страница беше това, което накара треперенето на ръцете му да превключи на overdrive. Завъртени старомодни букви, които съвсем немалко напомняха на почерка на бащата.

ДОЙДЕ ВРЕМЕ ДА РЕШИШ,

ХЕНРИК!

ИСКАШ ЛИ ДА ИГРАЕШ ЕДНА ИГРА?

YES

OR

NO?

[1] Модел рафтове за книги на ИКЕА. — Б.пр. ↑

[2] В Швеция дюнерите се предлагат и във вариант без питка, сервирани в чиния. — Б.пр. ↑

7. JUST BECAUSE YOU’RE PARANOID…

Той премести чашата върху друга част от стената и притисна ухо плътно до дъното й. Но подобрението беше слабо. Същото слабо мърморене, равномерен поток от няколко гласа, но продължаваше да не може да долови какво се говореше.

Деба!

Беше дебнал в антрето няколко дни, чакаше някой да влезе или излезе, звъня два пъти на вратата, да, дори купи шибана луксозна кутия бисквити като малък учтив подарък за добре дошли…

Но макар да беше сигурен, че в апартамента имаше хора, новият му съсед не беше отворил вратата. Който и да се спотайваше там вътре, не искаше да се срещнат при абсолютно никакви обстоятелства, което на практика потвърждаваше подозренията му.

Играта го следеше изкъсо, знаеше точно кога се прибира и излиза. За целта се искаше наблюдателен пост, и то много добре разположен. Щом веднъж осъзна това, не беше трудно да се досега за останалото. Представяше си ги там, в съседния апартамент, цяла тайфа безлични костюмирани Щази агенти с грамадни слушалки на ушите как местят микрофони по стените или пробиват малки дупки, за да прокарат миниатюрни камери през контактите на стената.

Всичко това, докато, мърморейки, обсъждаха следващата стъпка от операцията…

Той свали чашата и обиколи бързо апартамента.

Естествено, трябваше да се разкара. Да се махне надалеч и да се скрие в някоя землянка. Но това нямаше да помогне, Играта със сигурност щеше да го намери рано или късно. Докато беше в апартамента, той знаеше къде са и те.

Засега Водача нямаше как да знае, че беше разкрил къде се помещаваше тайната им наблюдателна централа.

Предимство за него значи…

Действително, малко предимство, но все пак!

И ако искаше да го запази, трябваше да предприеме известни мерки за сигурност…

Армирано тиксо. Трябваше му повече армирано тиксо. Наистина беше подсигурил всички контакти, а същото важеше и за най-големите пукнатини и фуги, но все пак нямаше как да е сигурен. Стените бяха стари и пълни с неравности и издатини, които лесно можеха да прикрият микроскопично малък обектив на камера.

Но за да си набави още тиксо, трябваше да излезе, да остави апартамента без надзор, за да измине целия път до железарията нагоре по „Хорнсгатан“.

Не беше излизал от почти цяла седмица, живееше на консервирани сардини, цигари и вода от чешмата, от която вече беше почнал да се оригва на алуминий. Но нямаше избор.

Първа спирка „Консюм“: кнекебрьод[1], хайвер, консервирана храна, няколко смесени порции „Финдус“[2] и толкова много цигари, че дебелата лелка на касата се стресна, докато приемаше поръчката му.

Бързо всичко в торбата, после обратно на улицата.

Той заби поглед в тротоара и напрегна мускулите на врата си толкова силно, колкото можеше, за да усмири импулса да завърти глава. Но колкото и да се бореше, не се сдържа да се огледа.

Видя ги почти незабавно. Двойка на по трийсет и нещо, сгушили се до една витрина недалеч от него. Панталони чино, анатомични черни обувки, твърди погледи, насочени към обкръжението, не един към друг. Ченгета, беше почти сигурен.

Но можеше спокойно да работят и за Играта. Или и двете…

Той зави рязко надясно и усети погледите им да изгарят врата му.

До железарията оставаха двеста метра — няколко ролки тиксо и после обратно у дома.

Щом подсигуреше апартамента, може би най-накрая щеше да му се отвори възможност да успее да помисли.

Вестникарските афиши по стените съобщаваха за последните новости около сватбата. Дрехите, менюто, списъка с гости…

Точно както очакваше, неговото залавяне вече беше забравено. Сега новината очевидно беше, че новият принц имаше „труден избор“ пред себе си, предполагаемо към коя благотворителна организация да се преструва, че работи, след като за в бъдеще данъкоплатците щяха да гарантират препитанието му…

Той запрати храчка към канавката и още веднъж се огледа бързо през рамо. Преследвачите му внезапно бяха изчезнали от поглед, което най-вероятно означаваше просто, че имаше много повече от двама души, които го наблюдаваха.

Потта караше тениската му да лепне по кожата и той спря пред железарията, за да я отлепи от гърдите си. Остър полъх на BO намери път нагоре през деколтето и го накара да сбърчи нос. По дяволите, как вонеше!

Той се огледа набързо във витрината. Влажната тениска понастоящем беше по-скоро жълта, отколкото бяла, а надупчените му дънки бяха започнали да се втвърдяват от всички петна. Като се прибавеше и брадата, сплъстената коса, кръговете под очите и втренчения му пинг-понг поглед, диагнозата беше ясна като бял ден. Нищо чудно, че хората по тротоара отстъпваха встрани. Приличаше на психопат.

Рязък звук проби шума от трафика, сепна го и увеличи пулса му с още двайсет Beats Per Minute. Но това бяха просто въздушните спирачки на автобус 43, който беше спрял от другата страна на улицата, и гой вече беше отделил поглед от него, когато мозъкът му зацепи. Третият ред седалки от края, пичът до прозореца…

Майкамудеба!!!

Той изскочи право на улицата. Пищящи клаксони, скърцащи спирачки и свистене на гуми по асфалта. Но нищо от това не отклони погледа му от автобуса.

Отърва се на косъм да не бъде сгазен от един сааб, но волвото в следващото платно закъсня малко със спирачките и го удари през колената.

Падна на асфалта, съдържанието на торбата от „Консюм“ се разпиля по платното, но гой не направи никакъв опит да спаси покупките си. Вместо това използва бронята на волвото, за да се изправи бързо на крака.

Statuscheck: тъпа болка, но за щастие отрицателен резултат за кървене и стърчащи кости…

Той направи няколко залитащи крачки. Болката беше преодолима.

Шофьорът излезе от колата с лице, подуто като домат.

— Каквоподяволитеправишбененормалн…!

Но HP не остана да се разправя.

Автобусът вече беше потеглил от спирката и щеше да ускори нагоре по „Хорнсгатан“.

Той размърда крака, ляво, дясно, после пак ляво. По-бързо и по-бързо. Направи маневра, за да избегне още една кола и се озова зад автобуса.

Вече беше набрал скорост, тичаше почти на макс — но въпреки това автобусът се отдалечаваше. Червеният светофар на следващото кръстовище щеше да оправи тая работа.

Но шофьорът на автобуса не понечи да намали, вместо това изглежда натисна още по-здраво газта.

HP видя светофара — зелено.

Fuck!

Вече беше сигурно на седемдесет и пет метра зад автобуса и около него профучаваха коли от всички страни, а водачите се бяха набрали на клаксоните.

Краката го боляха след удара, дробовете му изгаряха от внезапното напрягане, но хич не мислеше да се отказва, поне докато автобусът продължаваше да е в полезрението му.

Той сви през платното и продължи по тротоара. Далеч напред, при „Марияториет“, автобусът изглежда най-накрая беше спрял. Yes!

Той увеличи скоростта още повече и пресече „Торкел Кнутсонсгатан“, приближавайки силуета на автобуса.

Петдесет метра.

Четирийсет.

Трийсет.

* * *

— Здрасти, Нина Бранд е!

— Здрасти, Нина, изчакай малко…

Тя остави телефона, стана от стола и затвори вратата на офиса си.

— Готово, вече мога да говоря.

— Всичко наред ли е, Бека?

— Съвсем окей — излъга тя. — Само ми е малко натоварено…

— Значи вече ти се иска да се върнеш в Службата?

Тя се насили да се засмее.

— Нее, поне не точно в момента… Откри ли нещо? — добави тя бързо, преди Нина да успее да продължи.

— Всъщност не…

Ребека незабелязано си отдъхна.

— В системата няма нищо за револвера. Никога не е бил обявяван за откраднат или регистриран във връзка с някакво престъпление.

— Добре.

— Но моят човек горе в техническия поиска все пак да го вземе за пробна стрелба…

— Окей, но това защо?

— Защото е калибър 38, произведен преди 1986-а…

— Какво?

— Хайде, Ребека, теоретично погледнато револверът е потенциално УПО…

— Нещо не мога да ти проследя мисълта, Нина…

— Улоф Палме оръжие.

Настана тишина за няколко секунди, докато Ребека опитваше да смели информацията.

— Но убиецът на Палме е използвал 357 „Магнум“? Нали Холмѐр каза по телевизията?

През годините беше гледала записа сигурно стотици пъти. Пресконференцията с окръжния шеф на полицията, който самоуверено размахваше два мощни револвера.

— Не, Холмѐр, за жалост, успя да обърка почти всичко, включително и оръжието. Ето как е всъщност, Ребека: 38-мицата и 357-мицата имат еднакъв размер на куршума, различават се само по дължината на патрона. Определени варианти на 38-мицата могат спокойно да се използват за стрелба с амуниции за 357, затова и техниците са се запалили да правят пробни изстрели с всички стари оръжия, които отговарят на УПО профила. Приятелят ми в техническия може да го вземе следващата седмица…

— Окей, разбира се… Слушай, ще ти звънна по-късно, Нина, някой се опитва да се свърже с мен… Хиляди благодарности за помощта — добави тя.

— Ще ти се обадя следващата седмица да обядваме…

Тя затвори, остави мобилния телефон върху бюрото и се облегна бавно назад. След няколко секунди отвори едно от чекмеджетата и извади няколко листа хартия.

След посещението в трезора не бе могла да подреди парченцата от пъзела.

Не и преди да се появи копието от договора за сейфа.

Тя беше напълно сигурна, че сейфът е бил на Хенке. Но се оказа, че е грешала. Сейфът е бил открит през 1986-а, нейното име и това на Хенке стояха малко по-надолу на редовете, които посочваха други хора, имащи достъп до сейфа.

С други думи, Хенке вероятно знаеше също толкова малко за сейфа, колкото и тя самата.

Напомнянията за просрочените такси трябва да са били изпратени и на двамата, разликата беше, че неговата поща вероятно е била конфискувана, преди да успее да я прегледа. Значи тайните в сейфа не бяха на Хенке, а на човека, чието име стоеше на реда за държател. Човекът, който притежаваше връзката ключове, преди Хенке да я наследи.

Ерланд Вилхелм Петершон.

Баща им.

* * *

Когато му оставаха едва двайсет метра, мигачите на автобуса светнаха.

Той даде всичко от себе си.

Автобусът потегляше от спирката.

Още десет метра.

Осем.

Пет.

Разстоянието престана да се смалява.

После бавно започна отново да расте пропорционално с увеличаването на скоростта на автобуса надолу по склона към „Слусен“.

По дяволите!

Той усети, че коремът му се свива, забеляза първия спазъм на гадене и опита да го преглътне. Принуди краката си да продължат напред…

Четвъртитият силует на автобуса ставаше все по-малък.

Вторият пристъп на гадене измина почти целия път нагоре до устата.

Автобусът изчезна от полезрението му.

Но той не можеше да се откаже сега.

Не успя да задържи третия спазъм и беше принуден да направи няколко залитащи крачки, за да не повърне върху маратонките си.

Сигурно беше минала поне минута, откакто автобусът бе спрял при „Слусплан“, което означаваше, че той при всички положения щеше да пристигне твърде късно. Автобусът щеше вече да е минал по „Шепсбрун“ и нататък към city.

Трябваше чисто и просто да рискува.

Предния път беше видял Ермановият look-a-like при метростанцията, може би сега също отиваше натам?

С малко късмет можеше да настигне пича при вратите на залата за билети.

Всичко, което му трябваше, беше близка среща за няколко секунди…

Той зави надясно по „Йоттатсбакен“, след което принуди схванатите си крака да минат покрай десния ъгъл на Градския музей.

Стомахът му сигнализира, че е готов за нов изблик, но в същия миг пред него се откри „Рюсгорден“ и той спря на място. Прочисти гърло и изплю малко драйфано през ъгълчето на устата си. Дробовете му пареха, сърцето блъскаше толкова силно в гърдите му, че той несъзнателно беше присвил очи от болка, но не изпускаше площада от поглед. Някъде там сред всички хора беше и той.

Или поне трябваше да бъде.

Или…

Не…

Мамка му!

Пулсът му постепенно се забави, което облекчи спазмите в стомаха.

Той направи няколко крачки през площада. Все още нямаше и помен от пича. Предполагаемо вече беше успял да влезе в метрото, или пък беше продължил с автобуса към city.

Типичният му скапан лош късмет!

Приливът на адреналин започна да го отпуска и той на мига усети, че му прималява. Сложи ръце на коленете си и изхрачи още малко повръщано към калдъръма.

— Ама че гадост — отсече някой вдясно, но на него не му пукаше.

Паветата под краката му сякаш бавно се въртяха обратно на часовниковата стрелка, а потта се лееше по гърба му, като намокри ръба на панталона му и накара и последните светли места по тениската му да изчезнат.

Той наклони глава още по-надолу към колената, за да увеличи притока на кръв. Остана така някоя и друга минута, докато се съвземе.

Щом земята спря да се върти, поизпъна тяло, пое дълбоко въздух и се обърна.

В същия миг го видя. Вътре в стъклената клетка на асансьора, само на осем-десет метра. Бяла риза, панталони и светло сако, преметнато безгрижно през рамо.

Въпреки различното облекло, въпреки че този мъж беше гладко обръснат, значително по-слаб и освен това изглеждаше съвсем нормално, той адски много приличаше на Ерман.

Направо зловещо много…

Трябваше да се приближи още повече, да се увери напълно.

HP направи две олюляващи се крачки напред, после още няколко и в този момент асансьорът започна да се движи надолу. Той увеличи скоростта, принуди краката си да се подчинят.

Стъпалата на мъжа бяха погълнати от земята, после и краката, тялото и точно преди главата да изчезне под нивото на улицата, HP срещна погледа му.

Тванееистина…

* * *

Защо, за бога, татко имаше таен банков сейф с фалшиви паспорти, хиляди долари в брой и едрокалибрен револвер?

Ако ставаше дума за шпионски роман, отговорът щеше да е ясен, но това беше баща й, по дяволите. Съвсем обикновен Свенсон, с обикновена работа, апартамент в „Багармосен“, жена и две деца.

Бяха общо пет паспорта и тя ги беше наредила върху бюрото пред себе си.

Освен южноафриканския имаше швейцарски, канадски, белгийски и югославски. Всичките имаха печати от международни пътувания, предимно от САЩ, но се срещаха и печати от други страни. На предпоследната страница на канадския паспорт тя откри освен това и стара, черно-бяла снимка, която почти беше залепнала между страниците. Изобразяваше трийсетина млади мъже в униформи, които позираха около бронетранспортьор. На купола на оръдието с големи бели букви пишеше ООН.

С барета синя[3], Кипър 1964, беше написан някой от задната страна, а старомодният завъртян почерк толкова много напомняше на този на татко, че сърцето й прескочи.

Качеството на снимката не беше най-доброто и много от лицата едва се различаваха. Но един от мъжете, клекнали на долния ред, имаше добре познати й черти на носа и очите. Баща й войник на ООН ли е бил? Защо тогава никога не го беше споменавал?

Знаеше, че той е бил офицер от запаса като млад, оттам се познаваха с чичо Таге, а срещите на войнишкия клуб бяха едно от малкото неща, които го развеселяваха. Но звучеше странно баща й да е служил в чужбина, без никога да го спомене. Наистина той не беше точно от разговорливия тип, но трябваше във всеки случай да има някои от онези знаменца, дипломи или други сувенири, с които колегите й, които бяха служили в ООН, пълнеха офисите си.

Тя на няколко пъти прерови мислено дома от детството си, но не можа да си спомни нито един такъв предмет. Колекциите на мама от испански кукли на бикоборци и юбилейни чинии бяха на практика единствената украса, която бяха имали вкъщи, а малкото вещи, които баща й остави след себе си, също не предоставяха никакви следи. Освен ризите и костюмите му, няколко тежки мебели и захабената му пишеща машина цялото му наследство можеше да се побере в торбичка от магазина за алкохол.

Беше принудена, малко или много, да изостави и идеята, че револверът е бил старото служебно оръжие на баща й. Запасните офицери през петдесетте и шейсетте, доколкото тя можа да проучи, са получавали пистолети, не револвери, а и освен това от Въоръжените сили щяха да се обадят, ако оръжието му липсваше. Нищо от намереното в сейфа не стана понятно и всъщност имаше само един човек, който можеше да й помогне да си изясни нещата.

Тя придърпа клавиатурата, логна се в хотмейл акаунта си и отвори ново съобщение.

ДО: tage.sammer@hotmail.com

ОТ: rebecca.normen@hotmail.com

ТЕМА: Служба в ООН

Скъпи чичо Таге,

Надявам се, че всичко е наред при теб.

Наскоро попаднах на няколко вещи, които татко е съхранявал в банков сейф. Измежду тях има снимка от мисия на ООН в Кипър, 1964.

Наистина не знаех, че татко е бил войник на ООН, и се надявах, че ще можеш да ми разкажеш малко повече?

Звънни ми, моля те!

Сърдечни поздрави,

Ребека

* * *

Втурна се към асансьора, но тъй като осъзна, че той отива към Градския музей, вместо това се насочи към голямото каменно стълбище на няколко метра оттам.

Вземаше по две стъпала наведнъж и избута няколко родители с малки деца, спринтирайки към входа. Изоставаше действително, но от асансьора до входа на музея имаше дълъг остъклен коридор. Никакъв шанс онзи да измине целия път дотам, преди самият той да го е направил.

Автоматизираната врата едва успя да се отвори и той вече беше вътре.

Точно както си и мислеше, беше стигнал пръв.

Пое си няколко дълбоки глътки въздух, след което тръгна бавно през коридора, водещ към лъскавата врата на асансьора.

Скърцайки с челюсти, той усети кръвта да нахлува към клепачите му. Вратите щяха да се отворят всеки момент и той да се изправи лице в лице срещу Ерман.

Защото именно Ерман беше видял!

Избръснат, измит и свалил няколко кила. Но все тая, пак си беше той.

Пичът очевидно не беше изгорял в пущинака във Фиердхундра, а изглежда и алергията към електричество, която го беше прогонила в low-techland, вече не го тормозеше.

Което означаваше?

Това смяташе да разбере веднага щом скапаните врати се отвореха. С радост прилагайки повече насилие, отколкото щеше да е нужно…

Той отваряше и стискаше юмруци, усещаше вкуса на адреналин с езика си.

Минаха десет секунди.

Двайсет.

Трийсет.

Вярно, асансьорът беше от бавния вариант за хора с увреждания, но все пак. Вече трябваше да е пристигнал.

Той заблъска по копчето за повикване, после се огледа и за няколко секунди обмисли дали да не изтича обратно горе на площада.

Но изведнъж асансьорът издаде звънтящ звук, който накара HP почти да изскочи от обувките си.

Сърцето му правеше салта в гърдите, той вдигна юмруци и се подготви.

Вратите бавно се плъзнаха.

[1] Вид шведски тънък препечен ръжен хляб. — Б.пр. ↑

[2] Шведска компания за хранителни продукти, предлагаща главно дълбоко замразени готови ястия, риба и зеленчуци. — Б.пр. ↑

[3] Препратка към песента „Балада за синята барета“, шведският вариант на патриотичната американска песен „Балада за зелените барети“. Сините барети са шведските войници, служещи в мироопазващите сили на ООН. — Б.пр. ↑

8. … IT DOESN’T MEAN THEY AREN’T AFTER YOU[1]

— Да, здравейте.

— Добър ден, приятелю, или може би по-скоро добро утро.

— Да, тук наистина е сутрин. Хубаво, че звъните, между другото, всичко готово ли е?

— Повече или по-малко…

— Какво имате предвид? Не трябваше ли…

— Не се безпокойте, скъпи приятелю, парченцата скоро ще се наредят.

— Надявам се, че неуспехът не е алтернатива.

— Така е, разбирам това…

* * *

— Скъпа Ребека, така се радвам да те видя!

— Здрасти, чичо Таге, и аз така…

Тя беше подранила с десет минути за срещата им, но той, естествено, вече беше там.

— Мислех, че си в чужбина, кога си се прибрал? — тя се наведе над масата за кафе и целуна стария мъж по бузата.

Мирисът му си беше същият. Сапун за бръснене, афтършейв, пура и още нещо познато. Нещо, което харесваше…

— О, преди няколко седмици, ти искаш ли нещо? Кафе, чай? Не, ама че съм глупав… Госпожице!

Той махна на сервитьорката.

— Едно капучино, за предпочитане с мляко без лактоза, ако е възможно?

Той се усмихна на Ребека, но минаха няколко секунди, преди тя да успее да отвърне на усмивката му.

Изглежда забеляза реакцията й.

— Съжалявам, че не се обадих по-рано, мила Ребека, но откакто се прибрах, календарът ми е съвсем запълнен… Трескави времена са в момента, но това сигурно го знаеш не по-зле от мен.

Той отново се усмихна и след това отпи от кафето си.

— Разбира се — промърмори тя. — Естествено — добави после с по-ясен глас.

Сервитьорката се върна с капучиното й и тя бързо отпи една глътка.

— Та как върви в новата работа, Ребека? Мога да си представя, че е малко по-различно от работата в Службата за сигурност…

— Добре, благодаря, имахме доста разправии, докато наредим нещата. Оборудване, персонал, различни лицензи и цял куп други неща. Канцеларската работа отнема повече време, отколкото бях предвидила.

— Мелниците на шведската бюрокрация мелят бавно…

— И още как! — този път й беше по-лесно да отвърне на усмивката му.

— Тогава предполагам, че сте подали молба за разрешение да носите оръжие по време на служба. Обикновено не е толкова лесно за частна фирма да получи одобрение. Държавата е сграбчила здраво монопола си върху насилието…

Тя отвори уста, за да каже нещо, но бързо я затвори обратно. Вместо това просто кимна. Всъщност не трябваше да се учудва. Чичо Таге винаги е знаел почти точно с какво се занимаваше тя още когато беше в СЕПО, и нещата изглежда не се бяха променили само защото е сменила работата си. Мисълта, че той беше загрижен за нея, накара разочарованието отпреди малко да я напусне.

— Може би мога да помогна. Както знаеш, все още имам доста контакти…

— Благодаря, ще се радвам!

Тя много добре си спомняше как контактите му й бяха помогнали зимата. Как беше успял да я освободи от подозренията в грубо служебно престъпление и я беше спасил от уволнение. В действителност не трябваше да се възползва от него за такава глупост, но първо, той сам го предложи, второ, вече на два пъти бяха получили отказ на молбата си за лиценз за оръжие.

Екипът й започваше да роптае на все по-висок глас и беше само въпрос на време, преди недоволството да стигне до ръководството. Нещо, което определено не й беше притрябвало…

— В смисъл ако не те затруднява твърде много… — добави тя.

— Изобщо, ще се обадя на няколко места в понеделник. Не гарантирам нищо, но ще направя каквото мога. Иначе за какво са приятелите, ако не за да си помагат…

— Благодаря много, наистина го оценявам, чичо Таге.

Той остави чашата и внимателно я отмести настрана.

— А сега на въпроса ти. Както казах, предпочитам да не обсъждам въпроса по пощата. Някои неща е най-добре да се кажат очи в очи…

Тя кимна.

— С радост ще ти разкажа повече за общото ни минало с баща ти, но първо на свой ред ще те помоля за една малко услуга, Ребека…

— Каквото кажеш, чичо Таге, знаеш…

— Добре.

Той понижи глас и се наведе над масата.

— Писа ми за банков сейф, принадлежал на баща ти, няколко стари снимки?

— Да, точно така…

Той се наведе още по-напред.

— Искам да ми разкажеш какво точно си намерила, Ребека. Важно е да не изпуснеш нещо!

Внезапната острота в гласа му я изненада и тя се облегна една идея назад.

— Документи — отвърна тя, докато опипваше чашата кафе.

— Какъв вид документи, Ребека? — погледът му сякаш минаваше право през нея и тя отпи пресилено бавно от капучиното, за да има повод да погледне встрани. Таге Самер беше един от най-старите приятели на татко, някой, на когото тя разчиташе. И въпреки това изведнъж се поколеба.

— Разбирам, че въпросът може да е деликатен, все пак става дума за баща ти.

Тонът му стана по-мек, по-доверителен.

— Нека ти помогна малко, скъпа Ребека…

Той хвърли бърз поглед към съседната маса, после сниши глас още повече.

— Възможно ли е документите, които си намерила, да са паспорти — международни паспорти със снимката на баща ти?

Тя се поколеба още няколко мига, след което кимна бавно.

— Разбирам… — каза той и този път гласът му звучеше почти натъжен.

Те помълчаха няколко секунди, докато той размишляваше.

— Банковият сейф е един вид мехур, замисляла ли си се, Ребека? Животът отвън продължава, нещата се променят, но вътре времето спира. Същото е и с живота. Създаваме си собствена реалност, малки сфери, в които си мислим, че контролираме случващото се. В действителност чувството за контрол е само илюзия, а сферите не са нищо повече от вид мехури. Но всички мехури са обречени рано или късно да се спукат, не е ли така?

Той поклати глава.

— Трябва да си мълчиш за това, което ще ти разкажа сега, обещай ми, Ребека! — продължи той после.

Тя кимна.

— Не бива да го споделяш с някого, нито дори с брат си. Хенрик, както знаеш, не е способен да опази една тайна по същия начин както ти и аз, а ако това, което сега смятам да разкажа, излезе наяве, може да има последствия, сериозни последствия. Разбираш ли?

— Естествено, чичо Таге, можеш да разчиташ на мен.

— Да, знам това, Ребека. Ти и баща ти си приличате повече, отколкото подозираш…

Той й отправи скосена усмивка, която накара сърцето й да прескочи.

— Всичко започна през 1964 г. в малко кипърско село. Аз бях командир на рота, а баща ти беше един от четиримата ми взводни командири. Вече се познавахме от Офицерската академия и се разбирахме добре. Ерланд може би не беше роден водач, но компенсираше това, като щателно се подготвяше за всички мислими сценарии. Освен това беше надежден и лоялен, качества, които все по-трудно се намират в днешно време…

Той завъртя внимателно чашата си кафе.

— Веднъж бяхме разпределени да защитаваме турско кипърско село, което беше под постоянни бомбардировки от превъзхождащите и значително по-добре въоръжени войски на кипърските гърци. Присъствието ни, за съжаление, не сложи край на битките, а бяхме принудени да гледаме, докато турското кипърско село беше изравнено със земята. На баща ти и на някои от колегите му им беше много трудно да приемат факта, че не получихме мандат да се намесим, за да защитим по-слабата страна. Ерланд беше много принципен мъж…

Тя кимна.

— Така или иначе, в разочарованието си те взеха злощастното решение да натоварят две от бойните ни машини с тежки картечници и няколко кутии муниции, за да ги откарат после при кипърските турци. Идеята им е била да изравнят съотношението на силите поне малко. Далеч не беше заемане на политическа позиция, а и дори да бяха успели с транспортирането, се съмнявам, че щеше да е от особено значение…

Той поклати бавно глава.

— Във всеки случай бяха спрени на една гръцко-кипърска пътна блокада, след което всичко отиде по дяволите… Имаше голямо разследване, баща ти и колегите му веднага бяха отстранени от служба, а целият шведски контингент на ООН беше прегрупиран почти незабавно в южната част на острова. Ерланд прие всичко това много тежко. Считаше, че е действал просто за да защити по-слабата страна, точно както предвиждаше мисията. Не мога да кажа, че не го разбирах, но правилата бяха кристално ясни и той не просто ги наруши, ами накърни доверието в мисията на ООН като цяло.

— И какво стана?

Той сви рамене.

— Незабавно уволнение както от ООН, така и от Въоръжените сили. Като негов пряк началник бях принуден да се съглася и да подпиша документите. Тъжен ден, много тъжен…

Той спря за няколко секунди, продължавайки да опипва празната си чаша.

— Разбираш ли, Ребека, баща ти обичаше офицерската длъжност, това да бъде част от нещо по-голямо, обграден от себеподобни. Той виждаше пред себе си дълга и успешна кариера във Въоръжените сили. И когато ненадейно това му беше отказано, той стана…

— Озлобен…

Той погледна към нея.

— Променен може би е думата, която бих използвал, но ти, естествено, си напълно права. Ерланд никога вече не беше същият…

* * *

Празен!

Проклетият асансьор беше празен! Той все още не разбираше как беше станало това.

Нямаше го в асансьора, в коридора или на входа. Така че къде, по дяволите, се беше дянал пичът? Нямаше начин да го раздава Джо Лаберо[2] и да изчезне яко дим?

Но той все пак разбираше какво се случва. Шибаняците се ебаваха с разсъдъка му! Не стигаше, че наблюдаваха всяка стъпка, която правеше, и го подслушваха през стените, ами си правеха и ментални номерца с него. Бяха се промъкнали в апартамента, докато той беше навън, и бяха оставили телефона и онова съобщение. А сега го накараха да преследва призрак през половин „Сьодермалм“.

Но нямаше да го пречупят толкова лесно! Нощем беше почнал да трупа мебели пред входната врата. Малкото пъти, когато излизаше, залепяше косми при отвора на вратата, за да може да види дали са влизали вътре. Но като цяло избягваше изобщо да излиза.

Целият под на всекидневната му беше покрит с кутии от пица и различни вестници. На практика беше изпразнил лавиците на „Пресбюро“ от всичко, което ставаше за четене, и знаците не можеха да бъдат сбъркани. Странностите го заливаха като из ведро: компютърни системи, които или необяснимо се сриваха, или спираха издаването на рецепти на аптеките, или сваляха бариерите в тунела на „Сьодра ленкен“, или изгасяха светлините за кацане на летището.

Хора, които излизаха да си купят цигари и така и не се връщаха. Предмети, които чисто и просто изчезваха — като знамето на цитаделата на Кастелхолмен[3], което стоеше издигнато в мирно време. Вчера сутринта изведнъж просто се беше изпарило и всички пенсионери в Стокхолм бяха засипали с обаждания централата на Въоръжените сили. Вестниците го смятаха за мегаяко. Безобиден номер преди сватбата на принцесата…

Но както обикновено посредствената шведска общност не схващаше нищо.

Няма знаме — няма мир.

Значи война!

Но ако те искаха война, щяха да си я получат!

BIG TIME!

Той стана от пода и почесвайки брада, измарширува до хладилника. Време за инвентаризация на запасите: четири народни бири, шест пирожки „Торби“, половин кутийка хайвер.

Първият рафт на кухненския шкаф увеличи активите му с три питки кнекебрьод и консерва варена наденица. Вторият беше пълен с ролки армирано тиксо. Шестнайсет броя по-точно. Той преброи бързо на пръсти. Поне още три дни, може би четири, преди да се наложи да излезе.

Добре!

Имаше работа за вършене, things to do…

* * *

— И как се вписват паспортите в историята?

Той пое дълбоко дъх, след което бавно издиша.

— Това, което разказах дотук, всъщност не е тайно. Можеш да намериш всичко в интернет или в различни книги за историята на ООН. Но от този момент нататък, това, което ще разкажа, е строго конфиденциално, разбираш ли?

Тя кимна.

— След мисията в Кипър аз продължих военната си кариера. Намирахме се насред Студената война и Въоръжените сили бяха много по-важен фактор, отколкото днес. Ерланд и аз поддържахме контакт главно по моя инициатива, защото до известна степен се чувствах виновен за случилото се. Бях негов приятел и началник, но въпреки това не можах да му помогна. Постепенно обаче с развитието на кариерата ми във Въоръжените сили осъзнах, че винаги има нужда от лоялни решителни мъже като Ерланд. Започнах да го наемам за редица дребни… консултантски задачи биха могли да се нарекат. Между другото, искаш ли още нещо за пиене? Може би малко минерална вода?

Той помаха на сервитьорката и поръча две бутилки „Рамльоса“, с които тя се върна на мига.

— Тези консултантски задачи какво представляваха? — попита Ребека, след като отпи няколко глътки.

— За жалост, не мога да навляза в детайли…

— Искаш да кажеш, че е бил някакъв вид шпионин?

— Не, не, абсолютно не.

Той вдигна ръце пред себе си.

— Нищо такова, ставаше дума преди всичко за куриерски мисии. Размяна на определени услуги и информация, но за съжаление, не мога да разкажа повече… Печатът „поверително“ все още е в сила.

— Но е имал нужда от фалшиви паспорти…

— Осъзнавам, че звучи малко странно, но трябва да разбереш, че времената бяха напълно различни. Студената война беше в разгара си, а Швеция се намираше по средата между Великите сили. Сигурно се сещаш за шведския DC-3[4], който беше свален от Съветския съюз над Балтийско море, а после и „Каталината“[5], която оглеждаше за оцелели. Дори и най-невинните задачи можеха да бъдат погрешно изтълкувани от врага, така че трябваше да се използват абсолютно всички възможни средства за защита особено по-късно, когато Ерланд създаде семейство…

— Н-но нали татко имаше работа, беше продавач във…

Тя се опитваше напразно да си спомни как се казваше компанията — нещо с „Т“, беше почти сигурна… Той й даде няколко секунди да помисли.

— Би ме изненадало, ако някой от вас знаеше особено много за работата на Ерланд… Ако някога ви е разказвал нещо, то е касаело общи неща без подробности. Нещо, което да обяснява отсъствието му и дългите му пътувания в чужбина…

Вдигна бутилката, за да напълни чашата си, но дясната й ръка внезапно трепна няколко пъти и тя разля вода по масата. Използва няколко салфетки, за да попие локвата възможно най-дискретно.

Ако само преди няколко дни някой беше намекнал, че баща й можеше да бъде нещо коренно различно от съвсем обикновен данъкоплатец, тя почти би се изсмяла на глас. Но това беше, преди да отпори банковия му сейф…

— Разбирам, че всичко това сигурно изглежда, меко казано, малко… нереално, Ребека.

Той се наведе напред и сложи ръка върху нейната.

— Повярвай ми, бих предпочел да не се беше налагало да ти разказвам…

Тя го огледа внимателно в търсене на знаци, че нямаше предвид каквото казваше. Но той изглеждаше напълно искрен.

— И-и какво ще правим сега…? — промълви тя. — С нещата в сейфа — разясни, притискайки дясната си ръка между коленете, за да я накара да спре да трепери.

— Ще оставиш нещата на мен. Ще се погрижа всичко да изчезне. Паспортите, сейфа, всякакъв вид документация, която свърза вещите с баща ти. Само ми дай всички ключове, кодове и други такива и всичките ти тревоги ще свършат.

Тя неволно настръхна.

— Естествено, ще се погрижа никаква сянка да не опетни паметта на баща ти… — той се усмихна приятелски и тя изчака няколко секунди, докато размишляваше.

— Не съм сигурна, че искам това, чичо Таге — каза тя после. — Имам предвид да се разделя с всичко…

Той се намръщи и я изгледа продължително.

След което бавно издърпа ръката си обратно и се изпъна в стола.

— И защо, чудя се, не би искала това, Ребека?

Изражението му внезапно се беше променило, беше станало по-сурово.

Той продължи да я гледа още няколко секунди, очите му бавно се свиха, а устата му се превърна в черта.

— Имало е още нещо в сейфа, нали? Освен паспортите и онази снимка…

Лицето й не трепна, но той кимна бавно, като че тя по някакъв начин все пак беше потвърдила твърдението му.

— Намерила си нещо друго, нещо значително по-притеснително…

Ръката й продължаваше да трепери между колената, тя усети как сърцето й заби по-силно и се напрегна да не допусне и най-миниатюрната промяна в изражението, която да я разкрие.

Чичо Таге продължи да се взира в нея, но този път тя не се огъна, вместо това снижи брадичка с няколко сантиметра и запази зрителния контакт.

Пет секунди.

Десет…

— Окей — въздъхна той накрая и вдигна ръце. — Има още една част от историята. Нещо, което до последно се надявах да си спестя да ти разкажа… Работехме по един специален… проект, може да се каже — продължи той. — Много спорен проект, което допълнително ни принуждаваше да сме изключително предпазливи. Затова не ползвахме собствения си персонал, ами включихме външни лица като баща ти. Хора без официална връзка с проекта, но които въпреки това бяха неоспоримо лоялни…

— И от които лесно бихте могли да се лишите, ако нещо се обърка?

— Това звучи може би твърде цинично…

— Но е било така, не е ли вярно?

Той сви рамене.

— Баща ти беше запознат с правилата на играта. Знаеше кое беше от значение. Както и да е, в продължение на много години проектът ни беше с висок приоритет, имахме на практика неограничени ресурси. Но изведнъж всичко се промени, политическата подкрепа прекъсна, като в същото време бюджетът беше намален драстично. Но ние все пак продължихме работата си, просто под по-дискретна форма. Всички, които бяхме замесени в проекта, бяхме убедени в значението му за националната сигурност. Освен това все още получавахме известно съдействие от част от старите ни спонсори, благодарение на което можахме да продължим още дълго през осемдесетте. Но накрая ни предаде дори един от най-старите ни приятели, от тези, които преди това ни бяха подкрепяли най-много. Малкият ни отдел беше закрит окончателно, офисите ни бяха затворени, а останалият персонал беше преместен. С оглед на това аз избрах да напусна Въоръжените сили изцяло. Оттогава работя в частния сектор…

— А татко, какво се случи с него?

— Баща ти никога не е бил официално назначен, няма договор, няма и задължения…

Той поклати глава.

— Не беше редно, не и като се има предвид колко вярно ни служеше… Естествено, имаше и други като него, хора, които бяха изритани на улицата без дори едно благодаря. Но се опасявам, че Ерланд прие нещата най-тежко. За втори път беше отстранен, отхвърлен от общността…

Той направи пауза, за да допие останалата минерална вода.

— Кога се случи това, коя година?

— Втората половина на осемдесетте, ти трябва да си била на единайсет-дванайсет години…

Тя вдиша дълбоко и бавно изпусна въздуха.

Дясната й ръка най-накрая се беше успокоила дотолкова, че тя да се осмели да я премести обратно на масата.

— Спомняш ли си нещо от онова време, Ребека?

— Не… хм — гласът й изтъня и тя се прокашля. — Не много всъщност.

Но това не беше съвсем вярно. Добре си спомняше някои неща. Твърде добре.

* * *

Той се събуди чак когато вечерта почти беше настъпила, което всъщност не беше толкова странно. Часът беше успял да стане четири, преди да си легне.

Беше седял притиснат до проклетата стена, като слушаше, опитваше се да долови каквито и да е детайли от разговора, който протичаше вътре. Час след час недоловимо мънкане, от което можеха да се различат само отделни думи.

Бележникът му вече беше пълен с неща, които му се беше сторило, че е чул, но от това едва ли беше научил много повече.

Думите латерна, лабиринта и учителя се бяха появили на няколко пъти, но както и с всички останали нямаше как да ги съчетае в какъвто и да е контекст.

Той се повдигна до седящо положение, почеса се по брадата, после под мишниците и по топките. След това изрови един от по-дългите фасове в пепелника върху нощното шкафче и затърси запалката. Цялата ситуация беше напът да му се изплъзне от ръцете. Нямаше план, никаква защита, ченгетата му дишаха във врата, а освен това беше подложен на щателно наблюдение.

Не беше говорил с Бека от седмици, може би дори бяха станали месеци, което всъщност беше доста добре. Ако стоеше настрана от нея, тя трябваше да е в безопасност. Проблемът беше само, че се чувстваше адски самотен!

Беше опитал да се свърже с Манге, но проклетият малък килимопрегръщач не отговаряше по телефона, а компютърният магазин беше запечатан още от зимата, когато малките му практиканти се бяха оказали в пандиза. Несъмнено можеше да отиде до Фарща и да звънне на вратата му, но това му се струваше като твърде амбициозен проект. Освен че предпочиташе изобщо да не напуска апартамента, нямаше и никакво желание да се натресе на незаконната му вярна половинка, кучката Бетул…

Той намери стар пакет „Сулстикан“[6] в едно кухненско чекмедже и с известни усилия успя да запали фаса.

Но дори цигарата не оправи настроението му.

Би трябвало да е гладен като прасе, бяха минали много часове от последното гурме ястие, подложено на микровълнова атака. Но той нямаше никакъв апетит.

В същия момент, в който се трупяса на дивана, телефонът му зазвъня откъм спалнята. За кратко си помисли да го заебе и да не отговаря.

Но който и да беше от другата страна, изглежда гореше от желание да се свърже с него, защото телефонът продължаваше да звъни.

Предположи, че беше Ребека, и изведнъж се почувства малко по-добре. Мислеше да загърби принципите си и този път да вдигне — само кратък разговор, колкото да чуе гласа й. Това едва ли щеше да навреди много.

Изправи се тежко от дивана и се заклатушка обратно към спалнята. Горе-долу по средата на пътя се досети какво не беше наред. Мелодията беше вярна, проблемът беше само, че беше изключил нокиата си веднага щом ченгетата го бяха пуснали, беше я заврял в един от кухненските шкафове и извадил батерията.

Следователно не този телефон звънеше.

Той се забърза, заобиколи вратата на спалнята.

Сигналът продължаваше да се чува, мелодията се измени и изведнъж зазвуча по-високо, по-остро. Като бръснач по тъпанчетата му. Минаха няколко секунди, докато той успее да локализира източника. Купчината вестници върху нощното шкафче само на няколко сантиметра от пепелника, който преди малко беше преровил. Той събори всичко на пода. Видя сребристия телефон да се плъзга по паркета и да отива малко под ръба на леглото. За секунда сърцето му като че беше спряло.

Телефонът беше мъртъв, изключен — беше абсолютно сигурен в това!

Дори беше пробвал да го съживи предишната вечер само за да се убеди. Защо, по дяволите, просто не го беше унищожил, не беше разбил копелето с чук и хвърлил парчетата на боклука?

Дисплеят светеше, а вибрациите караха телефона да се движи, сякаш там под леглото се спотайваше живо същество.

HP усети космите по врата си да настръхват. Телефонът вече беше направил половин обиколка около оста си, а той не можеше да го изпусне от поглед.

Естествено, не трябваше да отговаря, имаше поне хиляда логични причини да го остави.

ГРЕШКА, десет хиляди!

И въпреки това той коленичи и се протегна бавно под леглото. Опитваше се напразно да накара ръката си да спре да трепери. Пръстите му докоснаха повърхността, бавно обгърнаха правоъгълното метално тяло…

— Ало — изграчи той.

В слушалката беше тихо и за няколко мига помисли, че човекът от другата страна беше затворил.

Но после чу музиката. Някаква далечна мелодия и той долепи плътно ухо до слушалката, за да опита да я долови. Органна музика като в църква.

Минаха още няколко секунди, преди да схване какво слушаше.

Сватбена музика.

[1] Цитатът, продължаващ от заглавието на предната глава, е от „Параграф 22“ на Джоузеф Хелър. — Б.пр. ↑

[2] Шведски фокусник. — Б.пр. ↑

[3] Остров в централен Стокхолм. — Б.пр. ↑

[4] „Дъглас DC-3“, един от най-масово произвежданите транспортни самолети в средата на миналия век. — Б.пр. ↑

[5] PBY Catalina, американски самолет амфибия. Три дни след изчезването на самолета DC-3 две амфибии „Каталина“ са пратени да го търсят. Едната е свалена от Съветския съюз в международни води; това довежда до най-голямата криза между Швеция и СССР в периода след ВСВ. — Б.пр. ↑

[6] Най-популярната марка кибрит в Швеция. Продажбата на кибритите финансира едноименната благотворителна фондация в подкрепа на децата в нужда. — Б.пр. ↑

9. GUNS, GUARDS AND GATES…

Тя все още не знаеше на какво да вярва. Целият разказ на чичо Таге звучеше, естествено, съвършено невероятно и ако беше дошъл от някого другиго, тя незабавно щеше да отхвърли всичко като чиста проба празни приказки.

Но в момента неговата история беше единственото обяснение, с което разполагаше. А и по много начини то пасваше прекрасно. Обясняваше и снимката, и фалшивите паспорти и хвърляше известна светлина върху други неща, не на последно място горчивината, която като че беше разяждала баща й отвътре, която постепенно го беше превърнала в друг човек — в някого, когото и беше все по-трудно да обича. Наистина беше опитала. Полагаше всички усилия да му угажда, търсеше и най-малкия знак за поощрение от негова страна. Копнееше за такъв…

Но в историята все още имаше твърде много пролуки. Според чичо Таге баща й е бил освободен в средата на осемдесетте. Но доколкото й беше известно, той беше продължил да работи, да заминава в командировки близо още десет години, преди да се прибере от Испания в ковчег.

Не беше питала чичо Таге за това, не беше повдигнала въпроса за подробностите около смъртта на баща си, и въпреки че той я приканваше, не му беше доверила за револвера, който намери в сейфа.

Но колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че той вече знаеше за това. Че може би в действителност би искал да се добере най-много именно до оръжието.

Затова и предпочиташе да изчака, преди да му зададе още въпроси, поне докато успееше да провери разказа му. Да се подплати с малко повече информация.

Но колебанието й вероятно се дължеше също толкова и на това, че я беше страх от отговорите.

Или че мозъкът й вече беше натъпкан до пръсване с други, значително по-важни неща. Като странните обстоятелства около задържането на Хенке и предстоящото посещение на Марк Блек, до което оставаха само четири дни.

Освен това още не се беше отказала от онзи микробус, който ги беше следил. Отговорът от пътната агенция тъкмо беше пристигнал в пощенската й кутия. Кола под наем, регистрирана към новосъздадено акционерно дружество във Вестерорт. „Грундстенен“[1] АД — стандартно наименование, което се използваше, когато собственикът не е регистрирал търговско име. Адресът посочваше само пощенска кутия както при хиляди други фирми. Всичко на всичко информацията в писмото не беше от особена полза, нито за да подсили, нито за да разсее подозренията й.

Във всеки случай ванът не се беше мяркал повече, което, естествено, беше известно облекчение.

Но нещо, което, от друга страна, беше започнало да я тревожи все повече, беше треморът на ръцете й, най-вече дясната. Откакто едва не беше изтървала бутилката вода в кафенето, пристъпите се бяха появили още няколко пъти. Вероятно се дължеше на липса на сън или поне така твърдеше лекарят й. Алтернативно можеше да бъде временен страничен ефект от новите таблетки.

Минават няколко седмици, докато тялото се нагоди, Ребека, трябва да имаш търпение…

Не беше казала нищо на Мике, нито пък на някого другиго, като стана дума. Вярно, дозата, която взимаше, беше малка, но антидепресантите не бяха точно от нещата, с които човек се фука.

Тя продължи обратно по коридора към офиса си и по пътя подмина вратата за стаята на Мике.

Беше затворена, а през малкия стъклен прозорец мерна гърба му.

Точно както повечето сутрини той беше станал рано. Пристигаше на работа още преди тя изобщо да е станала от леглото.

Срещаха се твърде рядко, осъзнаваше го, но този път поне не беше само по нейна вина. Беше приела работата в Sentry в опит да му се реваншира поне малко за аферата с Тобе Лунд. За да имат повече време заедно…

Идеята във всеки случай беше добра…

Всъщност тя би предпочела да се бяха скарали. Да я беше наричал с различни епитети, от които тя беше заслужила всички. Да беше блъскал врати и да не й беше говорил със седмици, не и преди да го замоли за прошка.

А може би дори не и тогава…

Неговият начин, разбира се, беше много по-зрял.

Тя беше направила грешка и той й беше простил, точка.

Значително по-трезво и разумно, отколкото да ръси обвинения и да тряска врати. Но в същото време толкова неестествено…

Тя затвори вратата на офиса си и пусна компютъра. Докато той зареждаше, се усети, че гледа към чекмеджето на бюрото.

Няколко минути едва ли щяха да навредят, а освен това компютърът очевидно щеше да ъпдейтва някаква програма…

Тя отвори чекмеджето и внимателно взе снимката. После светна настолната лампа, нагласи лъча светлина и извади новозакупената лупа от чантата си.

Резолюцията не беше най-добрата, а и почти петдесетте години, изминали от проявяването на снимката, далеч не бяха подобрили качеството на образа.

Но мъжът в средата на предния ред, който за разлика от всички останали се усмихваше само леко, без да показва зъбите си, безспорно напомняше страшно много на баща й.

Тя го разгледа старателно през лупата. Същият остър нос като нейния, същите изразени скули и тъмни очи. Но беше невъзможно да бъде напълно сигурна. Баретата, която носеше мъжът, беше свалена ниско над челото и правеше пропорциите на лицето му да изглеждат малко сбити. Освен това шапката скриваше косата му, което правеше идентифицирането още по-трудно.

Тя продължи инспектирането, като премина на другите мъже около бронирания автомобил.

Общо шейсет и девет души, всичките на по около двайсетина години, облечени в светли униформи цвят каки и барети. Един от мъжете на задния ред също изглеждаше донякъде познат.

Лицето му беше засенчено от хората пред него, така че беше още по-трудно да различи някакви подробности. Но това спокойно можеше да бъде чичо Таге…

Компютърът изпиука и тя остави лупата и въведе потребителското име и паролата си.

Няколко секунди по-късно отвори полето за търсене и написа няколко ключови думи.

Контрабанда с оръжие, ООН, Кипър.

Над 50 000 резултата…

Първият беше от шведски военноисторически архив и след малко ровене, тя намери каквото търсеше:

Декември 1963-та избухват боеве между кипърски гърци и турци в Кипър, което води до решението на ООН да изпрати мироопазващи сили на острова. Под натиска на ООН Швеция решава да рекрутира батальон от 995 мъже, който през пролетта на 1964 г. е изпратен да оперира в труднопроходима местност в Западен Кипър. Батальонът получава голям район за наблюдение с 35 поста, допълнени с патрулиращи бронирани автомобили (КР-коли[2]). В края на лятото положението се изостря и шведските войски се оказват между воюващите страни и са принудени да евакуират турско цивилно население. В тази ситуация гръцки войници откриват, че отделни шведи транспортират контрабандно оръжия на кипърските турци. Виновните са наказани, някои офицери са заменени, дисциплината е затегната, а шведският батальон е прегрупиран в района на Фамагуста.

Тя се облегна назад в стола, вдиша дълбоко и сплете пръсти на тила си. Дотук историята на чичо Таге изглежда съвпадаше. Но как можеше да се добере до повече подробности?

Пробва още от резултатите в търсачката, никой от тях не й беше от помощ.

Опита да промени ключовите думи, но не постигна по-голям успех.

От друга страна, намери редица книги за шведски ООН мисии и реши да си поръча някои от тях. Тъкмо когато приключи, на вратата й се почука.

— Влез!

Шелгрен надникна вътре.

— Добро утро, шефе, всичко окей ли е?

— Ммм, за нещо конкретно ли става дума?

— Сана каза, че си искала да говориш с мен за плана за другата седмица…

— Да, разбира се, сядай…

Тя кимна към стола за посетители, като същевременно бутна снимката и лупата в най-горното чекмедже на бюрото.

Време беше да внесе ред в списъка с приоритети.

* * *

Той взе телефона в ръка. Усети хладната му повърхност в дланта си, подхвърли го леко два пъти, сякаш за да почувства тежестта му. После за хиляден път прокара пръсти по релефните цифри от задната страна.

1 — 2 — 8

Някога беше First runner up, the Ayatollah of Fuckenrolla и най-печеният тип в Играта. Мамка му, ама че селективна памет имаше!

Всичко останало: как го бяха подмамили, бяха го накарали да премине всички граници и после го бяха захвърлили на бунището, това беше почти забравено. Може би дори простено… Малко както когато дедаците си приказваха колко забавно е било в казармата и как оня, злият сержант в края на краищата всъщност е бил доста свестен…

Само че Играта не беше упражнение, не беше война наужким с халосни патрони и фиксирана обедна почивка с грахова супа и свинско. Беше ето процента for real!

Не можеше да отрече, че усещането да държи телефона беше страшно хубаво. Само за няколко секунди отново да се почувства като част от нещо по-голямо, нещо, до което средняшкият швед никога нямаше дори да се доближи.

Но независимо от това не можеше да изпълни мисията, не беше такъв човек.

Онова, което се случи долу в „Багармосен“, беше съвсем друга работа. Един вид самозащита, може да се каже…

Даг или Бека. Изборът не беше особено труден…

Но това, което Водача искаше от него, беше нещо съвсем различно. Съвършено ясно и безцеремонно. Но той не можеше да го направи.

Не беше убиец.

Не и по този начин…

Опитваха се да го манипулират, осъзнаваше го. Ченгетата, съобщението на компютъра, подслушването, статиите във вестниците. Телефонните разговори, сватбената музика.

Всичко това беше един голям mindfuck, целящ да му промие мозъка. Да го направи покорен. Да го накара да върши това, което искаше Водача.

Той трябваше да си възвърне инициативата, да си осигури the upper hand… Бавно остави телефона настрана и го покри с няколко вестника. След което взе малкия железен лост.

* * *

— Е, ако никой няма повече въпроси, спираме тук. Събираме се в понеделник, 06:00, за последен брифинг преди потеглянето. Както всички знаете, много погледи са насочени към нас покрай тази задача, което означава добър шанс за нас да покажем с какво можем да допринесем към останалата дейност на компанията.

Одобрителни кимания от целия екип, никой нямаше какво да добави.

— Добре — тя се изправи и засъбира показно документите си, което беше началният сигнал за останалите да се разотиват. Ръцете й се представиха перфектно, нямаше и помен от треперене.

Трябва да е било нещо временно точно както каза докторът.

Тя извади телефона си и промени сигнала на звънене от безшумен на нормален. Екранът примигна два пъти, след което стана син. Тя измърмори нещо и натисна копчето за изключване. Случваше се за трети път тази седмица, реално трябваше да го даде да го оправят преди посещението на Блек, но ако оставеше телефона включен и не бърникаше настройките, не трябваше да има проблем. Освен това цялата вътрешна комуникация ставаше по радиото.

Когато се върна обратно в офиса, писмото лежеше на бюрото й. Тя веднага се досети за какво ставаше дума и нетърпеливо разкъса плика.

Решение относно разрешително за оръжеен лиценз на Sentry Security.

После дълъг официален текст, под който в долния десен ъгъл стоеше голям печат.

Одобрено

Yes!

Това означаваше, че вече имаха право да носят оръжие по време на служба точно както в СЕПО и че пистолетите, с които се бяха упражнявали долу на новопостроеното стрелбище, най-накрая можеха да ги последват навън.

Една тревога по-малко, и то голяма, а напрежението в гърдите във всеки случай олекна донякъде.

Въоръжението беше важно, без оръжие човек беше охранител light — само една идея над фитнес горилите, които разбутваха феновете около виповете и поп звездите. С оръжие човек беше про, специалист, който можеше да защитава себе си и охраняваното лице докрай.

В обосновката за решението не се споменаваше нищо за това защо лицензиращият орган беше променил мнението си, но това нямаше значение. Тя и без това знаеше.

Телефонът се беше свестил и тя заскролва през телефонния указател, докато намери правилното име.

„Благодаря за помощта“ — написа тя и натисна „изпрати“.

Отговорът дойде само след няколко минути.

За нищо, радвам се да ти помогна!

Успя ли да обмислиш предложението ми относно намереното?

Поздрави,

Ч.Т.

Тя тръгна да пише отговор, но се спря по средата. Естествено, беше най-добре да остави всичко на чичо Таге. Той беше способен да се погрижи за всичко, а револверът я притесняваше повече, отколкото й се искаше да признае. Същевременно чувстваше, че не е редно да се разделя с нещата, преди да е научила малко повече за миналото на баща си.

Тя изтри отговора си и го замени с едно-единствено изречение.

„Трябва ми още време да помисля!“

После се обърна към компютъра, за да разпространи добрите новини от днес.

* * *

Той погледна предпазливо през пролуката на щорите. Естествено, трябваше да изчака, докато се свечери, но шведският летен сумрак нямаше да настъпи преди единайсет часа. А толкова дълго определено не можеше да чака!

Отвори внимателно скърцащата си външна врата и се заслуша в тъмното стълбище. Някъде отдолу се чуваха слаби звуци от телевизор, това беше всичко.

Направи няколко крачки на пръсти, както беше по чорапи, и долепи ухо до съседската врата. Тихо като в гроб.

За първи път от няколко дни, което логично трябваше да означава, че апартаментът беше празен.

Дори и Щази шпионите си имаха семейства, които ги чакаха у дома.

Той клекна и надникна внимателно през пощенската кутия. Тъмно, значително по-тъмно, отколкото отвън на стълбите, което означаваше, че прозорците вътре бяха покрити. Миризмата беше същата като предните пъти, когато беше проверявал. Стърготини. Явно бяха направили стабилно преустройване там вътре…

Той се изправи, направи две крачки и за всеки случай надзърна още веднъж надолу по стълбите.

После пъхна ръка под ръкава на блузата и извади малкия лост.

Мина учудващо просто.

Пъхна острия край в процепа над ключалката, удари го с длан, за да го намести, после едно-единствено здраво дръпване и pop goes the weasel!

Всъщност не беше толкова странно. За разлика от неговата собствена врата тази беше от дърво, старо дърво. Има-няма петдесет-шейсет години суша свиваха дървения материал и отваряха предостатъчно пространство между вратата и касата.

Единично не особено силно изскърцване, последвано от глух удар, когато резето изскочи.

Open Sesame!

Почти не останаха следи по вратата.

HP остана неподвижен за миг и се заслуша. Освен телевизора все още не се чуваше нищо. Нито от стълбището, нито от апартамента. Той загреба няколко малки трески с единия си чорап и ги натика до стената, за да не си личат толкова ясно върху каменния под. След това извади малко фенерче от единия си джоб, влезе в апартамента и затвори внимателно вратата след себе си, доколкото можеше.

Тук вътре миризмата на стърготини беше по-силна. Той постоя няколко секунди, бърникайки фенера.

Изведнъж в главата му изникна картина. Той и Бека пред някакъв огън, не, камина.

Пукащи дървета, хвърлящи искри над тухления под… Той ги ловеше, опитваше се да ги настигне, преди да са изгаснали. Смехът й…

Внезапната светлина, дошла от фенера, го стресна. Пич, стегни се, за бога. Memory lane трябваше да почака.

Той обходи с фенера малкото затъмнено антре. Апартаментът напомняше на неговия собствен, архитектурният план беше почти същият. Сигурно беше влизал вътре поне сто пъти, докато Козела живееше тук. Но сега мястото му се струваше странно непознато и той запристъпва внимателно напред, играейки с лъча светлина по празния под.

Нямаше и карфица, нито дори един скапан дървен стол или забравен кашон. Целият апартамент изглеждаше странно изоставен, но въпреки това той усети как сърцето му заби малко по-бързо. Клекна и освети по протежение на пода точно като ония от CSI.

В прахта се виждаха ясни стъпки. Отъпкана автострада по средата на стаята, почти без отклонения. Той се обърна, освети във всички посоки. Следите тръгваха от входната врата, през антрето и всекидневната и нататък към спалнята. Успя да различи поне три различни вида обувки, два вероятно бяха някакви спортни патъци, докато третият изглеждаше по-гладък, малко като официална обувка.

Във всеки случай спалнята явно беше целта на всички посетители, което беше донякъде учудващо, защото тази стая се намираше най-далеч от неговия собствен апартамент. Освен това бяха правили ремонт именно там вътре, защото въпреки миризмата досега той не беше видял нито една стърготина.

Когато се приближи, ненадейно откри слабо сияние под вратата. Замръзна намясто и се подготви за бързо отстъпление. Но после осъзна, че светлината беше твърде слаба, за да идва от обикновена лампа. Освен това беше червена, така че той предположи, че идваше от дисплей или някаква друга електронна джаджа.

Направи няколко предпазливи крачки и долепи ухо до вратата на спалнята.

Тишина.

Миризмата на стърготини сега беше толкова силна, че почти пареше в носа му. Някъде под всичкия сладникав дървесен мирис той долови и един по-остър, който не разпозна.

Изчака няколко секунди.

Пет.

Десет.

После сложи ръка на дръжката, пое дълбоко въздух и внимателно отвори вратата.

[1] Крайъгълният камък. — Б.пр. ↑

[2] Накратко от Terrängbil m/42 КР (Офроуд превозно средство m/42 КР), шведски бронетранспортьори, за пръв път въведени в употреба през ВСВ. — Б.пр. ↑

10. SNAKE EYES

Шестте оръжия стреляха толкова нагъсто, че гърмежите почти се сляха.

Двойни изстрели, само няколко милисекунди интервал. Мишените се прибраха с кратко хидравлично съскане.

Дрънчене от празните пълнители, падащи по пода, последвано от кратко металическо тракане, когато стрелците бързо ги замениха с нови.

Мишените отново се показаха.

Единични изстрели този път, след което всичко оръжия изщракаха почти едновременно. Но никой от шестимата охранители не изглеждаше дори малко изненадан. Бързи движения със затворите освободиха зелените учебни патрони, които Ребека по-рано беше скрила в резервните пълнители, и те се затъркаляха по пода.

Последваха нови изстрели, преди да звънне таймерът и мишените да се приберат.

— Край, прекрати огъня, изпразни оръжието — изкомандва Ребека, сваляйки антифоните.

Скъпата вентилационна система се справяше отлично, отбеляза тя. Въпреки че в последната минута на стрелбището бяха направени шейсет изстрела, миризмата на барут едва се усещаше.

Тя натисна едно копче на дистанционното и мишените се показаха. Шест фигури от кафяв картон, големи колкото човек и с човешки контури.

Но вместо картинка, представляваща заплашителен нападател, картоните имаха просто кръг, голям колкото чиния, нарисуван от предната страна. Право над гърдите — сърце, дробове, гръбнак.

Попадение в кръга върху незащитено тяло беше по всяка вероятност смъртоносно, а две — със сигурност.

Дори нямаше нужда да се доближава до мишените, за да провери резултатите.

Никой от охранители й не трябваше да повтаря изпита по стрелба.

Всичките им десет изстрела бяха в кръговете, директни попадения в смъртоносната зона и дори прекъсването на стрелбата малко преди края не беше разконцентрирало стрелците.

— Добра стрелба! — каза тя лаконично, докато записваше резултатите в протокола си.

— Упражненията правят майстора, шефе — ухили й се Мршич. — Хубаво че не сме си губили времето…

Тя подмина коментара. Реално трябваше да е доволна. Тя сама беше проектирала всичко тук вътре. От оформлението на пистата до изискванията за отделния стрелец.

Цялата забава до момента струваше над два милиона и ако не беше получила разрешителното за оръжия, парите щяха на практика да се окажат пропилени. Но чичо Таге отново я беше спасил.

— Искаш ли да минеш своя си изпит, Ребека? Аз мога да управлявам мишените.

Шелгрен протегна ръка към дистанционното.

— Не, благодаря — каза тя може би прекалено рязко.

— Часът напредна, ще го направя утре сутринта — добави тя и се престори, че поглежда към часовника си. — Но все пак благодаря, Шелгрен — тя се насили да се усмихне.

— И така — тя се обърна бързо към останалите пет охранители. — Всички минавате, добра работа! — тя демонстративно сложи чавка в полето на протокола, като същевременно наклони подложката за писане така, че никой да не види как дясната й ръка трепереше.

* * *

Минаха няколко секунди, преди да разбере откъде идваше миризмата.

Терариуми.

Големи терариуми, подредени върху стойки за рязане на дърва покрай стените, с нагряващи лампи, висящи над тях. В стаята имаше общо пет лампи, по една над всяка стъклена кутия. Само една от тях беше светната и той усещаше топлината още от няколко метра.

В средата на стаята стоеше голяма работна маса, затрупана с различни предмети.

Той старателно огледа стаята с фенера, след което направи няколко предпазливи крачки напред. Вратата се затвори безшумно зад него, но той едва я забеляза.

Какви ли животни се бяха сврели зад стъклените стени?

Насочи лъча на фенера към терариумите, но всички клетки изглеждаха празни.

Чудно!

Внезапно шумолене вдясно го накара да подскочи и да изтърве фенера на пода.

По дяволите!

Бързо се наведе, за да го вдигне, и докато се изправяше, погледна в очите един плъх, толкова голям, че го накара да настръхне.

Беше само на около метър, затворен в тясна малка метална клетка, която висеше отстрани на един от терариумите, и той можеше да види как мустаците му потреперват, докато животното го душеше.

Мразеше плъхове. Гнусни малки мотели за бактерии с жълти зъби и голи опашки…

Това очевидно не беше обикновеният отвратителен канален вариант, ами от онези черно-белите, които хората си купуваха като домашни любимци от зоомагазините.

Ужас!

Но какво, по дяволите, правеше плъхът тук?

И терариумите?

Той не виждаше и помен от микрофони или магнетофони, единствената техника, която се мяркаше наблизо, беше тенеке, което приличаше на малък радиоапарат и стоеше в единия край на голямата работна маса.

Дисплеят светеше и щом от чисто любопитство докосна едно от копчетата, той чу радио гласове, които си дрънкаха един на друг на език, който не разбираше. Вероятно съвсем обикновено радио, нагласено на AM честотната лента… Той обиколи стаята още няколко пъти с лъча на фенерчето, но продължаваше да не намира и най-малка следа от щаба за подслушване, който беше очаквал.

Странно…

Силно пластмасово изщракване, последвано от леко бръмчене, отново го стреснаха, но този път държеше здраво фенера. Долови движение откъм клетката на плъха и насочи светлината натам. Едната страна на клетката липсваше, като вместо това се състоеше от дървен панел, който служеше и за стена на терариума. Между него и клетката бавно се отваряше капак, вероятно контролиран от електрически двигател. Той се наведе под терариума и точно така откри малка черна кутия, свързана с таймер.

Скоро капакът се отвори изцяло и плъхът, на който сигурно адски му беше писнало да се тъпче в тясната клетка, вече се беше захванал да изследва отвора към просторния терариум.

Той се поколеба няколко мига, мустачките му трепнаха леко, но очевидно нещо вътре миришеше страшно хубаво, защото нетърпеливо се заизкачва натам.

HP се наведе напред, за да вижда по-добре. Наистина загряващата лампа беше включена, но въпреки това терариумът изглеждаше празен. Клон за катерене в единия ъгъл, съд с вода и дебел слой стърготини бяха единственото, което се виждаше. Плъхът направи няколко предпазливи стъпи по стърготините, вдигна високо глава и подуши новото място. Зад него двигателят отново забръмча и бавно затвори обратно вратата, но нито плъхът, нито HP обърнаха внимание.

Животното направи внимателно крачка напред, после още една. Внезапно потрепване на мустачките го накара да спре. Малкият розов нос душеше…

Змията се появи от нищото. Изскочи от стърготините като стоманена пружина и захапа плъха право през гърба с такава сила, че и двете животни се блъснаха в стъклото на няколко дециметра от лицето на HP.

Той се изтърси по гръб на пода, фенерът се изтърколи встрани, а в гърдите му сърцето биеше като бас барабан.

Но вместо да последва първоначалния си инстинкт и панически да се разкара оттам, остана седнал пред терариума почти като парализиран.

Змията лежеше абсолютно неподвижно със зъби, заровени дълбоко в гърба на борещия се плъх. Мъртвешките очи на влечугото сякаш се взираха право в него през стъклената стена.

HP се усети, че е застинал със затаен дъх…

Съпротивата на плъха беше кратка, борбата престана и бе заменена от леко скимтене, което замлъкна почти веднага. Последваха няколко кратки потръпвания на краката и голата опашка. След това плъхът остана напълно неподвижен.

Змията полежа така още известно време, преди да го пусне. После се завъртя, налапа бавно главата на плъха и с резки движения започна да го поглъща цял.

HP изтръпна.

По дяволите, направо отвратително и що за шибан болен мозък беше измислил това устройство с таймера? Жива храна… Какво й беше лошото на консерва „Уискас“?

Той се надигна от пода, локализира фенера и прокара лъча по останалите стъклени клетки. Но всички изглеждаха празни. Нямаше плъхомати[1] отстрани, лампите бяха изгасени, а капаците стояха отворени. Вероятно чакаха нови наематели.

Той се върна при работната маса и след малко бърникане откри ключа на стара лампа, закрепена за единия край на плота. Върху масата лежаха различни инструменти; малки отвертки, странни клещи, каквито никога преди не беше виждал, както и разни електронни приспособления и кабели. За миг му хрумна, че въпреки всичко е бил прав. Всичко това беше свързано с наблюдението на апартамента му, малките датчици и резистори всъщност бяха микрофони и камери. Но след като провери чертежите, които лежаха накуп в единия край, той разбра, че беше сгрешил…

И то страшно…

Това, което се строеше тук, вътре, беше нещо значително по-сериозно.

* * *

Ръцете покрай тялото.

Дълбоки вдишвания.

Навъъътре.

Навъъън.

Концентрирай се, Нормѐн!

Навъъътре.

Мишената се показа с трясък. Ръцете се размърдаха светкавично. Отмятане на сакото, изваждане на пистолета, издърпване на затвора, двоен изстрел. Мишената се скри. Тя отпусна ударника, снижи оръжието до средна височина и направи крачка напред.

После още една.

Мишената отново се показа. Вдигна пистолета, изстреля два бързи изстрела. След това свали оръжието, отпусна ударника и изпразни патроните.

Мишената продължи да следва програмирания цикъл, но тя не си направи труда да довърши стрелбата. Вече знаеше резултата.

Още първите два изстрела бяха колебливи, а другите два, с отпуснат ударник и по-стегнат спусък, вероятно дори не бяха уцелили мишената, още по-малко смъртоносната зона в гърдите.

Мамка му!

За късмет тя беше достатъчно разумна да прати останалите охранители да си ходят.

Стрелбата беше нейната стихия, нещо, в което почти винаги беше първата в класа. Още едно време в Полицейската академия, когато преодоля страха си от оръжия, взе си макет на пистолет и се упражняваше, докато я заболят пръстите.

Но сега дори не покриваше нормата. Донякъде това, естествено, беше по нейна вина. Сама беше оформила изпита, бе го направила по-труден, отколкото беше в СЕПО.

А сега се провали на собствения си тест…

Ама че ирония…

Тя вдигна оръжието пред себе си, с двете ръце около дръжката. Дясната ръка протегната право напред, лявата леко свита, придърпвайки пистолета обратно към тялото. Обикновено при Стойката Уивър оръжието беше насочено почти неподвижно към целта. Но в момента цевта танцуваше насам-натам и тя трябваше да се напрегне значително, за да изравни мерника, мушката и мишената за повече от половин секунда.

Повече упражнения, опитваше се да се убеди сама.

Седеше твърде много зад бюрото, малко повече време на стрелбището сигурно щеше да реши проблема. Но тя сама чуваше колко фалшиво звучеше извинението. Несигурността в ръцете й нямаше нищо общо с упражненията.

Абсолютно нищо.

* * *

Бомба.

Беше напълно сигурен. Далеч не разбираше всички странни знаци и символи по чертежите, но нямаше и нужда. Пичът, който притежаваше масата, инструментите и змиите, проектираше бомба, голяма. По някаква причина, която той не схващаше, тя щеше да е кръгла. Перфектна окръжност, 1016,1 милиметра широка и 224,3 дебела, с черна решетка от долната страна. Освен това, ако се съдеше по електронните джаджи, които щяха да стоят в средата на кръга, бомбата не беше обикновена, ако въобще съществуваха такива. Нямаше фитил или мобилен телефон, който да служи за дистанционен детонатор, както при онази, която самият той беше взривил в Шиста.

Батериите, процесорът и малкият харддиск, които му се струваше, че различава на чертежа, можеха да означават само едно. Този разбойник щеше да има собствен изкуствен интелект, който вероятно щеше да е способен да взима собствени решения в зависимост от обстоятелствата. Бомба с мозък…

В единия ъгъл на чертежа имаше някакъв дизайн. Розови триизмерни кутийки със сини ръбове се извиваха, образувайки праволинейни фигури.

Лабиринтът Лутерн, беше надраскал някой в края.

Значи беше чул почти вярно през стената. Лутерн, не латерна.

Но какво означаваше това и кой, по дяволите, беше Учителя?

Можеше, разбира се, да е кодовото име на конструктора на бомби със змийския фетиш, който живееше тук…

Ново шумолене зад него го накара неволно да трепне, макар че вече знаеше какво се случваше там. Змията явно беше прегладняла, защото плъхът беше наполовина в гърлото й и тя се мърдаше бавно напред и назад, за да натъпче останалото във врата си.

Между другото змиите имаха ли изобщо вратове?

И всъщност това беше всичко, което имаха?

Без да може да се въздържи, се изхили на глас.

Шит, ама че се беше нервен.

Змията продължаваше да се взира в него с мъртви очи и той й показа среден пръст, преди да се върне на чертежа. Бомбата го очарова. Учителя или който там се беше заел да я скалъпи, не беше глупак…

Запрелиства листовете и се наведе напред, за да вижда по-добре. Единият му крак попадна на нещо под масата. Дебел продълговат предмет и за секунда му се стори, че беше здраво въже.

Тракащият звук го наведе на други мисли…

Той се отмести внимателно назад и погледна под масата.

Змията беше голяма, тялото със зигзагообразна шарка достигаше сигурно към дециметър в най-дебелата си част. Тя лежеше свита съвсем близо до обутия му в чорап десен крак. Клиновидната глава беше вдигната и животното размахваше раздразнено език, а звукът от пръстените в края на опашката й ставаше все по-силен.

Космите по врата на HP настръхнаха така, сякаш изпълняваха команда мирно, сърцето му се притисна към гръдната кост и за секунда той за малко да се напикае. Но в последния момент си възвърна контрола над тазовото дъно.

Run, you fool!

Но скапаната змия беше на пътя му. Лежеше между него и изхода, а той нямаше никакво желание да влиза по-навътре в стаята.

Беше мислил, че четирите отворени и тъмни клетки са празни, но в действителност обитателите им бяха в стаята, спотаени в мрака под терариумите, докъдето не достигаше светлина. Той опита внимателно да дръпне десния си крак назад. Тракането се засили още повече.

По дяволите!!!

Колко отровни бяха гърмящите змии по десетобалната система?

Вероятно достатъчно, за да си създадат собствена шибана аудио предупредителна система…

Самонесеприближавайчеиначесепишиумряяял!!!

Трябваше му тояга, някакво оръжие. Но работната маса не предлагаше много. Нито един от инструментите там не беше по-голям от собственото му жалко фенерче. Трябваше му нещо солидно като чук или защо не лостът, който беше оставил при входната врата…

Пълен ужас!

Но точно под плота на масата имаше чекмедже.

Той премести внимателно ръка към него. Сантиметър по сантиметър. Тракането продължаваше с неотслабваща сила, докато змията се взираше в мръсния му чорап.

Добра змия.

Леко и спокойно…

Пръстите му докоснаха чекмеджето, хванаха дръжката. Змията все още изглеждаше съсредоточена върху крака му…

Той предпазливо дръпна чекмеджето няколко сантиметра.

После още няколко…

Трябваха му две-три секунди да загрее в какво се беше вторачил. Беше се надявал на някакъв вид импровизирана тояга.

Това беше много по-добро.

МНОГО по-добро.

Той мушна ръка в чекмеджето, обхвана внимателно дръжката с пръсти и усети мрежестата шарка под дланта си. Беше принуден да се въздържи, за да не го грабне незабавно.

Леко и спокойно…

Змията продължаваше да трака, изглежда още не беше взела решение. Той погледна към нея с крайчеца на окото, видя я как вдига глава още малко нагоре. Десният му крак беше само на петнайсет-двайсет сантиметра от устата й. Езикът се прибираше и показваше като камшик, сега по-бързо.

HP завъртя деликатно ръка и я вдигна бавно към себе си. Тракането се засили, змията дръпна глава назад. Подготви се…

Той премести внимателно тежестта си върху левия крак, извъртя още малко тялото си. Още пет секунди, пет проклети секунди бяха всичко, от което се нуждаеше…

Внезапно главата на змията се стрелна напред.

HP дръпна рязко крак, извади ръка от кутията и стреля… Гърмежът беше толкова силен, че ушите му заглъхнаха, той затвори очи инстинктивно, извърна глава и изкрещя от ужас. Но въпреки това продължи да дърпа спусъка на револвера.

Веднъж.

Два пъти.

Трески и прах бликнаха от пода, гневен рикошет избръмча някъде надясно. После сух глух звук от пукащо се дърво и изведнъж цялата тежка работна маса се пречупи.

Вихрушка от прах и барутен дим го удари в лицето и той направи две крачки назад, преглъщайки няколко пъти, за да се отърве от пищящото заглъхване на ушите.

Сърцето му препускаше от адреналин, диафрагмата помпаше дробовете толкова здраво, че ребрата му скърцаха.

Fucking hell…

Той надникна внимателно към мястото, където беше стояла змията. Рухналата маса покриваше по-голямата част от пода, но между отломките ясно се виждаха кръв и лепкави черни змийски черва. Част от опашката беше откъсната и лежеше сама по средата на стаята. Все още потрепваше спазматично, но шумът вече не беше заплашителен, ами звучеше по-скоро като счупени маракаси.

Yes!

Яж лайна и умри, змийско копеле!

EAT SHIT AND FUCKING DIE!!!

Вероятно беше нанесъл поне едно директно попадение с револвера, след което падналият плот на масата се беше погрижил за останалото. Но беше ли успял сър Съскащ да го ухапе?

В следващия миг болката си проправи път до главата му през притока на адреналин и той погледна ужасен надолу.

Две малки червени петна точно на свивката между стъпалото и пищяла се виждаха ясно върху десния му чорап.

* * *

Книгата за Кипър я чакаше в анонимен пакет върху килима в антрето, когато се прибра вкъщи. Вече беше успяла да я прегледа, но всъщност не беше научила много повече. Историята за контрабандата беше разгледана накратко като малък и нещастен инцидент, част от една иначе много успешна мисия. Подробностите бяха сравнително оскъдни. Точно както беше казал чичо Таге, двама млади шведски офицери не бяха издържали да гледат пасивно, докато превъзхождащите войски на едната страна разгромяваха обкръжения и зле оборудван отряд на другата.

Изглежда е било по-скоро импулсивна постъпка, отколкото политическа позиция и вероятно малкото оръжия, които се бяха опитали да прекарат, е нямало да окажат каквото и да е влияние освен върху собствената съвест на шведите. Но последствията от импулсивността им се бяха оказали драматични. Двамата офицери незабавно са били освободени и изпратени у дома с първия самолет, докато останалите от поделението са били прегрупирани в Южен Кипър далеч от горещата точка. Тя не успя да открие данни за имената на офицерите, което в интерес на истината не беше и очаквала.

Едно нещо обаче откри, и то много притеснително.

Беше малка портретна снимка на млад офицер с войнствен вид и униформа, окичена с четвъртити ордени. Подполковник Андре Пелас, твърдеше текстът под снимката. Но тя беше напълно сигурна, че това беше чичо Таге.

* * *

Никога нямаше да успее да стигне до болницата.

Вярно, болница „Сьодер“ не беше далеч, но разстоянието не беше най-големият проблем. Нямаше нито телефон, нито възможност да сигнализира.

Гърмежите наистина бяха силни, но вратата на змийчарника беше дебела, а освен това той самият беше най-близкият съсед… Коефициентите сочеха, че никой не го е чул.

Всичките му инстинкти му крещяха да се прибере. Да се втурне вътре в апартамента си и да затръшне вратата след себе си. Но ако отидеше там, никога нямаше да излезе жив.

Вече му беше много зле, кракът беше почнал да се подува и той изпита известни трудности да се замъкне до всекидневната.

Трябваше да измисли нещо сега, веднага. Дори и да се доклатушкаше до стълбището, да извикаше за помощ и да заблъскаше по вратите като луд, се съмняваше, че някой от насраните малки етажни собственици щеше да посмее да отвори.

В най-добрия случай щяха да звъннат на ченгетата и когато чичко Син благоволеше да се появи, той самият вече щеше да има вдървена среща с Ригмур Мортис[2]…

Дори и ако противно на очакванията се добереше жив до болницата, далеч не беше сигурно, че в „Сьодер“ ще имат правилната противоотрова. Обикновената шведска усойница беше едно, но в района на Стокхолм едва ли често третираха ухапвания от гърмящи змии.

С други думи, каквото и да направеше, беше свършен!

Плачът напираше в гърлото му.

Деба, деба, дебааа!

Трябваше да накара пулса си да спре да препуска, в момента сърцето му не беше нищо друго освен помпа, която разпространяваше отровата в тялото му. Ако не овладееше паниката, скоро щеше да лежи като олигавен зеленчук върху лайняния под.

Той клекна, провери през рамо, за да се увери, че вратата на змийската стая беше затворена, и пое няколко дълбоки глътки въздух.

Кракът го болеше, гаденето се увеличаваше постепенно, но поне сърцето му се поуспокои. Колко време имаше, преди да се трупяса? Пет-шест минути може би, едва ли много по-дълго…

Той вдигна глава, огледа прашния под.

Както беше установил по-рано, стъпките отиваха от входната врата право към змийчарника, на практика имаше само две изключения. Кенефа и хладилника. Щом Учителя обичаше отровни змии да обикалят свободно работната му стая, но в същото време беше човек, който произвежда сложни, изискващи търпение бомби, не беше ли логично да има backup?

Няколко спринцовки с противоотрова просто за всеки случай… А къде се съхраняваше противоотрова, Айнщайн?

Той се надигна и се олюля за миг. Десният му крак вече се беше вкочанил забележимо. Хладилникът определено беше пуснат, той чу бръмченето му, когато се приближи.

Едва когато сложи ръка на дръжката, откри напречника с катинара.

Мамка му!

Дори не опита да разтърси вратата на хладилника. Вместо това тръгна, куцайки, да вземе лоста, който по-рано беше оставил облегнат на стената в антрето.

Отровата трябваше вече да е започнала да влияе на мускулите му, защото козият крак му се стори неочаквано тежък, и той беше принуден да се напрегне значително само за да го вдигне от пода.

Десният му крак вече едва отговаряше на команди, а освен това му ставаше все по-трудно да диша.

Спря за няколко секунди, събираше сили. После опита да пъхне лоста между тенекията и вратата на хладилника. Не успя и за малко да изпусне инструмента. Изведнъж почувства врата си подут, клепачите му горяха и ставаше все по-трудно да фокусира.

Дълбока насечена глътка въздух.

После още една…

Този път лостът се закрепи, ключалката отхвърча настрани, но от усилието той изгуби равновесие и се строполи на пода. За миг се изкуши да остане да лежи, да си почине — само за малко.

Но вратата бавно се отвори и острата светлина от лампата на хладилника го наведе на други мисли. Застана на колене, после с помощта на вратата изправи тяло.

Хладилникът беше празен.

Или поне почти. По средата на най-горния рафт лежеше малък спретнат комплект от пет предварително напълнени спринцовки.

Той се изправи с мъка на крака, събори един от стъклените рафтове, после още един. Протегна се към спринцовките, сключи пръсти около хладната повърхност.

После всичко почерня…

[1] HP има предвид механизма, допускащ плъхове до терариума. — Б.пр. ↑

[2] Ригмур е женско скандинавско име; в случая препратката е към понятието rigor mortis (лат.) или трупно/следсмъртно вкочаняване. — Б.пр. ↑

11. ELECTRIC SHEEP

Черният самолет се приземи две минути преди указаното време, но Ребека беше така погълната от мислите си, че едва го забеляза.

— „Глобал Експрес“[1], не е зле!

— К-какво?

— Самолетът на Блек, November Six Bravo.

Шелгрен посочи към пистата.

— Може да прелети Ню Йорк — Токио без междинни кацания. Някой във фирмата каза, че самолетът бил лично негов, не на компанията. Един „Глобал Експрес“ може да побере двайсет пасажери, но Блек, естествено, предпочита да пътува сам…

— Ммм — смънка тя и примижа, за да види по-добре.

Шелгрен продължи да мели за различни видове самолети, но тя го слушаше само с половин ухо. Странно беше да види самолет, изцяло боядисан в черно. Повечето самолети бяха бели или сиви, но тя предположи, че цветът беше statement сам по себе си. Самолетът зави по едно от платната за рулиране и се приближи бавно към мястото за паркиране.

Тя отвори вратата на колата и слезе. По някаква причина се чувстваше малко нервна.

Хареса Блек почти незабавно.

Всичко друго беше невъзможно. За разлика от на практика всички други випове, с които беше работила, той тръгна право към нея, подаде й ръка и се представи — все едно беше нужно да го прави…

Освен това я помоли да опише мерките за сигурност, даже я попита какво би искала да направи той, за да улесни нейната и работата на останалите охранители…

На живо беше по-висок, отколкото бе изглеждал по CNN, а също и по-млад.

Може би се дължеше на това, че се усмихваше повече, отколкото го правеше по телевизията. Блестящо бяла усмивка, която веднага се оказа заразна.

Блек не можеше да е на много повече от четиридесет. Беше поне един и деветдесет висок, но въпреки източеното тяло костюмът с двойно закопчаване му стоеше като излят. Косата му беше подкъсена при врата, но прошареният бретон висеше малко непокорно и го принуждаваше от време на време да прокарва пръсти през него, за да го намести.

По някакъв начин повтарящият се жест придаваше на очите му още повече присъствие и енергия.

За пътувал десет часа Блек изглеждаше почти нагло свеж. По ризата и по сакото му нямаше и най-малка гънка, така че трябваше да се е преоблякъл, може би дори изкъпал?

Ако се съдеше по изложението на колегата, на частния самолет на Блек не му липсваха никакви удобства. Но както Шелгрен, така и папката й с предварителна информация бяха сгрешили за едно. Блек не беше пътувал сам. Едър късоподстриган мъж с бичи врат, мокасини и зле стоящ провиснал костюм също бе дошъл със самолета.

За кратко тя си помисли, че беше стюард. Но после срещна погледа му и веднага промени мнението си. Бичият врат безспорно беше от нейния бранш.

Мъжът стоеше настрана, но тя виждаше, че внимателно слуша разговора им.

Щом тя настани Блек на задната седалка на колата си и провери повторно дали всичкият багаж си е на мястото, бичият врат дискретно я придърпа встрани.

— Томас — каза той кратко и тя не разбра дали това всъщност беше личното или фамилното му име. — Chief Security Office at PayTag — продължи той. — Pleased to meet you, Rebecca. I’ve heard a lot about you…

Тя кимна кратко, докато се здрависваха.

За съжаление, не мога да кажа същото, помисли си тя. Никой изобщо не те е и споменавал.

* * *

Той тичаше.

Колкото можеше, право към изхода далеч в края на коридора.

Но въпреки че се напрегна до краен предел, въпреки че вратите на офисите от двете му страни профучаваха покрай него толкова бързо, че едва успяваше да ги възприеме, не се приближаваше до целта си. Чуваше как преследвачите го настигат…

Сивият линолеум под краката му се огъваше, ставаше все по-мек с всяка измината крачка.

Почти като…

Пясък.

Той продължи да тича.

Знаеше, че все още са по петите му. Чуваше дъха им да прорязва пустинната нощ.

Змиите се появиха от нищото. Изскочиха от скривалищата си с широко зейнали усти и оголени зъби. Десетки, може би дори стотици. Опита се да ги избегне, тичаше на зигзаг по пясъчните дюни, за да бъде по-трудна мишена.

Но беше невъзможно.

Усети зъби да пронизват бедрата му.

Веднъж, два пъти, три…

И още…

После змиите ненадейно изчезнаха.

Той хвърли бърз поглед през рамо и ги видя да се приближават. Стотици костюмирани мъже, спринтиращи по пясъка. Бомбетата на главите им бяха смъкнати почти до веждите, но там, където трябваше да са носът и очите им, имаше само голяма зелена ябълка.

Мъжете го настигаха, пясъкът се разпръскваше около добре полираните им обувки. Гърдите му щяха да се взривят, краката му изведнъж станаха тежки като олово, но ги принуди да му се подчинят.

Продължавай напред!

Нагоре.

Към върха.

Той видя пред себе си да се разтваря пропаст и опита да смени посоката. Но краката му вече не го слушаха. Вместо това продължиха право напред, отведоха го към стръмния ръб на нещо, което вече не беше пясъчна дюна, ами покрив.

Видя птиците, които чакаха долу. Хиляди черни пустинни гарвани с лъскави пера и клюнове като ятагани.

Или му се привиждаше?

Това не бяха ли всъщност остри мазни скали?

Той падаше.

Първо бавно.

След това все по-бързо.

Земята се приближаваше.

Знаеше, че ще боли. Повече от всичко, което беше преживявал досега. И в мига, в който болката се стрелна през тялото му и накара крайниците му да се свият в див спазъм, чу гласовете им.

— Искаш ли да играеш една игра, Хенрик Петершон?

Wanna play a…

ГЕЙМ?

Думата все още отекваше в главата му, когато се събуди.

Трябваха му няколко секунди, за да си спомни кой беше и още няколко, за да се сети какво се беше случило. После дойде паниката. Той отвори очи и се опита да седне, но тялото му не се подчини.

Освен това всичко беше тъмно.

Черно като катран.

Значи парализиран.

Сляп.

Soon to be dead.

Значи така щеше да свърши — на лайнян кухненски под в изоставен апартамент. Сълзите бликнаха от очите му и той се насили да ги разкара с мигане доколкото можеше.

Но изведнъж забеляза изменение в катранения мрак. Светлосив проблясък, който се засилваше все повече, докато накрая започна да различава детайли. Таван, лампа. После покрит с щори прозорец, разкривен боров скрин в ъгъла. Осезанието постепенно се завръщаше в крайниците му и той изведнъж осъзна, че не лежеше върху твърд кухненски под. Вместо това си беше вкъщи, в собствената си спалня.

Какподяволите…?

Той направи нов опит да се надигне и този път мина по-добре.

Да, подозренията му бяха верни. Намираше се в собственото си шибано легло, придружен от нещо, което чувстваше като майката на всички махмурлуци. Тялото го болеше точно навсякъде: от палците на краката до корените на косата. Главоболието беше толкова силно, че пулсираше в очните му ябълки и почти го караше да мига в такт. Усети напрежението да се покачва, изправи се на крака и се олюля към тоалетната.

За жалост, не успя да стигне чак дотам, но все пак успя да улови повечето повръщано в ръце. Покатери се с усилие във ваната, завъртя кранчетата и обърна глава нагоре към чудесната освобождаваща струя вода.

Седя във ваната над час, оставяйки водата да облива тялото му. Премести се само на два пъти, за да повърне в канала и едва когато кожата му започна да се набръчква, се свести достатъчно, че да изхлузи дрехите си и да прегледа пораженията.

През разнебитеното му тяло преминаваха една след друга студени и топли вълни, но в крайна сметка беше жив…

Глезенът му приличаше на топка за американски футбол, а двете малки дупки от зъбите на змията се виждаха ясно. Защо не беше умрял?

Намери отговора високо горе отстрани на дясното си бедро.

Две синини, големи като монети от пет крони[2], и няколко капки съсирена кръв. Явно въпреки всичко беше успял да си инжектира спринцовките с противоотрова. Вероятно си беше вкарал и петте, след което се беше довлачил образно до апартамента си. Беше се спасил сам в последната шибана секунда!! Добра работа, HP!

Нова студена вълна го накара да затрака със зъби и той завъртя кранчето чак до червено. Горещата вода пареше кожата му, но въпреки това му беше трудно да престане да трепери.

Спря водата, загърна се с две стари кърпи за ръце, залитна сковано към антрето и за малко да се спъне в козия крак, който лежеше на пода. Малко по-нататък, върху килима, той видя фенера. Очевидно беше успял да замъкне със себе си всичко от змийския апартамент, за да не остави следи.

Браво!

И тогава видя револвера, който лежеше съвсем до вратата.

Вдигна го внимателно. Усети — оръжието беше значително по-тежко, отколкото си го спомняше. Острата миризма на барут все още се долавяше ясно.

Той надникна през шпионката, но всичко изглеждаше спокойно.

Вратата на съседния апартамент също беше затворена — чудесно!

Дори в такъв екстремен момент беше имал достатъчно разум да затвори змийските копелета вътре…

На практика беше спасил живота на насраните си съседи.

Жилищна кооперация „Формен 6“ би искала да информира всички членове, че една или повече отровни змии, за съжаление, са на свобода в имота…

Опита да се засмее, но всичко, което излезе от устата му, беше жалко грачене, което накара мозъка му да се разплиска в челната кост, така че той спря почти незабавно. Вместо това се добра, плъзгайки се, до кухнята и изгълта четири големи чаши хладка вода от чешмата.

Револвера остави в мивката.

* * *

Блек продължи да си бъбри с нея почти през целия път до града. Питаше я неща за Швеция и шведската култура и тя успя да му разкаже и за родителските отпуски[3], и за забележителните ритуали по Мидсомар[4], преди да стигнат до „Гранд“.

Томас не каза и дума, седеше на задната седалка до Блек и по време на пътуването основно се занимаваше с блекберито си. Но забеляза, че въпреки това той внимателно следеше случващото се в колата.

Десетина репортери висяха пред входа на хотела и тя ги видя отдалеч.

— Пресата е тук — каза тя. — Можем да минем през задния вход, ако искате да ги избегнем…

Томас изглеждаше, сякаш мисли да каже нещо, но Блек беше по-бърз.

— Не, не, ще минем през главния вход. Вярвам, че сме в сигурни ръце, госпожице Нормѐн.

— През главния вход — каза тя по микрофона на китката си и получи обратно кратко „разбрано“ от втората кола.

Спряха до бордюра и тя даде няколко секунди на двамата в задната кола да спрат и да заемат позиция, преди да отвори вратата.

Намясто имаше десет-дванайсет души. Никой не изглеждаше прекалено ентусиазиран или агресивен. Стояха на безопасно разстояние, докато чакаха.

Мршич от втората кола вече се беше разположил на стълбите. Той се огледа, след което й кимна. Тя отвори вратата на Блек и се почна със светкавиците от фотоапаратите. Но нямаше голямо бутане, само по няколко задължителни снимки и тя предположи, че повечето от фотографите бяха дошли, за да фотографират гости за сватбата, а не нейния вип.

Тя вървеше първа, с двамата мъже на около метър назад.

След десет секунди щяха да са вътре, но Блек изведнъж забеляза телевизионната камера.

— Мис Йохансон — каза той малко по-високо от необходимото и поздрави репортерката.

— Разбира се, че имам време — Ребека го чу да казва. Бързо се прегрупира и застана малко встрани зад гърба на Блек. Томас от своя страна продължи към входа и тя видя как Мршич му отвори вратата.

Двама души, облечени с нещо, което приличаше на бели гащеризони, внезапно се появиха в края на тълпата съвсем близо до фасадата и тя забеляза как почнаха да ровят в чанта, която носеха със себе си. Вероятно майстори, но по някаква причина присъствието им й се струваше малко притеснително.

Тя вдигна ръката с микрофона към устата си и зачака.

Русата телевизионна репортерка, която смътно разпозна от икономическите редакциони по една от телевизиите, явно каза нещо забавно, защото Блек се засмя високо. Онези с гащеризоните, мъж и жена, и двамата на по двайсет и нещо, продължаваха да ровят в чантата. Ребека завъртя глава, за да повика Мршич при себе си, но на вратата нямаше никого. Явно беше продължил към фоайето заедно с Томас и не беше забелязал, че са спрели…

— Разбирате ли, мис Йохансон, PayTag съществува по една-единствена проста причина — чу тя Блек да казва. — Защото искаме да променим нещата. Искаме да помогнем на клиентите си както тук, в Швеция, така и по целия свят да могат да съхраняват ценната си информация по стопроцентово безопасен начин. Да вземат цялостни мерки срещу рисковете, които съществуват при управлението на информация.

Гимнастиката на двамата с гащеризоните ставаше все по-рязка, по-развълнувана. Мршич още го нямаше никакъв. Тя натисна бутона на предавателя. Дясната й ръка изведнъж беше започнала да трепери.

— Шелгрен, двама души с бели гащеризони до фасадата на къщата, които ровят нещо, виждаш ли ги?

— Виждам ги, тръгвам!

Тя видя с периферното си зрение как вратата на колата се отваря. Шелгрен тръгна по тротоара към гащеризоните, когато те се обърнаха.

* * *

Естествено, трябваше да се разкара от града.

Да замине някъде адски далеч, където никой шибаняк да не може да го намери.

Всеки момент Учителя, или както там се наричаше, щеше да се върне в апартамента и да открие, че някой е направил змийски миш-маш от един от любимците му, задигнал е револвера му и освен това е използвал всичкия серум в хладилника.

Вярно, най-вероятно не беше оставил отпечатъци и се надяваше, че кръвта е останала само по чорапа, така че ченгетата поне нямаше да имат улики срещу него. Но все тая, той вече знаеше, че Учителя никога не би замесил ченгетата. Вместо това щеше сам да издири най-близкия заподозрян с ударение на най-близкия… И тогава съседската визита нямаше да бъде за чаша захар.

Но имаше две причини, поради които не можеше да замине. За начало ченгетата бяха взели паспорта му и му бяха наложили забрана за пътуване. Това само по себе си не беше проблем, все пак можеше да се движи свободно из всички шенгенски държави. Освен това винаги можеше да се намери фалшив паспорт за хората с пари. Мисълта да бъде обявен за международно издирване обаче не го блазнеше особено…

Причина номер две тежеше значително повече. Той чисто и просто беше в твърде лоша форма, за да пътува. Змийската отрова в комбинация със серумния коктейл, който си беше инжектирал, го бяха състарили с кажи-речи шейсет години и дори само кратко преместване от леглото до дивана го изтощаваше напълно.

Така че нямаше друг избор, освен да продължи да се скатава в апартамента като fucking Ане Франк.

Внезапно шумолене откъм входната врата го накара да подскочи. Металическо стържене, като че някой се опитваше да вдигне капака на пощата.

Той се размърда от дивана, закрета бавно към антрето.

Нямаше закъде да бърза. Беше се погрижил за пощенската кутия, след като куките потрошиха вратата.

Беше сложил няколко винта, така че капакът се отваряше само на два милиметра.

Твърде малко, за да може вътре да се хвърли нещо запалимо, или във всеки случай така мислеше.

Беше обезопасена и срещу змии…

Поне така му се струваше.

Той видя само ъгълчето на писмото да се подава през отвора и след няколко секунди колебание го издърпа внимателно. Плик с прозорче и с правителствен печат.

Отвори го с показалец, докато с мъка се връщаше към дивана.

Призовка за разпит

С настоящото Хенрик Петершон се призовава на разпит по дело К-345456-12…

Смачка листа и го захвърли към стената. Майната им, ако ченгетата искаха да си приказват, тогава да дойдат и да го вземат.

Той се отпусна надолу в дивана, взе дистанционното и бавно запревключва каналите, докато намери новинарска емисия.

Ерик аф Седершьолд, бивш комуникационен стратег на Модератите, а сега новоназначен говорител на кралския двор: "Как гледате на рекордно ниското ниво на популярност на кралското семейство? Това не хвърля ли известна сянка върху приготовленията за сватбата… "

Превключи, преди мазният костюмар на екрана да успее да отговори.

Реклама на перилен препарат…

Доверете се на розовото…!

ЩРАК

„Емърдейл“[5].

ЩРАК

Нов канал, поредното скучно интервю, така че отново натисна копчето за превключване. Но в мига преди телевизорът да смени канала, той успя да прочете текста под картината.

Почти излетя от дивана. Така натисна дистанционното, че пластмасата изпука. Марк Блек, изпълнителен директор, PayTag груп.

Усили звука, докато малката червена лента удари тавана. И въпреки това му беше трудно да чуе какво се говореше. Като че ушите му бяха заглъхнали и всичко, което чуваше, беше слабо мърморене на непознати гласове. Фрагменти от изречения, които не си пасваха.

Единствената цел на PayTag е да помогне…

Предлагаме само това, което изисква пазарът…

По-сигурен свят…

Предотвратяване на терористични актове…

Не разбирам критикуващите…

Крайно време е Швеция да се сдобие с модерно законодателство, съобразено с реалността…

Той се примъкна до телевизора толкова близо, че почти докосваше екрана. Беше се втренчил в него със същия ужасен захлас, като че изучаваше как змията пирува с плъха. И веднага осъзна, че змията и Блек всъщност бяха същества от един и същи вид.

Звяр с леденостудени неподвижни очи, който беше готов да налапа нищо неподозиращата жертва.

Той се взираше в Блек, в перфектния му костюм, изгладената риза и отвратително симпатичната влечугоподобна усмивка върху устните на мъжа. Но преди всичко се взираше в жената, която го държеше за ръката.

* * *

PayTag kills internet freedom, пишеше на банера, който хората с гащеризоните разгънаха между себе си. Никой от тях не каза нищо, стояха съвсем мълчаливо иззад зловещите маски на Гай Фокс, които си бяха надянали. Шелгрен почти беше стигнал до тях, но тя вече виждаше колебанието му. Никой от двамата демонстранти не помръдваше от мястото си.

Блек се обърна леко към нея и й хвърли поглед, който веднага я накара да пусне ръката му, която току-що бе хванала в горната част.

— Може би е време да влизаме? — промърмори тя, но той я игнорира.

— Sorry, miss Johansson — той се обърна към репортерката. — Ще бъдете ли така добра да повторите последния въпрос?

— Никога повече не правете така, мис Нормѐн — каза той лаконично няколко минути по-късно, когато бяха на път към лобито.

* * *

Четири алведона.

Три чаши вода.

Две цигари.

Един револвер.

Беше готов. Тази мисия щеше да е последната му, вече го знаеше. Но нямаше избор.

Блек беше отровна змия, чудовище, създадено от Водача. Изпратено, за да погълне целия свят.

И щеше да започне с Бека…

Сцената му беше позната. Дланта й върху ръката му, неспокойният й поглед.

Бека и бащата.

Бека и Даг.

Бека и Блек.

Естествено, Водача беше този, който стоеше зад всичко. Който беше поставил Ребека в ноктите на Блек. И точно както със свинята и насилника Даг имаше само един начин да я спаси. Разликата беше, че този път имаше истинско оръжие и не се налагаше да разчита на саботиран балконски парапет.

Той си сложи якето, същото старо военно яке, което беше изровил за втората си мисия. Сякаш бяха минали сто години.

Самият той се чувстваше, като че ли е над стогодишен. По-скоро готов за клиниката за хронично болни, отколкото a man on a mission.

Револверът се побра перфектно в един от дълбоките странични джобове.

Извади го пробно няколко пъти срещу огледалото. Но усещането в стил „Шофьор на такси“ не искаше да се появи съвсем.

Може би не беше толкова странно. Нямаше нужната енергия. И, по дяволите, как изглеждаше. Брадата му стърчеше във всички посоки, очите му бяха хлътнали, а бузите изглеждаха като две големи ями. Зъбите на долната му челюст надничаха чудновато, сякаш устната се беше отделила от венеца.

Той смъкна шапката си ниско над челото и покри останалата част от лицето с чифт твърде големи огледални очила. Никой не би могъл да го познае, нито дори Бека. Самият той едва се разпознаваше…

Револверът беше тежък, трудно беше да го държи изправен. Издърпа ударника за проба, като трябваше доста да се напрегне, за да го премести. Единственото, което оставаше сега, беше малко дръпване, лека прегръдка с показалеца. И всичко щеше да свърши…

И за Блек, и за него самия.

Нямаше шанс Водача да го остави жив след такова нарушение.

Но нямаше избор.

Трябваше да отреже главата на змията.

[1] „Bombardier Global Express“, модел луксозни бизнес-джетове, произвеждани от „Bombardier Aerospace“. — Б.пр. ↑

[2] Шведската монета от пет крони има диаметър 26 мм. — Б.пр. ↑

[3] Наред с други социални мерки при раждане и двамата родители в Швеция имат право на осемнайсет месеца отпуск след раждането на детето. — Б.пр. ↑

[4] Шведският вариант на празнувания из цяла Европа ден на лятното слънцестоене, а по-късно и на Йоан Кръстител. Това е един от най-важните празници в Швеция. В миналото се е празнувал на 24 юни, но от 1953 г. се пада съботата между 20 и 26 юни. — Б.пр. ↑

[5] Британска сапунена опера. — Б.пр. ↑

12. DEATHMATCH[1]

Тропането я събуди и мина немалко време, докато тя осъзнае къде се намира.

В хотелска стая в „Гранд“, през четири стаи от апартамента на Блек. Тя се изправи и погледна към часовника на радиото — 02:12.

Чувстваше главата си тегава, като че беше пълна с някакво вискозно вещество, и тя разтърка очи с длани, в опит да забърза мисловната си дейност.

Тропането се повтори. Стана от леглото и бързо навлече официалните си панталон и риза, преди да открехне вратата.

Беше Томас.

— Sorry for waking you, Rebecca — промърмори той и направи крачка напред, така че тя нямаше друг избор, освен да го пусне вътре.

Той размаха блекберито, което държеше в едната си ръка.

— Получихме сигнал за заплаха срещу мистър Блек, изключително надежден…

— Аха…

Тя не знаеше какво точно се очакваше да каже.

— Стар приятел в Сикрет Сървис току-що позвъни. Получили са информация, че терористична организация планира атентат срещу нас по време на посещението в Стокхолм.

— Окей… — тя закопчаваше най-долните копчета на ризата, докато се опитваше да подреди сънения си мозък. — Коя организация?

— Всъщност нямат име, което може би звучи малко странно. Терористите обикновено обичат да се хвалят. Но ги държим под око от достатъчно дълго време, за да знаем, че въпреки че стоят в сянка, не трябва да бъдат подценявани.

— А причината за интереса им е?

Той сви рамене.

— На терористите невинаги им трябва причина, мис Нормѐн. Фанатиците имат собствена логика, но вероятно е свързано с последните протести. Банерът от вчера…

Тя кимна, обърна се, за да разкопчае панталоните и да пооправи края на ризата. Същевременно се възползва от възможността и напъха шишенцата с лекарства, които стояха на нощното шкафче, в един от джобовете на панталона.

После се завъртя обратно и се усмихна оправдателно на Томас.

Но изражението му не разкри дали беше забелязал хапчетата.

— Окей, значи какво точно знаем? — продължи тя.

— Не много, но приятелят ми беше достатъчно притеснен, че да ми се обади посред нощ. Не можа да ми каже много, което по всяка вероятност означава, че информацията идва от таен източник.

— Някой вътрешен?

Той кимна и опипа леко дългичкия ръкав на сакото със свободната си ръка.

— Но въпреки това не знаем как се казва организацията?

— Имат различни имена в зависимост кого питаш. Циркът, Събитието, Представлението…

Тя поклати глава.

— Никога не съм ги чувала…

— Не, така си и мислех. Страшно анонимни са. Използването на много различни имена е добър начин да се скрият от радарите. Но от опит знаем, че са способни на почти всичко… — той продължи да дърпа ръкава, сякаш се опитваше да го издължи още повече.

— Окей, като начало ще разположа постоянна охрана пред вратата на мистър Блек…

Тя помисли няколко секунди.

— Освен това предлагам утре сутринта да се движим с хеликоптер вместо с кола.

— Прекрасно, но можеш ли да го уредиш в такъв кратък срок?

Тя кимна.

— Няма проблеми.

Ребека взе кобура на пистолета от нощното шкафче, закрепи го за колана и си облече сакото.

— Има ли още нещо, което трябва да знам, мистър Томас?

— В момента не, обещана ми е повече информация утре сутринта, така че можем отново да обсъдим нещата тогава.

— Окей.

Тя го последва навън в коридора и застана пред вратата на Блек.

— Той?

— Той е окей, говорих с него преди малко.

— Добре.

— Тогава лека нощ, Ребека, прати ми имейл, когато уредиш транспорта…

— Разбира се.

Тя се поколеба една секунда. Мисълта я споходи от нищото, но във всеки случай беше принудена да попита, за да я отхвърли.

— Само един последен въпрос. Онази организация…

— Да?

— Случвало ли се е някога да се нарекат…

* * *

Играта!

Само за това можеше да мисли.

Въпреки всичкия алведон главата му пулсираше трескаво толкова силно, че очите му щяха да изхвръкнат.

— Не изглеждаш много добре, приятел… — измърмори таксиметровият шофьор.

No shit, Sherlock…

— Грип — отвърна той лаконично, дъвчейки незапалената си цигара. — Голяма гадост е да го хванеш през лятото…

Шоферът се ухили.

— Със сигурност! Аз всяка есен се ваксинирам, за да ми се размине. Знаеш, с всичките хора, дето срещаш покрай тая работа, в колата се носят вируси и други лайна…

Той спря, огледа се, след което направи остър обратен завой през непрекъснатата линия по средата на пътя.

— Но е ясно, след свинския грип и всички, които се разболяха от ваксината, човек почва малко да се колебае…

— Ммм — процеди HP. Шоферът му напомняше на някого, но не можеше да каже точно на кого.

— Понякога човек направо да се чуди дали изобщо е имало свински грип, или всичко е било начин да пуснат в обръщение цял куп неизпитани ваксини… — продължи шофьорът.

Нямаш си и представа, приятел!

В нормални случаи би се хвърлил в дискусията, но сега не смееше да си отвори устата от страх да не изхвърли каскада от драйфано.

Вече бяха на „Шепсбрун“, оставаха още три-четири минути и ще, не ще трябваше да издържи.

Натисна копчето за сваляне на прозореца, за да пусне малко свеж сутрешен въздух.

— … сума ти други неща, които властите ни пробутват. Като онова, дето щели да съхраняват целия интернет и телефонен трафик, чул ли си? Горе-долу същото като пощата да отваря всички писма и колети, преди да ги достави. Скапана измислица на Европейския съюз, която обществото приема само защото сме твърде заети с кралските особи и кръвосмешенията им… Чиста проба ГДР, мен ако питаш…

HP кимна разсеяно.

Изведнъж се беше сетил на кого му приличаше шоферът.

Манге…

Мамка му, как му липсваше Манге. От зимата насам нито гък. Не си вдигаше телефона: нито мобилния, нито домашния. Почти като че ли нарочно стоеше настрана…

— Ето на, пристигнахме, „Кунгстредгорден“. С карта или в брой?

HP смотолеви нещо неразбираемо и измъкна смачкана стотачка от джоба на панталоните.

— Колко е часът, между другото?

— Шест и половина сутринта, приятел, ужасно време да е буден човек…

HP отвори вратата и стъпи на тротоара, мъчейки се същевременно със запалката.

Ръцете му така трепереха, че за малко да си изгори носа, докато запали цигарата.

Потрепери на сутрешния хлад и за да се стопли малко, направи няколко дълбоки дръпки. Осветената фасада на „Гранд“ се намираше на няколкостотин метра пред него.

Той мушна ръка в джоба на якето и обгърна дръжката на револвера с пръсти.

Почти стигна.

Почти у дома…

* * *

Тя се протегна и направи кратка разходка из коридора. Близо четирите часа на стола бяха накарали ставите й да се вдървят.

Сподави кратка прозявка и погледна към часовника. След няколко минути щеше да е време да потеглят.

Румсървисът беше дошъл преди половин час, което означаваше, че Блек вече беше наспан, изкъпан и заситен.

За разлика от нея самата…

Тя потисна още една прозявка, след което вдигна дясната си ръка във въздуха. Само леко, почти незабележимо потрепване.

Ефектът от приспивателното все още не беше отшумял. Хапчетата не й помагаха съвсем за проблемите със съня и макар че лекарят й каза да увеличи дозата, тя най-често се оказваше по-скоро в замъглен ступор, отколкото в дълбок сън, от какъвто се нуждаеше. Шишенцата изпъваха плата на панталона.

Едни хапчета, за да изкара нощта, други, за да изкара деня…

Мислите й продължаваха да кръжат. Банковият сейф, паспортите, револверът, Тате Самер — или ако всъщност не се казваше Андре Пелас — и накрая, естествено, Хенке.

Беше му звъняла четири пъти през нощта, а освен това му прати и есемес. Грубо нарушение на указанията на Стигсон. Но точно както обикновено тя се беше добрала единствено до безчувствената гласова поща.

Можеше, разбира се, да е съвпадение, вероятно точно така стояха нещата. Децентрализирана терористична организация, наричана понякога Играта можеше и да няма нищо общо с онази игра, в която Хенке се беше забъркал.

Беше свикнала със смътните заплахи, в СЕПО те бяха почти ежедневие. Но не можеше да знае със сигурност, не и преди да е говорила с Хенке, да е чула гласа му и да се е убедила, че е добре. Че нищо от случващото се около PayTag и Блек нямаше общо с него.

Слушалката в ухото й изпука.

— Намясто пред главния вход сме, шефе — каза Шелгрен. — Тук има десетина души, няколко репортери и ранобудна групичка, дошла да се озърта за кралски особи и известни личности. Но няма и следа от демонстранти, край!

— Добре, искам двама души отпред на тротоара. Вероятно до няколко минути ще тръгнем, край!

— Разбрано!

В дъното на коридора се отвори врата и Томас излезе навън.

Костюмът беше същият, както и мокасините, но ризата беше нова. Точно както и предшестващата я тя водеше неравна борба с широкия врат на Томас и възелът на вратовръзката му вече сериозно се беше разхлабил.

— Добро утро, Ребека. Готови ли сме?

— Всичко е подготвено, връщаме се обратно до летище „Брома“ и излитаме. Хеликоптерът побира четирима пасажери, така че няма да гъчкаме.

— И всичко за там е уредено?

— На място ще вземем две коли, изпратих ги снощи, веднага след разговора ни.

— Отлично, Ребека, впечатляващо ефективно, трябва да призная…

Тя кимна и погледна встрани.

— Тъкмо получих съобщение от мистър Блек — продължи Томас. — Ще е готов след пет минута.

— Благодаря, ще информирам останалите.

В мига, в който натисна копчето на предавателя, тя забеляза леката, едва забележима издутина под сакото на Томас до дясното му бедро. Можеше да е блекберито му, повечето американци изглеждаха твърде привързани към калъфите за колани. Агент 007 с право да пише имейли…

Но внезапно се оказа убедена, че издутината беше нещо съвсем различно.

Нещо значително по-опасно…

Тя отвори уста, за да каже нещо, но гласът на Шелгрен в слушалката я прекъсна.

— Шефе, мисля, че имаме малък проблем…

* * *

Той стоеше малко настрана, оглеждаше насъбралите се хора до червеното кадифено въже. В началото беше спокойно. Ято дърти лелки, няколко уморени фотографи.

Две черни коли стояха паркирани точно пред входа с двама прилежащи им костюмари на тротоара до тях. Отдалече смърдяха на ченгета, затова той спазваше нужната дистанция. Но само преди броени минути нещата се раздвижиха с пълна скорост. Няколко минибуса спряха малко по-нататък покрай кея и от тях се изсипа цяло стадо хора. Двайсет-трийсет, може би повече, всички в светли гащеризони и бели пластмасови маски, които ги караха да изглеждат на практика еднакви. Само за няколко секунди те завзеха тротоара и докато той внимателно се приближаваше, започнаха да разгъват банери.

PAYTAG=ЩАЗИ

СПРЕТЕ ДИРЕКТИВАТА ЗА СЪХРАНЕНИЕ НА ДАННИ

BEWARE THE CORPORATE INVASION OF PRIVATE MEMORY!

2006/24=1984

Костюмарите видимо се изнервиха, той видя единия от тях да говори по микрофона на китката си.

Той направи няколко бързи крачки, за да се приближи, но почти веднага се принуди да забави темпото. Ами ако Блек се прегрупираше и поемеше по друг път в последния момент? От задната страна сигурно също имаше изход?

Никога нямаше да успее да стигне навреме…

По дяволите!

Запъти се покрай кея, следейки внимателно случващото се от другата страна на улицата. Беше се присъединил и телевизионен екип, което изглежда посъбуди изморените фотографи, и те се заеха да се бутат с останалите. Суматохата се забелязваше все повече и той виждаше как наоколо се струпват любопитни.

Бял ван със затъмнени стъкла се дотъркаля отнякъде и закри гледката за няколко секунди, преди да паркира малко встрани.

Демонстрантите се бяха настанили пред въжето. Изглеждаха зловещо, облечени в белите си гащеризони и маски. Никой от тях не казваше нищо, единствените звуци идваха от фотографите и тв-пичовете, които се бореха за място.

Единият костюмар продължаваше да говори по микрофона. Не изглеждаше особено доволен от ситуацията.

Изведнъж откъм Шепсхолмен бавно се зададе полицейски автомобил и другият костюм пристъпи на улицата и му махна да се приближи.

HP се промъкна между паркираните минибуси. Кратката разходка от „Кунгсгатан“ го беше изтощила напълно, така че беше принуден да се облегне на една от колите, за да си поеме дъх.

Белият ван стоеше само на няколко метра вдясно с включен двигател. Удари го спарен лъх на горещи павета и изгорели дизелови газове, но той беше твърде изморен, за да му пука. Бяха се присъединили още любопитни, около входа вече се бяха скупчили поне петдесет-шейсет души.

Полицаите бяха паркирали патрулния си автомобил и се бяха качили на тротоара.

Стояха и говореха с костюмираните ченгета и HP се възползва от случая, за да пресече улицата.

Нокиата беше в предния му джоб и му отне около минута да я включи.

Сърцето биеше здраво в гърдите му, а гаденето беше едва овладяно.

* * *

— Добро утро, мис Нормѐн.

— Добро утро, мистър Блек — отговори тя и срещна погледа му.

Нямаше и следа от вчерашното неодобрение. Чудно!

— Днес отпред има по-голяма демонстрация — каза тя. — В момента има четиридесет до петдесет участници, като броят им изглежда се покачва. Предложението ми е да минем по алтернативния път за евакуация…

Тя погледна към Томас.

— Какво е положението в момента? — попита той кратко.

— Спокойно, но донякъде напрегнато. Имаме двама души на тротоара, а освен това намясто има и двама униформени полицаи.

— Медии? — този път се намеси Блек.

— Горе-долу като вчера, може би малко повече. Няколко фотографи и поне един телевизионен екип.

Блек и Томас размениха погледи.

Слабо потрепване премина през дясната й предмишница и накара пръстите й да се разтворят.

По дяволите, не сега!

— Не бихме искали да изглеждаме като типове, които се измъкват през задната врата, Ребека — каза Томас. — Още повече ако на мястото има медии. Може да се разтълкува сякаш всъщност имаме да крием нещо. Прозрачността е важна част от марката PayTag…

Тя кимна, като същевременно сви предпазливо дясната ръка зад гърба си, опитвайки се да я накара да спре да трепери.

— Разбирам…

Телефонът й завибрира във вътрешния й джоб, но тя го игнорира.

— Шелгрен, слизаме надолу — каза тя по микрофона.

* * *

— Аз съм — каза той, когато гласовата й поща се включи. Но после изведнъж се поколеба как да продължи.

— Значи… аз…

Костюмираните ченгета внезапно се разбързаха. Единият отвори вратата на предната кола, другият направи няколко крачки към въжето и тълпата.

Униформените полицаи прокараха ръце по коланите си и изглежда не знаеха какво точно трябва да правят. Като по сигнал демонстрантите ненадейно започнаха да скандират:

Don’t be evil!

Don’t be evil!

Той затвори телефона и пъхна свободната си ръка в джоба на якето. Пръстите му докоснаха дръжката на револвера. Някъде зад него се тръшна тежка автомобилна врата. Звукът го накара да подскочи.

* * *

В асансьора звучеше тиха музика. Версия на The winner takes it all на пан флейта. Очевидно имаше неписано правилно шведските хотели да пускат АББА мюзак[2] в асансьорите…

Тя разкопча внимателно сакото си и притисна дясната си предмишница до тялото, за да усети дали пистолетът и телескопичната палка бяха на място. Всъщност трябваше да носи предпазна жилетка. Но противно на всичките си обичайни принципи беше решила да се въздържи главно защото не искаше да изглежда зачервена и потна пред Блек.

Сега осъзна, че това е било грешка — голяма.

По дяволите, трябваше да се стегне, да се съсредоточи…

Устата й беше суха, сърцето биеше по-бързо от очакваното. Дясната й ръка трепереше толкова силно, че беше принудена да я напъха в джоба на панталона.

Беше участвала в далеч по-опасни мисии от тази, така че не би трябвало да бъде нервна.

Телефонът завибрира във вътрешния джоб. Вече за трети път, така че който и да й звънеше, изглежда беше нетърпелив да се свърже с нея. Но чисто и просто трябваше да почака. Мисията беше на първо място.

Асансьорът спря на първия етаж и вратите бавно се отвориха. Тя си пое дълбоко дъх.

* * *

Скандирането на тълпата ставаше все по-високо.

Някой ритна едно от месинговите колчета, от което ограничителното въже се разлюля.

Пичът с костюма, който стоеше до въжето, изведнъж зарева.

— Назад, назад!

Двете униформени ченгета направиха няколко колебливи крачки напред.

Пръстите на HP обхванаха дръжката на револвера.

Вече нямаше връщане.

Външната врата се отвори и виковете прераснаха в рев. Но изведнъж ушите му отново заглъхнаха.

Звуковият фон около него се превърна в глухо мънкане и единственото, което чуваше, бяха собствените му тежки вдишвания.

Навъъътре…

Навъъън…

Полезрението му се стесни, превърна се в замъглен тунел и за миг той беше сигурен, че ще припадне. Стисна дръжката на пистолета още по-здраво, така че мрежестата шарка се отпечата върху дланта му. Стотици малки жилещи убождания, които го разбудиха и му припомниха защо беше там.

Имаше мисия за изпълняване.

Последната му…

И внезапно го видя.

Самата змия.

Марк Блек…

* * *

Виковете избухнаха веднага щом отвориха входната врата. Тълпата пристъпи напред, тя успя да различи маските, белите гащеризони и притеснения поглед на Шелгрен. После ловките движения на двамата униформени полицаи, когато разгънаха телескопичните си палки.

Беше грешка да минат по този път, голяма грешка.

— Обратно, връщаме се обратно — изрева тя към широкия врат на Томас.

Но той като че ли не я чу и вместо това продължи напред към колата с Блек, следващ го по петите.

Едно от колчетата на ограничителното въже се прекатури и повлече останалите след себе си.

В следващия миг демонстрантите пробиха напред.

Томас незабавно свали първия човек с лакът в лицето. Чу се звук като камшичен удар, когато маската се спука, пропускайки фонтан от кръв и слюнка, който окъпа белите гащеризони наоколо. На Томас не му пукаше ни най-малко, вместо това избута зашеметеното тяло назад, за да си отвори пространство. Раздаде още един удар, после още един.

След това тя го видя да се свива и пъха ръка под сакото по начин, който познаваше твърде добре.

Тя хвана Блек под мишницата с лявата си ръка и го придърпа към себе си. Заопипва колана си, търсейки палката… Ръката й трепереше толкова силно, че й беше трудно да я намери. В следващия миг чу Томас да крещи.

* * *

Изглеждаше почти като по телевизията.

Високо чело, остър нос и прошарена коса, заливана назад. От близко разстояние приликата с влечуго беше още по-видна. Струваше му се, че почти може да мерне раздвоен език да се стрелва между зъбите му. Сякаш преценяваше обстановката, планираше атаката си.

Хората зареваха, пробиха през ограждението. HP ги последва. Потта се стичаше по гърба му.

Хрускащ звук, после един от облечените в бяло пред него падна назад и създаде празнина в тълпата.

Маската отлетя и разкри тебеширено бяло шокирано женско лице. От носа на жената струеше кръв и опръскваше предната страна на белия й гащеризон.

В следващия миг той зърна Бека. Точно зад Блек, хванала с длан ръката му.

Твърде близо…

Той бавно започна да вади ръката си от джоба…

* * *

— GAAAAN!!! — изрева Томас и тя го видя да вади оръжието си. Насред облечените в бяло се набиваше в очи тъмна фигура. Бейзболна шапка, слънчеви очила, чорлава брада…

Ръце дърпаха дрехите й, опитваха се да се доберат до Блек…

* * *

Викът дойде отляво.

Гърлен и гъргорещ и той едва го разбра. Но не обърна глава. Вместо това продължи да вдига ръката си с поглед, фокусиран върху Блек.

* * *

Изведнъж сякаш всичко премина в slow motion. Тя долавяше всяка малка подробност от сцената около себе си. Облечените в бяло демонстранти, които Томас току-що беше свалил на земята, кръвта, която цапаше гащеризоните им.

После сребристият грамаден револвер на Томас, напускащ бавно кобура.

Демонстрантите пред него вдигнаха ръце, опитаха да се предпазят.

Тя ясно виждаше заподозрения в тълпата. Шапката, очилата, тъмното войнишко яке. Ръката, която беше наполовина излязла от джоба…

После се скри от поглед за няколко секунди. Ръката й достигна кобура на пистолета, хвана дръжката.

Треморът не искаше да си отиде. В главата й звъняха сигнали за тревога и заглушаваха мислите й. В цялата ситуация имаше нещо нередно… Продължаваха да я дърпат ръце, опитващи да изтръгнат Блек от хватката й.

Оръжието на Томас вече беше навън с цевта, насочена право към мъжа с войнишкото яке. Но демонстрантите изглежда закриваха видимостта му. Той пристъпи настрани, търсейки пролука.

Сигналите за тревога продължаваха да пищят.

НЕРЕДНОНЕРЕДНОНЕРЕДНО!

Изведнъж между демонстрантите се откри коридор. Мъжът с войнишкото яке се намираше само на пет метра. Взираше се право в Блек, право в нея. Ръката му излизаше бавно от джоба. Отвътре се показа тъмен предмет.

Инстинктите взеха връх. Бързи, отработени движения.

Изваждане,

издърпване на затвора…

изстрел!

* * *

Гърмежът дойде някъде отпред.

Достатъчно близо, за да усети ударната вълна с лицето си.

Силен удар в корема. В следващия миг коленете му се огънаха. Писъци, панически фалцети от всички страни около него.

Някой го хвана около врата, повлече го назад.

Причерня му пред очите.

* * *

Хората крещяха паникьосани, хвърляха се по земята.

Тя видя Томас да се обръща и да се взира в нея, докато облечените в бяло хора около него бягаха.

Ребека светкавично прибра оръжието в кобура, сграбчи ръката на Блек и възможно най-бързо го изблъска пред себе си към бордюра и чакащите коли.

Шелгрен я настигна, помогна й да отведе Блек до колата и после бързо да го вкара вътре.

— Карай — излая тя на Шелгрен.

— Ами другият?

Томас все още стоеше на тротоара с револвера в ръце, оглеждаше тълпата над цевта, като че търсеше някого.

Единият от униформените полицаи извика нещо, което тя не чу, след това вдигна оръжието си към Томас.

— Да се оправя сам, карай, карай!

Шелгрен натисна педала на газта до дъно и те потеглиха с летящ старт.

— Какво, по дяволите, се случи? — изсъска той, когато излязоха на Стрьомбрун.

* * *

Клатещи накланящи се движения, които му бяха така познати.

Лежеше отзад в автомобил, някакъв ван, който се движеше бързо. Страшно бързо.

Остър завой го запрати към стената и го накара да изскимти от болка.

— Буден е — той чу женски глас да казва някъде зад главата му.

Опита да се обърне, но от усилието отново му причерня пред очите.

— Не, пак припадна… — беше последното, което долови.

[1] Режим в компютърните игри, наричан още free-for-all, в който всеки играе за себе си. — Б.пр. ↑

[2] Мюзак (muzak) е музика, предназначена за пускане в асансьори, молове, обществени сгради и др. Мюзак се създава целенасочено с идеята да се възприема несъзнателно и да разведрява и успокоява, създавайки подходяща атмосфера за чакане, пазаруване или работа. — Б.пр. ↑

13. TEAM FORTRESS[1]

Не обичаше да се вози в хеликоптери. Резките движения на машината бяха неестествени. Не като самолет, който меко се носеше по въздушните потоци. Ако двигателите внезапно се случеше да спрат, всъщност нямаше да се случи нищо. Пилотът щеше да снижи носа и самолетът дълго време щеше да лети, плъзгайки се, докато оправяха проблема.

Но ако един хеликоптер имаше проблеми с двигателя, човек не разполагаше с много секунди, за да се пребори с гравитацията.

Тя се отърси от чувството на дискомфорт и погледна часовника.

— Остават десет минути…

Блек вдигна поглед от блекберито си.

— Окей, благодаря…

— Чухте ли се с Томас?

— Да, казва, че всичко се е уредило с полицията и че ще се присъедини към нас с кола по-късно през деня.

— Хубаво…

Тя пое дълбоко въздух.

— А Вие как се чувствате? — попита после.

— Добре — отговори той малко припряно. — Направо отлично — добави после. — Извинявай, Ребека, трябва, естествено, да ти благодаря за намесата пред хотела. Какво всъщност се случи там?

Той опитваше да звучи овладяно, но тя без никакви проблеми долови лекия трепет в гласа му. Освен това изглежда беше започнал да я нарича Ребека, вместо мис Нормѐн.

— Всъщност не знам точно. Демонстрантите пробиха напред, но след това не ми е съвсем ясно. Надявах се Томас да ми се обади и да обясни…

— Той беше зает с полицията…

— Да, разбирам. Законът за оръжията в Швеция е строг, щях с радост да му обясня, ако ме беше попитал. Но той така и не ми каза, че е въоръжен…

— Да, това беше малко неразумно. Томас е много лоялен. Иска само доброто за мен и за компанията.

Тя кимна в отговор.

Блек се поизправи и кръстоса крака.

— Но той така и не стреля, това трябва да му се отчете, нали?

— Така е — отвърна тя кратко. — Аз стрелях.

— Това ще означава ли проблеми за теб, за нас?

— Все още не знам. Имаме лиценз да носим оръжие и звъннах на дежурния комисар в Стокхолм, обясних му какво се е случило и как може полицията да се свърже с мен. Остава да видим…

Последното беше лъжа.

Тя щеше да мине през малък ад, докато обясни действията си, вече го знаеше. Лиценз или не, човек не можеше да открие пряк огън току-така, още повече в центъра на града. Предпоставките за възпроизвеждане на предупредителен изстрел бяха същите като тези за стрелба на месо. Непосредствено надвиснала сериозна опасност за здравето и живота.

И такава наистина имаше.

Мъжът с якето беше вдигнал оръжие точно когато Томас извика и естествено, беше съсредоточен върху Блек.

И въпреки това тя беше изстреляла само предупредителен изстрел…

Всичко се беше случило съвсем инстинктивно и сега впоследствие й беше трудно да обясни защо беше действала така.

За да извлека най-доброто от една катастрофална ситуация, убеждаваше се тя.

Във всичко това имаше нещо нередно. Томас беше блокиран без шанс да действа. Оръжието, нападателят, това беше пример за самозащита почти като по учебник.

Бяха изпълнени всички предпоставки за откриване на пряк огън. Но в блъсканицата беше невъзможно да стреля към нападателя, без да рискува да уцели невинни хора.

Така беше, разбира се.

Тя погледна надолу и хвана коленете си, за да накара ръцете си да застанат неподвижно.

Изведнъж забеляза, че Блек продължаваше да я гледа. Изучаваше лицето й внимателно по начин, който не й се поправи, а след това сниши поглед към треперещите й ръце.

— Адреналин — каза тя. — Скоро ще отмине…

За миг имаше чувството, че той вижда право през нея.

— Две минути до приземяване — чу се глас от говорителите.

— И така… — каза тя и се усмихна бързо на Блек.

Но той не отвърна със същото.

* * *

Съзнанието му блуждаеше между будно състояние и несвяст.

На няколко пъти чуваше гласове, разговори, които се провеждаха някъде над него.

— В много лошо състояние е…

— Колко е приел?

— Тройна доза, не смея да му дам повече от това…

— Говори ли с Източника?

— Ммм…

— И?

— Той каза, че трябва да го свестим. Че няма други алтернативи…

— Окей… И какво правим сега?

— Чакаме…

— Знаем ли нещо повече за мястото?

Шумолене на хартия някъде вляво от него.

Беше буден сигурно от пет минути, но продължаваше да мижи. Някъде до лявото му ухо се чуваше ритмично пиукане и той предположи, че идваше от машина, която следеше пулса му. Най-добре да си кротува, да диша дълбоко и бавно.

В стаята имаше още двама души, мъж и жена. Самият той лежеше на някаква койка или маса на няколко метра от тях.

Слабото стягане в свивката на десния лакът вероятно идваше от игла за инфузия, но с изключение на това тялото му се чувстваше изненадващо добре.

Вътре в стаята миришеше странно — на етер и нещо сладникаво, подобно на мускус, което не можеше да идентифицира.

— Като начало е много голямо, много по-голямо, отколкото си мислехме. Виж това!

Отново женският глас, после още шумолене на хартия, за което HP предположи, че идваше от чертеж.

— Ммм, а тия червени знаци, това…? — мъжкият глас му звучеше познато, но той не можеше да определи откъде.

— Червените са пазачи, сините означават камери, жълтите — различни видове аларми…

— Окей… И всичко това идва от Източника?

— Yes.

— Можеш ли да разчиташ на него?

— Никога не ми е давал причина да се съмнявам в него. Всичко, което ни е предоставял досега, е било ето процента вярно, ето, виж го бедния…

Минаха няколко секунди, докато HP осъзнае, че жената имаше предвид него.

— Продължавам да се колебая. И за него, и за цялата работа.

Отново мъжкият глас, малко мрънкащ, по начин, който звучеше ужасно познато. Той се пребори с изкушението да отвори очи и да завърти глава.

Изведнъж забеляза, че пиукащият сигнал се е учестил.

Мамка му, трябваше да се кротне.

Дълбоки вдишвания, леко и спокоооойно…

Искаше да чуе още, да опита да разбере какво, по дяволите, се случваше.

— Общо шест етажа — продължи жената. — Трийсет метра надолу в планината, всеки етаж е като главина с пет коридора, спици, всеки по петдесет метра дълъг. Пет пъти по петдесет нрави двеста и петдесет по шест етажа…

— Километър и половина. Адски голямо пространство…

— Освен това всеки тунел е десет метра широк, което означава, че могат да сложат по няколко реда със сървърни шкафове в тях. Да кажем, по две пътеки за обслужващия персонал, а един шкаф е колко, към метър широк? Това прави…

— Поне пет километра, може би повече. Половин миля[2] сървъри — шит, бая капацитет!

Мъжкият глас звучеше развълнуван.

— Достатъчно, за да покрие…

* * *

— … на практика нуждите за сигурно съхранение на цяла Европа.

Ръководителят на обекта направи достатъчно дълга пауза, така че информацията да остави нужното впечатление. Над стотината посетители изглеждаха впечатлени. Самата тя слушаше пресконференцията с половин ухо.

Различни данни за капацитета проблясваха по големия проекторен екран, разнообразявани от време на време със снимки от строежа. Тя се разтегна внимателно и се възползва от случая, за да провери мобилния си за съобщения. Но кутията с входящи беше празна, а разговорът, който беше пропуснала в асансьора в „Гранд“ изглежда дори не беше отчетен от телефона. Странно.

За разлика от лятната жега отвън въздухът тук, вътре, беше хладен и въпреки че се намираха над земната повърхност, на нея й се струваше, че долавя лек мирис на скала, малко като в метрото. Което едва ли беше учудващо…

Преди тук бе имало подземен команден център от дните на Студената война, вече беше чела за това във вестника. Точно както й беше казал Шелгрен: съоръжението е разполагало с дълъг тунел, служещ както за авариен изход, така и за да отвежда комуникационните кабели до артилерийските бункери покрай брега на няколко километра оттам.

Сега същият този тунел вместо това доставяше студена вода от Балтийско море за охладителната система долу в пещерите. Това в комбинация с хладния шведски климат, неограниченият и сигурен достъп до електричество, както и добре развитата информационна мрежа очевидно бяха главните причини цялото съоръжение да бъде разположено в Швеция, блаблабла…

Трябваше, естествено, да прояви повече интерес, все пак ставаше дума за собствения й работодател. Но й беше трудно да се съсредоточи върху подробностите от презентацията. Глождещото чувство, че нещо не беше както трябва, не искаше да я напусне. Трябваше пак да пробва да звънне на Томас.

Блек гарантирано беше в безопасност тук. Всички посетители бяха предварително записани и проучени, а освен това бяха преминали през проверка за сигурност, по-щателна и от тази на летището. Електронните приспособления освен камерите на журналистите отдавна бяха заключени при охраната отвън. Тя, естествено, беше изключение, що се отнася до мерките за безопасност и носеше както радиостанция, така и телефон.

Но вече предчувстваше, че позвъняването, което обмисляше да направи, ще бъде ненужно. Точно както и по-рано, Томас нямаше да отговори. Освен това той щеше да пристигне след около час.

Шелгрен го караше и според есемеса, който беше получила преди няколко минути, вече бяха подминали Упсала. Не очакваше срещата с нетърпение.

Но всъщност не тя се беше изложила, не тя беше извадила незаконно оръжие…

— Нашето съоръжение действа на практика по същия начин като старомодните банкови трезори… — продължи ръководителят, докато видеопроекторът направи ефектен преход към снимка, която тя разпозна.

Трезорът на екрана наподобяваше почти по всичко този, който тя самата беше посетила преди няколко дни. Дебели бетонни стени, полиран мраморен под и дългите редици с малки месингови капаци… Възможно ли беше това да е същото хранилище?

Ребека се изправи неволно в стола. Беше опитала да не мисли за сейфа и разказа на Таге Самер. Да остави всичко на изчакване за няколко дни, докато отмине посещението на Блек.

— Дебела обвивка, която защитава от външни посегателства — продължи началникът на обекта. — След това отделни сейфове вътре в трезора, всички отделени едни от други, така че само собственикът да има достъп до съдържанието. Но при нас всеки сейф може да променя големината си чрез няколко прости натискания на клавишите в контролната зала. С други думи, можем да се нагаждаме мигновено към нуждите на клиента. Сейфовете са заменени от мехури, чиято големина може да варира постоянно.

Десет, сто или хиляда пъти повече място за съхранение не са проблем, промените могат да се осъществят на секундата. Кое друго сървърно помещение може да се мери с такъв капацитет?

Той направи още една добре обмислена пауза, оставяйки реторичния въпрос да виси във въздуха няколко секунди. Проекторът смени трезора с просторно подземно помещение, пълно с ред след ред идентични сървърни шкафове.

— Всичко се събира на едно място. Удобно, рентабилно и преди всичко — сигурно — продължи ръководителят.

Проекторът добави диагонално нова снимка върху старата. Почти идентично помещение, после още едно и още едно… Редици лъскави сървърни шкафове, толкова много, че тя вече изгуби бройката. Хиляди, милиони тайни, събрани на едно и също място.

Изведнъж малко й прилоша. Вероятно адреналинът отново си правеше шеги. Ръцете й поне бяха престанали да треперят.

Ръководителят възобнови лекцията си, докато хранилищата на екрана продължаваха да се множат, но тя вече не го чуваше.

Като малки блестящи мехури, всички обречени рано или късно да се спукат…

* * *

— Буден ли си, HP?

За миг си помисли дали да продължи с фейк безсъзнанието, да опита да измъкне още малко информация за случващото се.

Но нещо в гласа й го накара да отвори очи още преди изобщо да е взел решение.

Минаха само няколко секунди, докато я разпознае. Платинено русата коса вече беше тъмна, но пиърсингът на носа и прекомерните сенки за очи си бяха същите.

Беше емо майката със слушалките, която беше видял в метрото.

— Добре — тя кимна към него. — Как се чувстваш?

Той опита да каже нещо, но всичко, което излезе от устата му, беше сухо грачене.

— Ето — тя му подаде бутилка вода и гой се надигна на единия си лакът. Хладни великолепни глътки…

— Треската отшумя — каза тя, взирайки се в екрана до него. — Но ще минат няколко дни, преди инфекцията да изчезне напълно. Дадохме ти конска доза пеницилин-буквално.

Той не се опита да отговори, а просто кимна, докато се оглеждаше внимателно. Помещението напомняше на болница с единствената разлика, че всичко тук беше по-голямо. Койката, на която лежеше, лампите на тавана, ремъците, които се люлееха над него.

Отне му малко време, докато загрее.

— Ветеринарна болница?

— Yeep — отвърна тя. — Значи не си съвсем изключил. Казвам се Нора. Кент ей там вече го познаваш…

HP се надигна с мъка и погледна към ъгъла, където се предполагаше, че седи мъжът.

Така и беше.

— Здрасти, HP — каза той. — Или може би трябва да те наричам 128?

Минаха още няколко секунди, докато мозъкът му подреди парченцата от пъзела.

— Хаселквист с qv… — промълви той, без сам да може да го възприеме напълно.

— A.K.A. играч петдесет и осем — засмя се мъжът. — Не сме се срещали, откакто ме напръска със сълзотворен газ горе на „Шюмлингеленкен“. Получих алергична реакция и лежах три дни в спешното, в случай че те интересува…

Той скочи от сгъваемия стол и направи няколко резки крачки към HP.

— Спокойно, Кента… — каза емо девойката и застана между тях.

Тя беше поне десетина сантиметра по-висока от Хаселквист, а ако се съдеше по стойката й, и значително по-мускулеста.

— Нямаме време за наранени егота…

Хаселквист с qv я изгледа гневно за няколко секунди, после разпери ръце.

— Спокоен съм… — измърмори той и направи крачка назад. — Ами всъщност ти дължа благодарности — ухили се после към HP. — Ако не се беше намесил, можеше аз да седя там.

Той кимна към извънгабаритната койка, на която се намираше HP.

HP го игнорира.

— Къесме? — измънка той на емо мацката, която очевидно се казваше Нора.

— Ветеринарната клиника към Националната гвардия.

— К’во?

— „Лидингьовеген“, право срещу спортния комплекс „Йостермалм“. Конюшните на Кралската стража… Имам ключ за портата, така че влязохме през задния вход.

— Окей…

Той пресуши бутилката вода и опита да подреди мислите си. Но беше невъзможно.

Главата го болеше и макар да беше малко по-свеж, отколкото през последните дни, продължаваше да чувства тялото си като прекарано през преса за пране.

— И кой от вас смята да ми каже какво, по дяволите, правя тук?

— Ето как стоят нещата, HP — каза Нора, докато му наливаше чаша кафе от големия термос върху къмпинг масата. — От известно време се опитваме да се свържем с теб, но ти си играеш на трудно достъпен… Бележките на вратата ти… — добави тя, тъй като той изглежда не схвана. — Кента, аз и Джеф, с когото скоро ще се срещнеш, всички сме участвали в Играта. Точно като теб сме правили неща, за които първоначално не бихме си и мечтали…

— Но после бяхме изритани — допълни Хаселквист. — Или заменени от някого другиго, някой по-подходящ. Нов фаворит… — той изгледа ядно HP.

— Нещо такова… — кимна Нора. — Във всеки случай, след като се отрезвихме и преодоляхме най-тежката фаза на абстиненцията след Играта, всички започнахме да разбираме, че това, с което сме се занимавали, не просто е било нередно, ами че освен това сме били манипулирани. Че сме били просто марионетки…

HP отпи бърза глътка. Кафето беше неочаквано горещо и му изгори езика, но той си наложи да го преглътне.

— Започнахме всеки за себе си да опитваме да научим повече за Играта и Водача, но както знаеш, опасно е да се нарушава…

— Правило номер едно… — измърмори HP.

— Именно… Всички бяхме предупредени, някои по-сериозно от други. Но няколко месеца по-късно ни събра един човек…

Тя размени бегъл поглед с Хаселквист.

— Работил е за Играта — вметна той. — Не знаем със сигурност, но вярваме, че той…

— Независимо какво вярваме… — прекъсна го Нора и изгледа ядосано Хаселквист — … този човек ни събра.

— И сега ще си отмъстите, ще доставите на Водача малко payback за всички лайна, които е трябвало да изядете. Ще му сложите пръчка в колелото, за да можеше да спите малко по-добре?

HP поклати глава и изпразни чашата.

— Been there, done that… Благодаря за кафето, но имам значително по-големи проблеми от това…

— Сядай долу, HP! — каза Нора, преди гой още да е успял да се изправи на крака. За своя изненада веднага се подчини.

— Ние не сме просто някакви лузъри, които се размотават безцелно. Имаме източник, an insider. Някой, който знае как стоят нещата, може би дори какво предстои да се случи и защо!

Тя го гледаше, изчаквайки думите да попият в главата му.

— Но с помощта на Източника можем да спрем всичко. Не просто да саботираме отделни мисии, ами всичко, целия им шибан Gameplan, схващаш ли?

Преди да успее да отговори, на вратата се почука.

— Това е Джеф, ще му отворя.

Хаселквист се понесе към вратата.

— Кой там?

Той открехна предпазливо стоманената врата, за да надникне навън, но човекът от другата страна дръпна дръжката към себе си и Хаселквист едва не падна на земята.

— Стига, Кента, това не ти е шибан шпионски роман… — изръмжа мъжът, който влезе в стаята.

Той носеше дънки и тясна тениска, която се извиваше притеснително над издутите му мускули.

— Аха, Спящата красавица се е събудила — той кимна отсечено към HP, докато сваляше слънчевите си очила.

— Значи си успяла да го поправиш, добра работа, докторе!

Мъжът, който явно се казваше Джеф, отправи снежнобяла усмивка към Нора и й намигна, но за удоволствие на HP тя напълно го игнорира. Това обаче хич не смути Мускула Джеф.

Той придърпа един стол срещу HP, яхна го и почеса късо подстригания си врат няколко пъти, разкривайки голямата трайбъл татуировка на едната си подмишница.

— Има ли някво кафе?

— Ей сега, Джеф!

Хаселквистът се захвана с термоса.

— И какво знаем? — попита Нора.

Джеф сви рамене.

— Отървах се от револвера и телефона му — той кимна по посока на HP.

— Блек е намясто горе в Крепостта. Най-вероятно сега са се захванали да прерязват лентата за откриването, предполагам. В града още е фраш с полицейски коли, които като че ли не знаят какво точно търсят…

Хаселквист му подаде чаша кафе.

— Трябва да си адски благодарен, че се добрах до теб, пич — Джеф посочи с грамадния си показалец към HP. — Ако не бяхме ние, сега щеше да си мъртъв. Оня коравият охранител те беше хванал на мушка, още две секунди и БАМ!

Той прибави свит палец към показалеца и показа във въздуха какво имаше предвид.

— Как изобщо ти дойде идеята да застреляш Блек, между другото? Това грам нямаше да промени…

Той поклати глава, смеейки се.

HP смънка нещо недоловимо в чашата си. За съжаление, планината от мускули срещу него имаше известно право. Паралелно с действието на конското лекарство той започна да си възвръща и контрола върху мозъка. Но въпреки че превърташе лентата напред и назад в ума си, не успяваше съвсем да си обясни какво беше станало. Всичко му се струваше толкова отдалечено.

Сякаш нищо от преживяното през последните денонощия не се беше случило наистина, ами е било просто сън. Correction — кошмар…

— Разбрахме ли нещо повече от Източника? — изгрухтя Джеф.

— Получихме всички чертежи… — започна Хаселквист, но Нора го прекъсна.

— Не сега. Първо трябва да разберем дали той смята да ни сътрудничи.

Тя кимна към HP.

— Ей, всъщност не съм мебел — промърмори той. — Значи… Благодарен съм, че ми помогнахте, но честно казано съм потънал до гъза в собствени проб…

— Имаш предвид сестра си? — отсече Нора. — Тази, която работи за Sentry…

— К’во? Нене, тя работи в СЕП… ъъ, какво?

Той забеляза как другите си размениха погледи и това не му хареса.

— Сестра ти си взе отпуска от СЕПО през зимата — каза Нора после и се наведе малко по-близо. — Тя започна работа в Sentry Security, където вече работеше партньорът й Мике. Там е създала екип за лична охрана, който защитава различни важни клечки в бизнеса. Миналата година Sentry бяха купени от компания на име PayTag. Ти по всяка вероятност знаеш това-онова за тях, защото преди малко се опита да застреляш изпълнителния им директор…

HP отвори уста, за да отговори, но Нора не му даде шанс.

— Добре, значи може би знаеш също, че PayTag строи редица големи сървърни ферми по цял свят. Или може би сървърни хотели е по-добро описание. Тук, в Швеция, построиха гигантско съоръжение в една от старите подземни военни инсталации на Въоръжените сили, съвсем близо до Упсала. Мястото се нарича Крепостта и скоро ще се грижи за съхранението на информация на практика на всяка втора компания и всички власти в Северна Европа…

HP кимна отново, този път по-силно и изведнъж му стана трудно да сдържи усмивката си.

Бека беше охрана на Блек.

Така беше, естествено!

Тя работеше непряко за Играта, а това, разбира се, беше лоша новина. Но в своето fucked up състояние той беше изтълкувал всичко погрешно. Беше си помислиш, че Бека е с Блек.

Epic fail!

По дяволите, колко беше тъп понякога…

Той поклати глава, а облекчението направи още няколко обиколки из тялото му.

Изведнъж забеляза как го зяпат останалите.

— Еее, какво ще кажеш?

— К-к’во?

Джеф се наведе напред над сгъваемия стол, от което пластмасовата облегалка изпука. Изведнъж HP осъзна, че в лицето на мъжа имаше нещо познато. Като че двамата се бяха срещали и преди…

— Смяташ ли да ни помогнеш?

— С какво?

Още погледи, този път по-колебливи.

Накрая Нора беше тази, която отвори уста.

— Да разбием Крепостта!

[1] Популярна отборна компютърна игра. — Б.пр. ↑

[2] Една шведска миля се равнява на десет километра. — Б.пр. ↑

14. ABANDONWARE[1]

— Ало.

— Добър ден, скъпи приятелю.

— А, вие сте, колко хубаво. Линията сигурна ли е?

— Абсолютно.

— Добре тогава, ще се радвам да получа обяснение на това, което се случи.

— Разбирам…

— Не одобрявам, когато направените споразумения не се спазват. Това, което стана…

— Ще ни е от полза в дългосрочен план, повярвайте ми!

— По какъв начин?

— По всички начини…

— Слушай внимателно, не харесвам такива игрички. Можеш да се наричаш Водач колкото си искаш, но не забравяй кой плаща за дейността ти.

— Интересите на клиентите ми стоят, естествено, винаги на първо място в списъка ми с приоритети, скъпи приятелю.

— Надявам се! Нека за момент пренебрегнем този… инцидент. Как стоят нещата с останалата част от плана?

— Отлично. Всъщност тъкмо се каним да започнем. Няма да останете разочарован, мистър Блек.

* * *

Асансьорът ги отведе до ниво, откъдето имаха добър изглед. Виждаха остъклената главина с пет спици, проточващи се на петдесет метра право в планината във всички посоки около мястото, където бяха застанали. Ако беше разбрала правилно, под тях имаше редица такива етажи.

Контролната зала, към която гледаха през големия стъклен прозорец срещу асансьорите, безспорно беше впечатляваща.

Беше влизала в няколко подземни инсталации, докато работеше в СЕПО. Тази на „СОС Аларма“, долу под църквата на Св. Йоан, беше най-внушителната. Но беше нищо в сравнение с това тук.

Над трийсет работни места, разпределени в три сърпообразни редици една над друга, така че всички имаха пряка видимост към гигантските екрани, които се намираха най-долу в средата.

Всяко работно място имаше три големи свързани монитора с мишка и клавиатура и прилежно окачен хедсет от едната страна. Цялото помещение напомняше малко на централата в полицейското управление, но естествено беше по-модерно и безкрайно по-скъпарско.

Контролната зала беше празна, а всички монитори вътре — изключени.

— При пълен капацитет ще имаме трийсет оператори, работещи на три смени. Всички те са експерти по IT сигурност. Освен това при нужда можем да се подсилим с още десет души… — надуваше се ръководителят, който изглеждаше така, сякаш всеки момент ще се спука от гордост.

В което може би нямаше нищо чудно…

Поканените репортери, общински политици и народни представители изглеждаха също толкова впечатлени от съоръжението, колкото и тя самата. Някой от тях зададе въпрос, който тя не чу, но каквото и да беше казал, трябва да е било забавно, защото всички избухнаха във всеобщ смях.

Блек стоеше малко встрани, заобиколен от двама души от ръководството на Крепостта, както и тъмнокоса жена някъде около четиридесетте, която Ребека беше срещала няколко пъти в офиса, една от новите чуждестранни шефове, Антеа Равел. Не особено симпатична, говореше от онзи тип сух снизходителен английски, който те кара да се чувстваш като прост слуга. Освен това лицето й беше толкова стегнато от лифтинга, че изражението й почти винаги беше едно и също.

Някои в офиса я наричаха Ледената кралица, което беше доста сполучлив прякор.

— Добър въпрос. Ние, естествено, гледаме на защитата на съоръжението много сериозно — каза ръководителят.

— Освен всичко останало кандидатстваме за класификация „защитен обект“, което означава увеличени правомощия за нашите служители по сигурността. Също така планираме в скоро време да направим обширна тренировка заедно с Националния отряд за бързо реагиране. Сигурността е наш най-висш приоритет…

Блек изведнъж обърна глава и срещна за кратко погледа й. После се обърна настрани и каза нещо на Ледената кралица, което я накара да погледне по посока на Ребека.

Жената докосна горната част на ръката му с длан и се наведе напред. Зашепна нещо толкова близо, че устните й почти се допираха до ухото на Блек. Продължи да шепне още няколко секунди, преди бавно да се отдръпне назад. Каквото и да каза Ледената кралица, то развесели и двамата и Ребека не можеше да се отърве от чувството, че обсъждаха нея.

Принуди се да ги игнорира и вместо това се съсредоточи обратно в ръководителя на обекта.

— Ето, че дойде време за големия миг — каза той, преминавайки внезапно на английски. — Бих искал да помоля нашия изпълнителен директор, Марк Блек, да пристъпи напред и да натисне копчето.

Тълпата от зрителя се раздели и пропусна Блек напред към панорамния прозорец.

Един служител подаде на Блек малка кутия с голям, червен бутон и той отдели минута-две да позира с пределно ясния символ, докато фотоапаратите святкаха.

— С това обявявам централата за открита — каза после.

Натисна бутона и долу в контролната зала изведнъж всички монитори се съживиха.

* * *

Трябваше веднага да стане, да благодари за помощта и да се отправи към вкъщи. Вместо това ги остави да му покажат чертежите, да му разкажат за електрическата ограда, камерите, пазачите, които патрулираха обекта. Слушаше ги само с половин ухо. Но едно нещо забеляза ясно. Никой тях не обели и дума за това как смятаха да преминат през всичко, което, разбира се, можеше да се обясни по два начина:

Или още не му се доверяваха напълно и искаха да знаят дали ще скочи на въртележката, преди да споделят гениалния си план.

Или доста по-вероятно: тия аматьори нямаха план…

Преда две години самият той проникна в подобно съоръжение, но то беше значително по-малко, по-зле охранявано и освен това му помагаше геният Рехиман, който го прекара през всички пречки.

— Еее, какво мислиш?

Той забеляза очаквателните им погледи и за секунда помисли да завоалира малко отговора си, to soften the blow. Но нямаше смисъл. Тези клоуни имаха нужда да чуят истината и нищо друго освен истината.

— Честно? Вие не сте наред! — той сви рамене. — Наистина ли най-сериозно смятате, че може да се влезе вътре? — той приземи показалеца си право върху контролната стая. — И дори и ако по чудо успеете да се промъкнете, какво ще правите там, и може би по-важното — как, но дяволите, смятате да излезете?

— Не се тревожи за това — изръмжа Мускула Джеф по начин, който макара предупредителната камбана в главата на HP да зазвъни още по-силно. Безспорно се беше натъквал на тоя пич и преди, но къде?

— Само ни помогни да влезем, ние ще се погрижим за останалото — намеси се Нина.

— Източника каза, че ще се справиш, че си го правил и преди — вметна Хаселквистът. — Че си нещо като експерт в областта…

HP кимна.

— Възможно е… — той остави предложението да попие в главата му за няколко секунди. Разбира се, звучеше примамливо и същевременно странно познато. Но първо, вече беше затънал до гуша в собствените си проблеми и второ, вярваше на триото тук също толкова малко, колкото и те на него.

Конската докторка изглеждаше горе-долу окей, но Хаселквистът беше мазно копеле, а горилата го притесняваше на няколко различни нива.

Но в същото време те разполагаха с нещо, от което можеше да извлече полза, нещо, което може би щеше да му помогне да проумее собствената си ситуация.

Той си пое дълбоко дъх.

— Окей, ако започна изобщо да обмислям дали да ви помогна, първо ще искам нещо в замяна…

— Имаш предвид освен че ти спасихме живота… — каза Нора, преди някой от останалите въобще да успее да отвори уста.

HP сви рамене. На челото на Мускула се беше появила пулсираща вена. Те се изгледаха враждебно.

— Този Източник… — HP направи уморени кавички с ръце. — Искам да говоря директно с него…

— Никой не говори директно с Източника — отряза Хаселквист. — Срещали сме го само веднъж, комуникираме с него чрез…

Нора вдигна ръка и той млъкна веднага.

— И как изглежда, значи? — HP се постара колкото можеше да не звучи прекалено любопитен.

Помълчаха няколко секунди, после Нора сви рамене.

— Нормално… — каза тя и отново вдигна ръка, този път за да попречи на другите двама да възразят. — С къса коса, среден ръст, очила, малко над четиридесет. Типичен костюмар, бих казала…

HP кимна.

— Знаете ли каква е ролята му в Играта?

— Не точно, но Кент и Джеф имат теория…

Тя се обърна към Хаселквист.

— Ами… просто такова усещане имаме. Заради определени изрази, които използва. Но мисля, че се занимава с техническа работа. Комуникация, сървъри или нещо такова. Чертежите съдържат куп технически подробности, нали, Джеф?

Планината се поколеба няколко секунди, след което кимна бавно.

— Чертежите са същите като тези, които използваме на работа, когато правим IT проекти. Ако ставаше дума за недвижими имоти, щеше да има вентилационни системи, ВиК и такива неща, но на тези чертежи не се вижда нищо такова. Само подробна IT инфраструктура…

— Значи смятате, че Източника е нещо като IT гуру. Някой, който е участвал в изграждането на всичко? — в корема на HP бавно се разля гъделичкащо чувство.

Двамата мъже кимнаха.

— И откъде знаете, че наистина може да се разчита на него?

— Не сме глупаци, HP… — отвърна Нора.

— Ясно е, че ние също се съмнявахме в началото, но дотук Източника оправдава доверието ни по всички точки. Той ни събра, предостави ни чертежи, информация за Sentry и PayTag и не на последно място ни помогна да те открием, да те спрем, преди да си направил някоя голяма глупост. Поема големи рискове заради нас, а освен това не създава впечатление на лъжец. Всичко това, взето накуп, ни кара да разчитаме на него, макар че все още сме предпазливи. Но точно както каза Кент, срещали сме Източника само веднъж, съвсем в началото. Така че не можем да те отведем при него дори и да искахме…

— Аха… — HP се загледа в скута си няколко секунди, докато се опитваше да овладее покер изражението си.

Сега трябваше да опита да си придаде малко разочарован вид, да изглежда сякаш се е предал.

— Трябва да си помисля — каза той. — Само няколко дни. Как да се свържа с вас?

— Ето!

Джеф извади мобилен телефон, който остави на масата.

— Предплатена карта, не може да се проследи. Звънни на номера на химическото в списъка с контакти и остави съобщение…

— Окей.

HP взе телефона, изправи се и тръгна към вратата.

— Чакай — викна Хаселквистът и той спря. — Не си забравяй лекарството.

Той подхвърли към HP бяло пластмасово шишенце.

— Брано, Кент — каза Нора. — За малко да забравя. Взимай по две от тези в продължение на пет дни, HP.

— Окей, благодаря — той размаха шишенцето за сбогом, опитвайки се да запази неутрално изражение. — Ще се обадя!

* * *

Тя стоеше пред една от конферентните зали в главната сграда и си играеше с бутилка вода.

Пресата се беше разотишла, останаха само някои от политиците и различни шефове както от Крепостта, така и от Sentry.

В момента обядваха малко по-надолу по коридора, а преди малко Блек и Ледената кралица се отделиха от групичката, за да проведат конферентен разговор в малката стая зад нея.

Тя погледна часовника. Томас и Шелгрен трябваше да пристигнат всеки момент.

За трети път през последните пет минути извади мобилния си.

Нямаше нови съобщения нито от Шелгрен, нито от Мике.

Натисна бутона за набиране, но както и преди малко разговорът беше прехвърлен директно към гласовата поща на Мике. Нищо необичайно…

Тя почти не беше говорила с него от цяла седмица, всъщност дори по-дълго.

Най-често никой от тях не си беше вкъщи, преди да е станало късно, а щом се приберяха, просто крашваха на дивана.

Не му беше разказала за срещата с чичо Таге, а от историята с банковия сейф беше споделила само избрани моменти. Каза, че сейфът е съдържал стари документи: свидетелство за брак, кръщелно, няколко безполезни акции. Хубаво че той не я разпита допълнително. Понастоящем не и задаваше почти никакви въпроси за заниманията й като цяло. Искаше да покаже, че й вярва. И тя му се отблагодаряваше за доверието, като отново го лъжеше…

Хвърли поглед към часовника, изрови шишенце хапчета от чантата, увери се, че е правилното, след което извади една таблетка. Огледа се бързо няколко пъти, преди да го преглътне, отпивайки от бутилката.

Да ползваш помощта на антидепресанти не е нищо срамно, Ребека… Yeah right!

Това твърдение вероятно важеше са реалността, в която пребиваваше лекарят й. Но в нейния собствен свят човек не биваше да показва и най-малкия признак на слабост.

Във всеки случай окаяната връзка не беше само по нейна вина.

В действителност беше сменила работата си заради Микс, беше направила каквото можеше, за да разбере с какво се занимаваше той, но не беше особено лесно да разбере всичките технически подробности. Много компании и власти имаха проблеми с различни видове целенасочени хакерски атаки, това поне беше разбрала.

DDoS — Distributed Denial of Service, знаеше за това от онзи път, когато уебстраницата на полицията беше атакувана. Някой или няколко души бяха накарали стотици, може би хиляди компютри едновременно да поискат от един сървър да извърши множество различни задачи — толкова много, че накрая той беше спрял да функционира.

Вирусите също ги разбираше.

Но имаше какви ли не други заплахи за сигурността.

DoS-атаки, които бяха свързани с DDoS, троянски коне, червеи, Spyware и още цял куп неща, на които вече беше забравила имената и функциите.

Винаги беше имало хакерски атаки, но според Мике точно сега дейността им се беше засилила. Повечето предприятия се страхуваха от вируси и други нападения, които влияеха на ежедневната им работа. Но това, което наистина ги ужасяваше; това, което караше компаниите да се обръщат за помощ към Sentry, беше рискът чужди лица да получат достъп до специфични данни за клиентите им: рождени дати, номера на кредитни карти, медицински картони, застраховки, потребителски навици, съдимост, информация за банкови сметки. Списъкът с информация, закътана в повече или по-малко сигурни бази данни можеше да продължава безкрай. И ако някое трето лице се добереше до тази информация, компанията или държавното учреждение щеше да понесе огромен проблем с доверието.

Една голяма банка вече беше изтървала няколкостотин хиляди номера на кредитни карти, игрален сайт пък освен това беше предоставил на хакерите купища бонус информация като електронни пощи и чат адреси.

Съоръжения като Крепостта щяха да се превърнат в разрешението на този тип проблеми. Всичката информация, събрана на едно място, защитена с най-модерните технологии и охранявана денонощно от трийсет експерти по IT сигурност.

Коя фирма или власт можеше въобще да се доближи до това?

Тя чу надолу по коридора да се отваря врата и няколко секунди по-късно видя Томас с Шелгрен по петите да се задава с широка крачка към нея.

Томас не изглеждаше особено доволен.

* * *

Ще се обадя! Not fucking even!

Той вече знаеше кой беше Източника, дори и къде се криеше.

А пък той си мислеше, че му се привиждат призраци, че полудява. Но сега парченцата от пъзела се нареждаха все повече.

Имаше само един човек, който отговаряше на описанието — и на физическото и на интелектуалното. Кралят на сървърите, компютърният гений, горският ненормалник, ауткастнатият — мъжът, митът, легендата:

Скапаният fucking Ерман!

Значи пичът беше преживял пожара в пущинака. Беше успял да си създаде съвсем нова идентичност и после внимателно се беше завърнал в цивилизацията, доизглаждайки плана си. Първо си беше намерил скривалище, а после беше започнал да събира информация.

Две години бяха дълго време. Ерман наистина беше доста изперкал, когато се срещнаха, но че беше умен, не можеше да се отрече. Магьосник е компютрите поне по собствените му думи. След като се вземеше в ръце, избистреше ума си и седнеше пред клавиатура, сигурно можеше да изрови тонове неща. Изпълнени мисии, провалени играчи…

По дяволите, HP сам му беше дал идеята за спирането на сървърната ферма в Шиста.

А крепостта на PeyTag явно беше стотици пъти по-голяма. Новата подобрена звезда на смъртта…

Източника каза, че си го правил и преди. Че си нещо като експерт…

Ха!

Доказателствата бяха непромокаеми.

Източника беше Ерман!

Или по-точно казано, новата подобрена версия на Ерман.

Олекотен, избръснат, подстриган и далеч по-малко алергичен към електричество от предишната си версия. Идиотите във ветеринарната клиника мислеха, че все още работи за Играта. И може би това беше част от плана му, за да звучи правдоподобно. Истинската му история, нервният срив и времето като Скугсмуле в гората едва ли вдъхваха особено доверие. Така че по-добре да се преструва, че още е в Играта.

Сега оставаше само да намери скривалището на копелето, а вярваше, че вече е разрешил този проблем. Всъщност беше елементарно. Пичът в крайна сметка сам го беше казал, докато бяха в бараката и той се разприказва за Играта. Най-доброто скривалище беше там, където никой не би си помислил да търси.

Кое беше най-видното, най-обсъжданото, най-пренаселеното място в Стокхолм?

„Слусен“, естествено. И какво има по средата на „Слусен“, заобиколено от гранитни и стъклени стени, за да се слива с околността?

Асансьор.

Безобиден шибан асансьор, който пренасяше инвалидни колички, детски колички и проходилки половин стълбище надолу до Градския музей.

Даже не можеше да разбере как не го беше забелязал предния път, когато погледна вътре в кабинката, но сега впоследствие беше кристално ясно.

Сигурно е бил твърде уморен, мозъкът му е бил твърде напрегнат, за да възприема малки подробности.

На таблото в асансьора имаше четири копчета, но само две от тях обозначаваха етажи.

Площад „Сьодермалм“ и входът към Градския музей едно ниво по-надолу.

Другите две копчета не светнаха като ги беше натиснал, което го накара да си помисли, че дори не бяха вързани. Тъпо, но от друга страна гайките на мозъка му не бяха особено затегнати точно тогава.

Но сега, когато провери асансьора на спокойствие, видя нещо различно. До таблото имаше малък бял четец за карти. Четци се слагаха, за да ограничат достъпа — достъп до врати, решетки, порти, или ако четецът беше в асансьор, тогава какво, Айнщайн’?

Етажи, естествено!

Значи Ерман 2.0 не беше изчезнал яко дим, ами чисто и просто беше прокарал картата си, беше съживил мъртвите копчета и слязъл още по-надолу, до подземен етаж, който не беше означен в асансьора. Таен етаж, до който един технически гений сигурно лесно можеше да си осигури достъп. Мъртъв човек, който се крие на несъществуващ етаж…

Можеше само да му свали шапка…

Всичко, което трябваше да направи сега, беше да изчака Ерман 2.0 отново да се появи на „Слусен“ и после да организира малко интервю. Да изкопчи от мръсника всичко, което той знаеше за Играта и Самер и колко дълбоко бяха въвлекли Бека, и после да планира начин да я измъкне.

Да измъкне и двама им.

Веднъж завинаги.

Но първо трябваше да направи известни приготовления…

Видя полицейската кола в мига, в който се показа иззад ъгъла към собствената си улица.

Черен фолксваген ван със стълба на покрива, който не се отличаваше ни най-малко. Стига да не беше късата дебела антена…

Мъж с подарен пуловер, широки панталони, кубинки и едва забележима слушалка в едното ухо стоеше до вана и говореше с шофьора през страничния прозорец.

HP се завъртя кръгом и се върна по същия път, откъдето беше дошъл. Бореше се усилено да не започне да притичва.

— Здрасти — каза тя и се изправи.

Томас не отговори.

— Мистър Блек вътре ли е? — той посочи към вратата.

— Да, но…

Той си проправи път покрай нея и почука. Без да чака отговор, влезе в стаята и тръшна вратата след себе си.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита тя Шелгрен.

— Адски е ядосан. Полицията добре го подреди…

— И нищо чудно, нали?

Тя се усмихна, но Шелгрен изглежда избягваше погледа й.

После вратата отново се отвори.

— Би ли влязла вътре — каза Томас отсечено.

— Разбира се…

Блек и Ледената кралица седяха от една и съща страна на конферентната маса. Тя им кимна, но никой от тях не отвърна на поздрава. Пито пък я помолиха да седне.

— Мис Нормѐн, повече няма да се нуждаем от услугите ви — каза Блек лаконично.

— Извинете?

— Уволнена си — допълни Ледената кралица. — От сега нататък Шелгрен поема работата ти. Вземи колата му и се върни обратно в Стокхолм, за да изпразниш офиса си. В 17 часа днес картата ти за достъп вече няма да функционира, така че предлагам да се отправиш директно натам.

— Н-но, не разбирам? Свързано ли е с „Грандхотел“?

Ребека хвърли бегъл поглед към Томас и се обърна обратно към Блек.

Той не трепваше.

— Ти стреля във въздуха — изръмжа Томас, — вместо да реагираш срещу извършителя, ти умишлено създаде суматоха, за да ми попречиш да го обезвредя. Първоначално не можахме да разберем действията ти, но информацията, която получихме впоследствие, изяснява всичко.

На Ребека й беше трудно да възприеме казаното. Те сериозно ли искаха да кажат, че тя е тази, която е направила грешка? Че се е опитала да защити…

— Хенрик Петершон — каза Томас. — Така се казва нападателят и освен че е заподозрян в тероризъм, също така е и твой брат, не е ли така?

[1] „Изоставен софтуер“, т.е. програми, които производителят вече не поддържа и обикновено не се интересува от евентуалното им нелегално разпространение. — Б.пр. ↑

15. DOUBLE PLAY

Стрелката на скоростомера от цял час не беше падала под сто и седемдесет.

Повече няма да се нуждаем от услугите ви…

Копелетата я бяха изритали!

След всичко, което беше направила, след стотиците часове, които вложи, за да задвижи дейността. Изграждане на стратегии, писане на ръководства, набиране на правилните служители — да не говорим за всички безсънни нощи.

Очевидно това не означаваше абсолютно нищо.

Ако беше друго работно място, вече щеше да се е обадила на профсъюза. За да отстои своето.

Но на кого можеше да се обади сега?

Тя просто беше в отпуска и не си беше направила труда да си смени профсъюза. Полицейският синдикат едва ли щеше да помогне на частен служител. Оставаше да си намери добър адвокат.

Но с какво щеше да помогне това? Едва ли можеше да ги принуди да й върнат работата, а дори и да успееше, нямаше никакво желание да продължава да работи за човек като Томас.

Той я беше предал, това беше пределно ясно. Направи се на глупак, след което я остави да поеме удара вместо него.

Това, че мъжът с войнишкото яке е бил Хенке, беше, естествено, пълен абсурд.

Някой трябваше да е разказал на Томас за Хенке или преди, или по време на полицейския разпит.

Може би дори му бяха показали снимка? После на Томас е оставало само да каже „да, той беше“, и работата беше ясна.

Хенке вече беше разследван по подозрение в терористичен акт и ако Томас го посочеше като извършител, собствените му действия пред „Гранд“ щяха да се превърнат почти в похвални.

Да, беше нарушил закона за оръжията, но все пак беше опитал да пребори терорист.

И сигурно щеше и да успее, ако не се беше намесила сестрата на извършителя…

И хоп, тя се оказваше изкупителната жертва!

В такъв случай с когото беше говорил Томас в ареста?

Ако беше станало така, както тя си мислеше, в действителност имаше само един възможен кандидат.

Тя пъхна хендсфрий слушалката в ухото си, натисна бутона за бързо набиране на телефона и изчака няколко секунди.

— Нормалмски арест, Мюрѐн.

— Здрасти, Мюрѐн, Ребека Нормѐн е — каза тя престорено весело.

— Здрасти, Нормѐн, отдавна не сме се чували. С какво може един обикновен полицай да помогне на СЕПО? — пошегува се мъжът от другата страна. Очевидно не беше чул, че е прекъснала, което я устройваше перфектно.

— Само бърз въпрос, Мюран… — започна тя.

— Shoot!

— Сутринта сте прибрали един мъж от „Грандхотел“. Чужденец, заподозрян за притежание на нелегално оръжие?

— Мммм.

Тя го чу да прелиства документи на заден фон.

— Кой го е разпитвал, знаеш ли?

— Чакай!

Още шумолене на хартия. После мъжът се върна на телефона.

— Таакаа, Нормѐн. Той пристигна с патрулен автомобил и щеше да бъде разпитан от Бенгтсон от дежурния отдел. Но той настоя вместо това да говори с друг колега. Един от твоите по-точно…

— Знаеш ли кой?

Тя несъзнателно затаи дъх.

— Аха, тук го пише. Той сам се е записал в книгата… Комисар Ескил Стигсон.

* * *

Не беше лесно да се замъкне дотук.

Първо беше принуден да криволичи по редица малки улички. После да прескочи няколко дъски и огради, докато се окаже в правилния вътрешен двор.

А сега се налагаше да плати цената за усилията си. Тялото го болеше, блузата му беше мокра от пот и въпреки че от доста време стоеше спокойно на перваза на прозореца, пулсът му отказваше да се върне напълно към нормалното си ниво.

Зачуди се дали не беше време да вземе едно от конските хапчета, които Доктор Нора му даде. Но той, глупакът, не носеше нищо за пиене, а да преглътне на сухо една от тия дълбочинни бомби не беше вариант. Така че хапчето щеше да почака…

Във всеки случай наблюдателният пост беше перфектен. Седеше във входа диагонално срещу своя собствен, в най-горната част на стълбището и с цялостен изглед към случващото се на улицата.

Полицейският бус си стоеше там, но шофьорът и цивилното ченге ги нямаше. Вероятно се скатаваха вътре.

Не бяха обикновени разузнавачи, това го беше разбрал.

Онзи със слушалката в ухото смърдеше твърде много на ченге, същото важеше и за черния минибус. По-скоро ставаше дума за униформени горили, които си бяха навлекли цивилни дрехи.

Логичният извод беше само един.

В същия миг по улицата бавно се зададе подобен автобус откъм „Хорнсгатан“. Спря пред неговата врата. Мъжът до шофьора вдигна микрофон към устата си. Секунда по-късно улицата гъмжеше от ченгета.

Входната врата се отвори и банда от отбрани напомпани орки се втурна вътре. Двама от тях носеха някакъв инструмент, който приличаше на таран.

Нямаше да им отнеме много време да разбият и без това разнебитената врата на апартамента му.

Освен това вече се бяха упражнили веднъж.

Още едно странно дежа вю за колекцията му…

Мехурът му така се беше надул, че едва стоеше на едно място, но въпреки това му беше трудно да се откъсне от сцената, която се разиграваше отсреща. Този път не бяха толкова амбициозни с бариерите.

Патрулна кола с пуснати сини светлини блокираше улицата малко по-надолу и той виждаше как хората вече бяха почнали да се струпват пред лентата. После забеляза как щорите на единия му прозорец се разтресоха.

Късмет, че не си беше направил труда да разтреби…

Какво, по дяволите, си мислеха куките, че могат да намерят този път? Мина доста време, докато зацепи…

Него, разбира се!

* * *

Стигсон можеше да върви на майната си.

Щеше да се добере до Хенке, ако ще да се наложеше да разбие с шутове входната му врата. Беше принудена да се увери, че той е окей, че историята на Томас беше празни приказки. Че той стоеше настрана от Играта, Събитието, Цирка или както там се наричаше…

Тя смени платното, натисна газта до дъно и задмина три коли само за да се върне рязко в дясното платно след това и да продължи по отбивката.

Колата зад нея примигна със светлини и тя отвърна, като показа среден пръст през рамо.

Зави по „Хорнсгатан“ и мина през непрекъснатата маркировка, за да излезе на Гърбицата[1].

В същия миг видя сините светлини отпред и намали.

На пресечката се беше разположил патрулен автомобил и двама униформени колеги прокарваха ограничителна лента право над входа към „Мария Трапгренд“.

Тя мина покрай тях едва-едва, опитвайки се да види какво се беше случило. Но всичко, което успя да забележи, беше, че портата на Хенке стоеше отворена. Гаденето, което беше почувствала по-рано през деня, внезапно се завърна и тя бързо намери свободно място за паркиране малко по-нататък.

За късмет един от полицаите при ограждението я разпозна и без да е казала и дума, той вдигна найлоновата лента и я пусна да мине.

Във входа се натъкна на екипа на спецчастите. Шестима мъже, всичките цивилно облечени, но можеха със същия успех да носят и униформи. Кобури за крака и бронежилетки върху дрехите не създаваха особено дискретно впечатление…

Двама от полицаите й кимнаха и едва когато почти беше стигнала до апартамента, тя осъзна кой екип беше това. Той стоеше в антрето с гръб към стълбите, което й даде няколко секунди да се овладее.

— Здрасти, Тобе — каза тя после възможно най-сдържано.

Той подскочи и се завъртя.

— Ооъъ, з-здрасти, Бека… — каза той и изглежда не знаеше върху какво да спре погледа си. — Тъкмо се чудех дали трябва да ти звънна…

— Така ли и защо? — тя прекрачи внимателно останките от външната врата.

Антрето беше толкова претъпкано, че Ребека трябваше да се притисне до стената, за да се промъкне.

Близостта изглежда го притесни още повече.

— Апартаментът. Нали се…

— … срещахме тук — допълни тя.

Обърна се и го погледна. Той беше все така готин и за кратък миг тя почти усети физическото привличане. Но само почти…

Откъм стълбището се чуха стъпки, звучеше като че ли няколко души се качват нагоре.

— И ако бях на твое място, Тобе, нямаше да обеля и шибана дума за това — каза тя тихо.

Двама полицейски техници с гащеризони и всеки с по една чанта с инструменти стояха на входа.

— Зелено ли е? — попита единият от тях.

— Да, влизайте — Тобе Лунд кимна към вътрешността на апартамента.

Двамата мъже си проправиха път покрай тях и секунди след това се чуха фотоапаратите им.

— Каква е цялата тая работа? — каза тя и се наведе напред, за да не я чуят техниците. Тобе се огледа бързо през рамо.

— Брат ти е издирван, заподозрян е в опит за убийство.

— К’во!?

Той кимна и отново се огледа.

— Не знам повече, СЕПО провежда разследването, ние само помагаме. Те ще пристигнат всеки момент. Може би е най-добре да офейкваш…

Тя поклати глава.

Не, не мислеше да ходи никъде. Възнамеряваше да разнищи това веднъж завинаги. Хенке може и да беше идиот, лесно подвеждащ се глупак с прекомерно его и нулев контрол над поривите си. Но не беше убиец, пък било то и неуспешен.

Или…?

Чисто теоретично може би беше такъв, но Даг беше друга работа.

Съвсем друга…

Тя направи няколко крачки навътре. Леле, как изглеждаше. Апартаментът обикновено си беше разхвърлян, но това придаваше на понятието изцяло ново измерение. Навсякъде в антрето и кухнята имаше купчини вестници, а освен това вонята на цигарен дим и боклук беше толкова силна, че пареше на очите.

Щорите на всички прозорци бяха свалени, единствената светлина идваше от голата крушка на тавана.

Стената изглеждаше странно, някак си на ивици и минаха няколко секунди, докато тя осъзнае какво представляваха тъмните полета. Армирано тиксо. Изглежда беше облепил всички контакти и фуги.

Тя продължи към всекидневната. Положението там беше същото: купища вестници, препълнени импровизирани пепелници и всички контакти и процепи старателно облепени с тиксо.

— Сигурно са отишли десет ролки най-малко — обобщи единият от техниците и направи няколко снимки с фотоапарата си.

— Сигурно го е било страх от радиация, бедния…

Той зуумна един от облепените контакти и направи нова серия снимки.

— Или това, или са го подслушвали извънземни — ухили се другият, докато ровеше в чантата си с инструменти.

— Аз ще поема спалнята — каза после на колегата си и изчезна през вратата.

Тя чу гласове от антрето, някои от които познати, и въздъхна дълбоко.

Стигсон влезе през вратата, а зад него се мерна гигантското туловище на Рунеберг.

— Значи вече си пристигнала… — каза Стигсон лаконично. Дори не звучеше изненадан.

— Докосвала ли си нещо тук, Нормѐн?

— Не, разбира се…

— Хубаво, но естествено, ще трябва да те помолим да изпразниш джобовете си на излизане. Рунеберг, ще се погрижиш ли за това?

— Да, няма проблеми — промърмори бившият й шеф и направи крачка напред.

— Говорил си с Томас горе в ареста — каза тя и впери полицейския си поглед в Стигсон. Той дори не мигна.

— Естествено.

— Ти ли предположи, че е възможно Хенке да е бил пред „Гранд“? И сервира на Томас удобен извършител, за да можеш да продължиш да тормозиш брат ми?

Стигсон поклати глава.

— Не беше нужно. От телевизионния екип, който беше намясто, бяха достатъчно учтиви да споделят всичкия си видео материал. Извършителят се вижда ясно. Определено е брат ти, без никакво съмнение. Напът да извади нещо от джоба на якето си, което господин Томас уверено твърди, че е оръжие. Може и да греши, но за съжаление, след предупредителния ти изстрел, както знаеш, настъпва известна суматоха, поради което не се вижда какво се случва след това. Томас е изключително надежден свидетел, а като се имат предвид предишните подозрения срещу брат ти, ние естествено, не можем да поемем никакви рискове. С кралската сватба на хоризонта най-сигурно за всички е да го задържим в ареста…

Той изчака няколко секунди, като че очакваше тя да каже нещо.

— Има ли още нещо, което искаш да знаеш, Нормѐн, защото в противен случай тук имаме да вършим работа…

Тя понечи да отговори, но в същия миг техникът се върна в стаята.

— Трябва да видите това… — каза той.

* * *

Изпика се зад бараката за велосипеди в двора, после намери кранче за вода и успя да изгълта едно конско хапче. Коремът му къркореше и той трябваше да направи нещо по въпроса, да зареже всичко това и да се скатае за няколко дни, докато историята изтече във вечерните вестници и той може да прочете какво, по дяволите, ставаше. Освен това си имаше собствен план, към който да се придържа. Да открие Ерман и да изстиска от него всичко, което знаеше за Играта.

Но не можеше да се откъсне от мястото си, не още.

Безспорно имаше известно задоволство в това поне веднъж да е една крачка напред.

Да дебне ловците.

Ченгетата бяха изпразнили апартамента още при първото си нахлуване, така че очевидно търсеха него. Лично него. Тъпите копелета явно си мислеха, че си е вкъщи.

Ако се бяха забавили малко, щяха и да имат право, а той самият щеше да се озове обратно в пандиза.

Нещо му подсказвате, че този път нямаше да се измъкне толкова лесно…

Когато се позиционира обратно на перваза, колата вече беше спряла пред входа му. Голяма черна лимузина волво с малки хромирани поставки за знаменца от двете страни на капака. Далеч не приличаше на разузнавателна кола…

Шофьорът седеше вътре, но пътниците бяха влезли в сградата.

Колата имаше черни регистрационни номера с жълти цифри и му трябваше известно време да схване какво означаваше това. Автомобилът принадлежеше на военните.

Ставаше все по-любопитно и по-любопитно…

* * *

Едната стена на спалнята беше почти изцяло покрита с изрезки от вестници, залепени с армирано тиксо. Толкова нагъсто, че се застъпваха или понякога закриваха едни други. В средата имаше снимки на Блек от различни списания, като на всички лицето му беше заградено с черен маркер по начин, който напомняше оптически мерник.

Изрязаното заглавие, поставено отгоре над всички, гласеше HE IS THE ONE!

Стигсон й хвърли бърз кос поглед.

— Още ли вярваш, че брат ти е невинен?

Тя не отговори. Изведнъж устата й пресъхна, а стомахът й се сви. Атентатори или не, човекът пред „Гранд“ очевидно е бил Хенке, а тя дори не го беше разпознала.

Или всъщност го беше направила?

Ако се беше поколебала още някоя секунда, сега той вероятно щеше да е мъртъв. Томас щеше да го е застрелял.

Или някой друг от охранителите. Тя самата например…

Подът се залюля под краката й и за няколко секунди си помисли дали да не седне на леглото.

Освен чашата кафе и сухия сандвич със сирене, които беше успяла да нагълта по време на церемонията горе в Крепостта, Ребека не беше яла стабилно от поне денонощие. А що се отнасяше до спане, положението беше още по-лошо.

Но не беше сега моментът да се пречупи. Хенке не се чувстваше добре, това беше очевидно. Имаше нужда от помощ, и то незабавно, преди да е направил нещо още по-глупаво.

Тя си пое дълбоко въздух и се обърна към Стигсон, за да каже нещо.

В този момент в стаята влязоха двама костюмирани мъже.

Единият беше над трийсетте, слаб, късо подстриган и носеше очила с тъмни рамки.

Другият беше Таге Самер.

— Полковник Пелас, колко хубаво — каза Стигсон и двамата мъже се здрависаха. — Вече познаваш колегата ми, комисар Рунеберг, а това тук е…

— Ребека Нормѐн, сестрата на заподозрения — каза Самер бързо и протегна ръка. — Приятно ми е да се запознаем, името ми е Андре Пелас, свързан съм с организацията на сигурността на Кралския двор.

Тя смотолеви нещо и стисна ръката му, търсейки погледа му, но той умишлено гледаше встрани.

— Нека ви представя Едлер, моя адютант.

Той посочи с бастуна си към очилатия мъж, който кимна кратко за поздрав.

— Така, какво знаем, Ескил… — Самер се обърна към Стигсон.

— Заподозреният, за съжаление, не беше намясто, както се надявахме, но за сметка на това успяхме да потвърдим, че е имал мания към Блек… — той показа стената с изрезките.

Самер кимна леко на Едлер и той отиде до стената и започна да повдига изрезките.

— Открихме ли някакви следи за интерес към кралското семейство?

— Нищо освен видеоклипа… — отговори Стигсон. — Но Петершон е издирван от сутринта, освен този апартамент на практика няма къде да отиде, а Нормѐн, естествено, ще ни сътрудничи напълно.

Той кимна към Ребека.

Тя отвори уста, но бързо осъзна, че всъщност не знаеше какво да каже. Мислите хвърчаха в главата й без никаква подредба.

„Грандхотел“, събитията в Крепостта, апартаментът, а сега изведнъж Самер, изскочил като Джак от кутията, и то оказвайки се, че познава и Стигсон, и Рунеберг…

— Полковник Пелас, най-добре да видите това.

Адютантът Едлер беше вдигнал няколко от изрезките. Зад тях стояха други снимки, на които лицата на хората също бяха заградени с черен маркер. Той повдигна още няколко произволни изрезки. Резултатът беше същият.

Навсякъде се криеха снимки на кралското семейство.

* * *

Той ги видя да излизат през входната врата.

Първо голямата напомпана горила, която можеше да бъде posterboy на Полицейската академия. Плътно зад него вървяха дребни сиви чичаци с костюми, увлечени в нещо, което изглеждаше като сериозна дискусия. Не познаваше по-ниския от тях, но Самер, от друга страна, разпозна почти веднага, щом видя бастуна.

Сърцето му започна да бие по-силно.

Водача и ушевите — ръка за ръка, точно както подозираше.

Когато Бека излезе през вратата, настроението му потъна с поне още две нива.

Самер, ченгето и Бека не бяха добро комбо, както и да го гледаше.

Но последният член на дружината беше този, който наистина го накара да подскочи.

Проклет…

Шибан…

Шит…

[1] Гърбицата (Puckeln) е част от „Хорнсгатан“, която се издига над останалата част от улицата. В началото на миналия век наклонената „Хорнсгатан“ е била изравнена, за да могат по нея да минават трамваи. Една част от сградите и оригиналната улица обаче са запазени. Тази част от града днес се нарича Гърбицата и там се намират множество културни паметници, галерии и колоритни дворове и тесни улички. — Б.пр. ↑

16. QUIT WHILE YOU’RE AHEAD

Добре дошли в химическо чистене „Крукенс“. Моля, оставете съобщение.

Беше толкова разпален, че почти забрави да изчака сигнала.

— Свършени сте — извика в слушалката, докато подтичваше в посока към „Шинарвикспаркен“.

— Източника — този, който ви е събрал… Той работи за Водача. Току-що ги видях заедно…

Изведнъж гърлото му набъбва и той се изкашля няколко пъти, за да го прочисти.

— Ако той работи за Водача, значи и вие го нравите… Вървете на майната си, никога повече не ме търсете. Никога, схващате ли!

По средата на улицата го налегна нов пристъп на кашлица и го принуди да се превие надве.

Една кола профуча опасно близо и шофьорът се облегна на клаксона. Той дори не успя да му отвърне с подобаващ жест.

Ерман, малката свиня, изобщо не се беше завърнал от мъртвите с план за отмъщение в задния джоб. Вместо това се беше уредил с опрощение от Водача… Всъщност беше съвършено логично. Единственото прегрешение на Ерман се състоеше общо взето в това, че просто искаше да участва в цялата работа. Да продължи да се занимава с обичните си сървъри. Един от най-добрите на света в професията си, това сигурно беше помогнало на защитата му. PayTag гарантирано бяха пропищели за експерти във връзка с гигантския си сървърен проект. Капитализъм owns!

Тогава защо, по дяволите, беше събрал тая банда лузъри? И защо ги прилъгваше да проникнат в перлата в короната на Играта? Естествено, зад това се криеше някакъв план, който също така включваше него и Бека.

Но както с всичко останало, което му се беше случило през последните дни, той не можеше да подреди парченцата от пъзела. Мозъкът му работеше извънредно, а търчането беше накарало пулса му да се забърза до опасни нива, затова той се насочи към най-близката пейка в парка.

Положението беше толкова fucked up, че той вече не можеше да се справи. Гадеше му се от самата мисъл, че едно време си беше мечтал да се завърне към целия този психоцирк. Играта очевидно му беше по петите, а същото важеше и за ченгетата…

Всичко, което искаше, беше да се разкара, да се чупи някъде далеч и да пропълзи в някоя дупка, докато нещата отшумят.

Но Ребека още беше забъркана в лайната, буквално вървеше за ръчичка с Водача, а Ерман, малкият предател, припкаше зад тях.

Не беше съвпадение, разбира се, нищо, което правеше Водача, не беше съвпадение.

Той облегна глава на дланите си и няколко секунди се бори с нов пристъп на кашлица.

Кожата му беше гореща не само заради тичането, така че вероятно треската се беше върнала.

Само това му липсваше…

Имаше нужда от хапване, после малко кинти, с които да плати за спокойно местенце, където да се съвземе и да опита да подреди цялата каша.

Ако изобщо беше възможно…

* * *

— Както казах, беше ми приятно, Ребека — каза полковник Пелас, стискайки ръката й на раздяла.

— Ако брат Ви се обади или при най-малката индикация къде се намира, ще бъдем изключително благодарни, ако Вие незабавно ни съобщите.

Той й подаде визитна картичка, която тя механично напъха в джоба си.

— Ще поддържаме контакт, Ескил — каза после той на Стигсон, докато се настаняваше на задната седалка на голямото черно волво.

Вратата се хлопна, шофьорът включи на скорост и точно преди колата да потегли, той й хвърли бърз поглед през страничния прозорец. Тя се усмихна за проба, търсейки поне малък знак на признание. Но изражението му не трепна.

Колата зави зад ъгъла и изчезна със свистящи гуми по калдъръменото нанадолнище.

— А, вярно, Нормѐн… — започна Стигсон тъкмо когато тя се канеше да си тръгне. — Открихме банков сейф, с който брат ти е разполагал…

Умишлено направи пауза и тя за малко да падне в капана. Но в последния момент прехапа език.

— Знаеш ли нещо за това? — продължи той, след като тя не отговори.

Тя поклати глава.

— С Хенке рядко поддържаме връзка в последно време…

— Да, това го каза още горе в СЕПО, но ето че сега се появяваш в апартамента му точно когато извършваме обиск…

Тя отново се въздържа да отговори. Докато не кажеше нещо, той не можеше да твърди, че тя лъже.

Изглежда обаче тактиката не раздразни Стигсон така, както тя се надяваше.

— Ти си съпритежател, Нормѐн, така че предполагам знаеш какво е имало вътре?

Тя поклати глава.

— Нищо, Нормѐн. Сейфът беше празен.

— Аха… — тя се преструваше на безразлична, доколкото можеше.

— Хубавото е, че банката има модерна охранителна система…

Тя усети как пулсът й се покачва.

— Купища камери, горе-долу както в участъка…

Той отново направи пауза, опита се да я подмами да каже нещо, но вместо това тя гледаше надолу към калдъръма. На коя дата беше посетила трезора? Помисли си за камерите, броейки наум. Седем, осем, девет…

— Има ли нещо, което искаш да ми разкажеш, Нормѐн? — гласът му внезапно прозвуча малко по-приятелски. — Според Рунеберг си страшно добър охранител, ценен актив за отдела, струва ми се, че така те нарече…

Тя погледна нагоре, срещна погледа му. Стигсон наклони глава.

— Естествено, ние се застъпваме за нашите хора. Помагаме на колегите, които са се оказали в беда…

Нова пауза.

Тя отвори уста, за да каже нещо, после се поколеба няколко секунди.

— Даа… — каза той окуражително.

— Седем — каза тя.

— К-какво? — овладяното му изражение най-накрая като че трепна.

— Седем дни, толкова време банките съхраняват записания видеоматериал, нали? Или поне така беше по времето, когато бях в следствения отдел…

Устата му се затвори като капан за мишки. Предишното почти доброжелателно изражение се беше изпарило. Но нямаше значение. Блъфът му беше разкрит, знаеха го и двамата. Нямаше снимки, нищо, което да може да я свърже със сейфа. Всичко е било изтрито преди няколко дни.

— Има ли още нещо, което те интересува?

Стигсон не отговори, така че тя махна на Рунеберг, който стоеше малко встрани, и се обърна, за да си върви.

— Поискахме от банката списъците с карти за достъп… — каза Стигсон, след като бе изминала няколко метра. — Ще минат два дни, докато ги получим, така че предполагам, че скоро пак ще се чуем, Нормѐн…

* * *

HP се събуди, защото цялото му тяло се тресеше като пневматичен чук.

Наистина беше средата на лятото, но вечерната дрямка на открито под шибано платнище в някаква лодка не се беше оказала най-умният му ход.

Трябваше му топлина на мига. Но тялото сякаш не искаше да го слуша. Цепеше го главата, устата му беше пресъхнала, ръцете и краката бяха като преварени спагети. Когато опита да се завърти по корем, изведнъж забеляза мократа буца в гащите си. Първо си помисли, че това беше рулото банкноти, което беше измъкнал от буркана, заровен на няколкостотин метра в гората. Но после си спомни, че го беше напъхал в един от предните джобове на дънките си.

Минаха още няколко секунди, докато схване.

Мамка му!!

Посегна към планшира, опитвайки се да се надигне. Вонята от панталоните пареше в носа му, коремът му се сви конвулсивно. Трябваше да се напрегне дори само за да се изправи на крака.

Палубата се разлюля под него и накара колената му пак да се огънат.

Падна по лице, удари брадичката си в една от дъските за сядане и остана да лежи проснат на дървения под.

Хранително отравяне, ама че шибана ирония. Не беше ял стабилно от седмици, на практика живееше на консервирани сардини и бял боб. Но когато най-накрая хапна дюнер, той, естествено, се оказа стафилококова бомба с допълнително чеснов сос…

Стомахът му направи гърч и го накара да се свие на топка.

Майкамудебааа!

Отново опита да изпълзи нагоре, но напразно. Силите му бяха изцедени, а сковаността от премръзването не го напускаше. Но трябваше да се махне оттук веднага, иначе щеше да стане есен, докато Нисе или както там се казваше собственикът на шибаната гребна лодка откриеше изсъхналия му на студа труп.

Беше късна вечер, а тази част от Полсундет[1], където лежаха старите лодки, не беше особено посещавана дори през деня.

Ударът беше изсмукал и последните му сили, но ако не искаше да свърши като Йоци, Ледения човек[2], беше принуден да се размърда.

Стомахът отново го сви и го накара да вдигне колене до уши. Студената тестена буца в гащите му се премести малко нагоре покрай опашката.

Подяволитебе…

Той изчака конвулсиите да преминат, после събра колкото сила можеше и се издърпа до коленичило положение. Кеят беше само на половин метър.

Стъпи на пода с единия крак, напрегна бедрените мускули и се изправи. Краката му се олюляха, но се задържа. Крачка напред, после още една. Вдигна едното си стъпало, опита да го насочи към кея.

Но опорният му крак изведнъж поддаде и той падна назад в тъмната вода.

Замаха бясно с ръце, гълтайки литри вода, докато се опитваше да дойде на себе си. За няколко мига се озова обратно на койката в дубайския затвор, където ченгетата се надяваха да изплюе признание заедно с водата, с която го давеха. Но после палците на краката му докоснаха морското дъно и паниката се поуталожи.

Извлачи се с мъка до брега, пропълзя до седнало положение и облегна гръб на едно дърво. Задъха се няколко пъти, след което издрайфа фонтан от зелената вода на Меларен. Отново и отново, през уста и нос, докато стомахът се изцеди напълно. И той с него в тази връзка…

Пошибанитедяволи…

Но странно, след малко все пак се почувства донякъде по-свеж. Като че ли краткото гмуркане и принудителното изпомпване на стомаха бяха рестартирали тялото му.

Освен това му беше дошла идея. Хостелът в „Лонгхолмен“. Как не се беше сетил по-рано…

Използва ствола на дървото като опора, за да се изправи на крака, а после опипа механично джобовете си за цигара. Изнамери подгизнал фас, който напразно се опита да запали.

С незапалената цигара между устните той се затътри внимателно нагоре към пътеката, която водеше към стария затвор.

* * *

Вратата на офиса му беше затворена, но Ребека не си направи труда да почука.

— Изритаха ме — каза тя, преди той изобщо да успее да се обърне.

— Ъх, да… Чух за това.

Той стана, но не направи опит да се приближи до нея.

— Аха, слухът вече е плъзнал. Какво знаеш?

— Не много, имахме конферентен разговор с Антеа преди малко…

— И?

Той сви рамене и като че ли разглеждаше някакво петно на стената зад нея.

— Тя каза само, че уволнението ти влиза в действие незабавно.

Той срещна погледа й за около секунда, но отново погледна встрани.

— Нещо за безразсъдна намеса, която е поставила компанията в опасност. Че с това си изчерпила доверието на ръководството…

— Нали не се връзваш на тази версия? — тя впери поглед в него.

— Не, естествено, че не…

— Не звучиш особено убедително…

— Стига, Бека, всъщност се опитах да те защитя. Разказах им колко ти е било тежко през последните месеци. Приспивателните и така нататък…

— Казал си им КАКВО?

Той вдигна ръце пред себе си.

— Нищо, просто че ти е трудно да спиш. Това си е напълно вярно. Липсата на сън може да има голям ефект върху преценката…

— Не вярвам на ушите си… — тя закри лице с длани за няколко секунди.

— Ами исках само да помогна… — смънка той.

Тя пое дълбоко въздух няколко пъти и се въздържа да изрече първото, както и второто изречение, което й дойде наум.

— Трябва веднага да изпразня бюрото си — каза възможно най-сдържано. — После мисля да позвъня на адвокат. Това няма да им се размине — тя погледна към ръчния си часовник.

— Трябва да го обсъдим у дома…

— Оо?

Той като че изведнъж събра кураж.

— Ами, Бека, аз харесвам фирмата. Страшно много всъщност. Тук съм почти от началото, а сега като PayTag наливат пари…

Той я погледна в очите. За няколко секунди никой от тях не каза нищо.

— Честно казано, Бека, ти и аз, нещата отдавна не вървят. Откакто…

Тя понечи да каже нещо, да го среже с язвителен отговор.

Но вместо това продължи да стои мълчаливо.

— Сега или след два месеца, резултатът ще е същият, така че защо да отлагаме…

Той сви рамене.

Бучката лед, която я стягаше в гърдите от сутринта, изведнъж стана два пъти по-голяма. Искаше да му възрази, да му изкрещи, че бърка, че е идиот. Че всичко щеше да се нареди…

Вместо това бавно се обърна. Погледна го уморено през рамо.

След което напусна стаята и затвори внимателно вратата след себе си.

Нещата й се побраха в една найлонова торбичка.

Няколко папки с фишове за заплати, трудови договори и различни бумащини. Старата й полицейска шапка, която беше окачила на стената заедно с няколко рамкирани снимки от обучението за Охраната. Сложи саксийното растение, което беше получила като подарък за преместването от Мике, в кошчето, но после съжали и го върна обратно на мястото му на перваза.

Всичките й охранители бяха навън по работа, а хората от офис персонала отдавна се бяха прибрали у дома. Тя взе торбата и слезе на долния етаж.

Първо заключи оръжието си в хранилището, а после изпразни шкафчето си. Всичко, което оставаше, беше да остави ключовете и картата си в пощенската кутия на отдел „Човешки ресурси“. Но вместо да се върне горе, тя излезе на улицата през вратата на приземния етаж и тръгна към метростанцията.

Затърси картата за метрото и я намери в единия си вътрешен джоб. Но когато я извади, навън я последва визитната картичка на чичо Таге, която й беше дал пред апартамента. Дебела бяла хартия с герба на Швеция в златно, червено и синьо в единия край.

ПОЛКОВНИК АНДРЕ ПЕЛАС

ОФИС НА ДЪРЖАВНИЯ МАРШАЛ

КРАЛСКИ ДВОР

Отдолу имаше номер на централата и електронна поща, но странно, не видя мобилен телефон.

Намери го от обратната страна, написан със синя писалка.

070-430506

/Ч.Т.

По някаква причина краткото съобщение я накара да се почувства поне малко по-добре.

* * *

Вървя известно време покрай тухлената стена, докато намери вход.

Въпреки че мястото не беше затвор от над трийсет години, старите институционални сгради изглеждаха доста зловещо особено така, посред нощ. Чувстваше се малко като в лудница „Аркам“[3] и му беше трудно да се отърси от това усещане. Големият, ограден със стени чакълен терен, на който се намираше, някога е бил вътрешният двор на затвора. Някъде далеч напред се чуваше музика, смесена с шума от движението по „Вестербрун“ високо над него.

Няколко уморени улични лампи при паркинга в единия край правеха компания на два осветени прозореца в ниските сгради право отпред, откъдето изглежда звучеше и музиката.

Но всички прозорци на внушителната сграда от дясната му страна бяха тъмни и когато се приближи до една от вратите, разбра защо.

ХОСТЕЛЪТ Е ЗАТВОРЕН ЗА РЕМОНТ.

ЩЕ СЕ ВИДИМ НАЕСЕН!

Шит! А той вече се беше надъхал за душ и нощувка в истинско легло.

Но имаше поне малко късмет. Беше забелязал строителен контейнер и няколко бараки за инструменти в другия край и когато заобиколи сградата, намери врата от шперплат.

Две хапки и просто катинар бяха всичко, което държеше неупълномощените лица настрана, и той лесно ги разби с една тухла.

От другата страна на вратата имаше коридор, тъмен като в рог и миришещ на строителен прах, но вярната му запалка му осигури поне малко пътеводна светлина.

След няколко метра се озова в големия затворнически блок с килиите. Изглеждаше почти точно така, както си го беше представял.

Слабата светлина на лятната нощ се стичаше през покривните прозорци високо горе. До тавана сигурно имаше двайсет метра, а между него и пода имаше няколко открити етажа и дълги редове килии.

Вдясно имаше метално стълбище и за кратко той обмисли дали веднага да не се покатери и да потърси легло. Но бързо осъзна, че първо трябваше да се хигиенизира.

Стомахът още го свиваше и въпреки принудителната баня, той още усещаше вонята на лайна от гащите си. Така че душът беше приоритет номер едно.

Продължи нататък по първия етаж, държейки запалката високо, за да придобие по-добра представа за мястото.

Действително сградата понастоящем беше хостел. Но затворническото усещане се беше запазило, а така в тъмното се засилваше многократно. Стотици, сигурно хиляди бедни копелета бяха клатили решетките през годините. Буквално казано.

Тесни килии, дебели каменни стени, солидни стоманени решетки на прозорците. Наказателен труд шест дни в седмицата и апетитна диета от вода и хляб.

Мамка му, това доста се различаваше от собственото му затворническо преживяване, колкото и тежко да беше то…

Стресна го внезапен шум. Металически удар, който дойде някъде откъм мрака от дясната му страна.

Той изчака няколко секунди, опита да премести запалката така, че да вижда по-добре. Но помещението беше твърде голямо и катраненият мрак бързо поглъщаше трепкащата малка светлина.

Преглътна няколко пъти и му беше трудно да не настръхне. Нищо чудно всъщност: първо, че мястото беше адски creepy, второ, че беше подгизнал и насран.

Звукът сигурно беше дошъл от електрическо табло или нещо подобно.

За всеки случай изчака още минута. Но всичко беше тихо.

Време бе да намери душа…

Няколко метра по-напред успя да различи очертанията на метална табела, която стърчеше от една от дебелите стени. Вдигна запалката, за да прочете какво пишеше:

КЪПАЛНЯ

Yes!

* * *

Остави торбите до вратата и продължи към всекидневната, без да пали лампата.

Миришеше на застояло.

Зимата бяха обсъждали дали тя да не продаде апартамента си. Двустайният на Мике беше по-голям и на по-централно място, а с парите щяха да могат да купят едностайния в съседство и да избият стената.

Но тя се колебаеше, избягвайки дискусията достатъчно дълго, че съседният апартамент да се продаде. Може би още тогава беше предчувствала, че няма да се получи, че има нужда от backup-plan.

Отвори прозореца и пусна малко хладен нощен въздух. После изсипа върху леглото всичките си вещи, които беше взела от апартамента на Мике.

Счупена връзка, сведена до четка за зъби, малко смачкани дрехи, две наръфани книги и няколко други случайни предмета.

Изритана и зарязана в един и същи ден. Добра работа, Нормѐн…

Странно, но за работата я болеше повече. По някакъв начин да я изхвърлят, беше ултимативният провал. С Мике отдавна се бяха отдалечили, в това всъщност беше напълно прав. Имаше причини, поради които тя предпочиташе времето, когато двамата просто се срещаха тайно, и по-късно, когато тя се промъкваше зад гърба му с Тобе Лунд. Цялата тази сигурност и предвидимост, към която повечето хора изглежда се стремяха, я караше да настръхва. Държеше я будна по цели нощи.

А хапчетата за щастие също не й помагаха особено.

През последните месеци се беше опитала да открие нови начини да се справи с безпокойството си. Повече тренировки, часове, прекарани на стрелбището, и преди всичко повече работа. Купища работа.

Но всички тези методи бяха просто начин да отложи неизбежното. Чисто и просто вече не беше влюбена в Мике, а може би дори никога не го бе обичала.

Не и истински…

Жалко, защото гой беше добро момче, наистина добро.

Но когато погледнеше назад, добрите момчета не бяха точно по вкуса й. Според всички конвенции сега трябваше да се затвори в апартамента, да облече халат, да яде Rocky Road[4] направо от буркана и да превърти десетина сезона на някой американски ситком.

Но сърцераздирателната й мъка всъщност се състоеше главно от уморено разочарование, примесено с няколко лъжици облекчение. Освен това нямаше време да се самосъжалява.

Банковият сейф, Блек, Стигсон, чичо Таге/Андре Пелас и видяното в апартамента на Хенке — вероятно всичко беше свързано по някакъв начин и тя трябваше да опита да разбере как.

Отвори шкафчето в банята, избра съответното шишенце и взе лекарството си за вечерта.

После извади визитната картичка от джоба си и взе телефона.

* * *

Шишенцето с хапчета, мокрият пакет цигари, запалката, ключовете от апартамента, ролка подгизнали банкноти от тайния му stash…

Той подреди предметите на перваза в голямото помещение с душовете. Плочките по стените отразяваха малко от светлината отвън — достатъчно, за да може да се ориентира без запалката. В единия джоб на якето си намери евтиния телефон с предплатена карта, който беше получил от бандата във ветеринарната клиника.

Шит, мислеше, че вече го е дичнал горе в парка.

Все тая, парчето пластмаса така или иначе беше пълно с вода от Меларен и гарантирано мъртво като камък.

Той пусна душа, откри за своя изненада, че всъщност имаше топла вода и след като се изми по-основно, премина към почистване на дрехите си.

Гащите бяха заминали, нямаше смисъл дори да опитва да ги спаси. Затърка дънките в грубия теракотен под, докато по-голямата част от лайната се отми.

Якето и блузата бяха по-лесни и накрая той окачи всички дрехи да се сушат на няколко куки в ъгъла. Щом приключи, седна за малко на пода, докато водата продължаваше да се сипе върху него.

Облегна се назад и затвори очи. Спиралата от мисли в главата му бавно започна да се укротява.

Въртеше се по-бавно

и

по-баавнооо…

— Не беше лесно да те открием…

Гласът дойде от нищото.

Той подскочи, удари главата си в плочките и му се привидяха звезди.

После опита да се закрепи на крака, докато сърцето му препускаше, а мозъкът опитваше да установи къде беше и кой го беше издебнал, докато дремеше.

— Не особено впечатляващо, а?

Отново мъжкият глас, очевидно говореше с още някого.

HP замижа към вратата, откъдето идваха звуците.

Инстинктивно премести ръце, за да прикрие пакета си. Грубият глас звучеше познато.

Две тъмни фигури се отделиха от мрака и той направи крачка назад.

— Ето, носим чисти дрехи…

Този глас определено го разпозна.

Беше Нора, ветеринарката. Тя пусна една мешка на пода пред него.

За един ужасяващ миг той си втълпи, че беше раирана, ушита по трудово и снабдена с телефонния му номер. Но когато я докосна, за свое облекчение усети, че е направена от найлон.

— Б-благодаря — каза насечено той.

— Обличай се малко по-чевръсто, трябва да се махаме! — измърмори мъжът и HP вече нямаше проблем да свърже гласа със собственика му.

Biffalo Bull от ветеринарната клиника — Джеф или както там се казваше.

— Какво правите тук? — попита той задъхано, но никой от тях не отговори. — Как успяхте да ме на…

После се спря.

— Телефонът, нали?

— Верен отговор, Айнщайн! — ухили се Джеф.

— Трябва да се махаме оттук веднага, HP — каза Нора. — Всички ченгета в страната те търсят. Ако някой в основната сграда забележи, че тук вътре има хора…

— Да, да — той бързо си намъкна гащи, шорти, тениска и суитшърт.

Всичко му беше по мярка, дори и маратонките.

Сякаш знаеха точните размери, които носеше.

— Все още изглеждаш доста зле, взимаш ли си лекарството? — попита Нора.

— Мммм — измърмори той. — Но трябва да съм ял някаква гадост. Коремът аадски ме сви.

Тя го заобиколи и отиде до перваза на прозореца, откъдето взе шишенцето за лекарства.

— Окей, ще го напълня с още няколко хапчета, в случай че си изповръщал предните…

Той напъха останалите вещи по джобовете и отправи към мокрите си дрехи кратък поглед за сбогуване.

— Окей, готов съм. Благодаря за помощта!

— Тогава да тръгваме — Джеф посочи към вратата.

— Сори, не знам дали сте преслушали телефонния си секретар, но не смятам да се присъединя към вас. Not my cup of tea…

Те не помръднаха.

— Ей, пич — каза Джеф с тон, който беше всичко друго, но не и дружелюбен. — Това не беше въпрос…

Той сграбчи здраво десния бицепс на HP и направи знак на Нора да тръгне пред тях.

Изчака малко, докато тя се отдалечи с няколко метра.

— Направи ми услуга — изсъска той на HP, стискайки ръката му. — Ти и аз имаме недовършена работа, така че какво ще кажеш да се посъпротивляваш само малко?

— За какво говориш, по дяволите?

— „Биркагатан“ 32, говори ли ти нещо? Трябваше да ме закарат в спешното и да ми промият очите от червения спрей. Една седмица в болничен, приятелката ми вече не смееше да живее у дома след малкото съобщение на вратата ни…

Ето откъде познаваше мускулестия урод!

Тогава, вече бяха минали две години, беше успял да види само части от зачервено лице и татуирана ръка, но сега впоследствие беше съвсем ясно.

Remember rule number one

Феновете обичаха, когато някого го изпържеха…

— Плъх… — думата се изплъзна от него в стил Турет и той забеляза как Джеф потрепери. Хватката около ръката му се втвърди още повече и за секунда той си помисли, че Джеф смяташе да го осакати.

— Идвате ли, или? — обади се Нора.

Настана тишина за няколко секунди.

— Разбира се, идваме — измърмори Джеф и избута HP пред себе си.

Колата им стоеше паркирана до стената.

— Скачай вътре! — Джеф отвори задната врата.

— Не и преди да ми кажете къде отиваме!

— Скачай, казах — Джеф направи крачка към него и сви юмруци.

— Ще имаш да взимаш — той се огледа през рамо, търсейки път за бягство. Но за съжаление, се намираше на остров, а освен това се съмняваше, че имаше сила за по-дълъг спринт.

— Успокойте се и двамата.

Отново Нора. Тя сложи ръка на рамото на Джеф и интимният жест накара HP да изпита още по-силна неприязън към напомпания мъж.

Но това изглежда проработи, защото Джеф свали ръцете си.

— Имаме среща — каза тя кратко. — Не е далеч с кола, а след това ще те оставим, където поискаш.

Той не помръдна и мускул.

— Хайде, HP, едва ли човек като теб го е страх от някаква си среща…

Тя му намигна и изведнъж той се затрудни да потисне усмивката си. Постоя още няколко секунди, преструвайки се, че размишлява по въпроса. Но в действителност беше прекалено изморен, за да може да мисли.

— Добре — въздъхна и разпери ръце. — Да тръгваме…

* * *

Черното волво се зададе към нейния вход.

Шофьорът едва успя да спре, преди тя да излезе на тротоара.

Вече от петнайсет минути стоеше в тъмното стълбище, а чакането далеч не беше допринесло за подобряването на настроението й.

Тя скочи на задната седалка и тръшна силно вратата след себе си.

— Какво, по дяволите, става? — изсъска тя.

— Спокойно, мога да обясня всичко. Само ми дай шанс, моля те.

Таге Самер вдигна ръце по толкова престорен начин, че й беше трудно да сдържи гнева си.

— Окей — каза тя, след което въздъхна дълбоко. — Слушам…

— Както вече знаеш, работя с въпроси по сигурността. Занимавам се с това, откакто приключих със службата си във Въоръжените сили. Кралският двор, или по-точно казано Държавният маршал, е един от клиентите ми.

— Да-да, това го схванах — отсече тя. — Но защо не ми го каза последния път, когато се срещнахме, и защо се наричаш Андре Пелас, а не Таге Самер? Как се вписва брат ми в картината?

Той положи длан върху ръката й, сякаш за да я смълчи.

— Можем да тръгваме, Йонсон — каза той ненужно високо на шофьора.

— Разбира се, полковник — шофьорът включи на скорост и потегли, отдалечавайки се от бордюра.

Таге Самер се наведе по-близо до нея.

— Разбери, Ребека… — започна той. — Точно както беше с баща ти, понякога е нужно да използвам различни имена. Андре Пелас е името, което използвах в предишната си кариера.

— Военно разузнаване, нали?

На задната седалка беше тъмно, но все пак й се стори, че забеляза трепване в изражението му.

— Намерих стара твоя снимка в една книга за Кипър — добави тя.

— Така значи…

За няколко секунди настана мълчание.

— Не, естествено, не трябваше да правя грешката да те подценявам, Ребека — продължи той с крива усмивка. — Баща ти също беше много прилежен в работата си, подготвяше се докрай, никога не оставяше нищо на случайността…

Тя пое дълбоко дъх.

— Ето как стоят нещата. След атентата в „Кунгстредгорден“ преди две години Кралският двор осъзна, че се нуждае от собствена компетенция в сигурността и разузнаването. Държавният маршал и аз сме стари познати и затова той се свърза с мен. Както знаеш, Негово величество имаше някои…

Той спря, изглежда търсейки подходящата дума.

— … PR неуспехи, може да се каже.

— Имаш предвид онази скандална книга, приятелите, които са наемали гангстери, слуховете за…

— Да оставим подробностите настрана… — прекъсна я той. — Но пониженото доверие винаги върви ръка за ръка с повишена заплаха, а когато иззад ъгъла се задава събитие като сватбата на принцесата, всички са допълнително изнервени.

— Разбирам, но от СЕПО вече са се захванали с всичко това…

— Да, разбира се, че са. Но инцидентът в „Кунгстредгорден“ по-миналата година разкри редица очевидни пропуски както в оценката на опасността, така и в комуникацията между Кралския двор и Службите за сигурност. Моята роля е да действам като посредник. Да преодолея евентуалните различия, ако ме разбираш?

Той допря върховете на пръстите си, за да илюстрира казаното и тя не се сдържа да се усмихне леко. Жестът беше толкова театрален, така добре познат.

— Освен това мога да допринеса както с опита си, така и с връзките, които изградих през трийсетте си години в областта на международната сигурност — продължи той. — Да предложа второ мнение, така да се каже…

Автомобилът изкачи връхната точка на „Вестербрун“ и продължи надолу към „Хорнстул“.

Вдясно се мяркаха старите, тъмни сгради на затвора долу в „Лонгхолмен“.

— Смятаме, че разполагаме с информация, че атентатът в „Кунгстредгорден“ е бил извършен от специална престъпна мрежа. Група, която се нарича Цирка, Събитието и понякога…

— Играта — вметна тя.

— Именно! Допускам, че Хенрик ти е разказал за тях?

Тя кимна.

— Първоначално си помислих, че са просто приказки. Някоя от обичайните му истории…

— Но впоследствие започна да се убеждаваш?

— Да, преди всичко след като говорих с…

Тя прехапа устни.

— … Магнус Сандстрьом? — допълни Самер. — Или Фарук Ал-Хасан, както се нарича понастоящем.

Тя не отговори.

— Няма страшно, Ребека, добре знаем за господин Сандстрьом. Държим го под око от дълго време. Знаем, че една от задачите му е да набира нови хора, от които Играта може да има полза.

— Имаш предвид такива като Хенке?

— Абсолютно, брат ти е добър пример за активен участник. Но Сандстрьом и подобните му вербуват и други хора, разполагащи с по… пасивни ресурси.

— Като?

Той се наведе още по-близо и снижи гласа си почти до шепот.

— Теб например…

[1] Протокът между езеро „Лонгхолмен“ и „Сьодермалм“ в Стокхолм. — Б.пр. ↑

[2] Йоци, известен още като Симилаунския човек, е замръзналата мумия на мъж, живял през 3300 г. пр.Хр. Трупът му е открит през 1991 г. в алпийския район Йоцтал. — Б.пр. ↑

[3] Измислена психиатрична болница за престъпници, където лежат някои от душевноболните врагове на Батман, известния герой на „ДиСи Комикс“. — Б.пр. ↑

[4] Шоколадов сладолед с ядки и бонбони от бяла ружа. — Б.пр. ↑

17. GAME CHANGE

Спряха в един закрит паркинг до станция „Сьодра“.

— Ето.

Нора му подаде чифт евтини слънчеви очила от тези, които продават по бензиностанциите.

— Сложи си и качулката.

Не разбра точно защо се налагаше това, докато не подминаха будка за цигари и той видя собствената си изцъклена паспортна снимка на стената.

НАЙ-ТЪРСЕНИЯТ ЧОВЕК В ШВЕЦИЯ, крещяха заглавията по афишите толкова високо, че почти бе принуден да запуши уши.

— Окей ли си? — попита Нора тихо.

— Да… — смотолеви той, без ни най-малко да звучи убедително. — Много ли остава?

Тя поклати глава.

— Отиваме към „Фатбуршпаркен“[1] и после почти сме там.

Заобиколиха няколко работнически фургона и продължиха покрай една ограда.

Музиката и шумът от откритите заведения при „Медборярплатсен“ се чуваха чак тук долу.

Джеф спря за миг и се огледа.

— Там — каза после и посочи към отвор в оградата.

Последваха малка асфалтирана строителна пътека, която се извиваше надолу в полукръг. Приблизително в момента, когато слязоха под нивото на земята, асфалтът ремина в чакъл, след което се озоваха в малка падина със стръмни, скалисти стени от двете страни. Странно, мислеше си, че познава „Сьодермалм“ като дланта си, но точно за това ъгълче дори не си беше помислял.

Сигурно беше минавал стотици пъти по моста Гонгбрун, който се мяркаше на седем-осем метра над тях, без изобщо да се замисли какво имаше отдолу. Вероятно се дължеше на зеленината, която растеше нагоре покрай скалите и образуваше покрив, който скриваше вътрешността от поглед.

Падината свършваше право срещу отвесна скала. По средата на стената имаше желязна порта и щом се приближиха, ги лъхна хладен и влажен пещерен въздух.

Джеф се огледа още веднъж през рамо, след което прокара поглед покрай силуетите на сградите горе на повърхността.

— Окей? — попита Нора.

Джеф кимна.

Тя извади голям ключ от джоба на якето си и отключи решетката.

Щом влязоха вътре, я заключи след тях.

Джеф измъкна джобен фенер и освети пещерата.

Десет метра навътре имаше врата.

Нора закрачи бързо напред и се зае с ключалката, но HP не помръдна.

Беше изморен, скапан и нямаше да смогне да извърви още и метър поне докато някой не му кажеше къде, по дяволите, отиваха.

— Хайде — Джеф го дръпна за ръката.

Той отвори уста, за да помоли учтиво краля на бройлерите да върви на майната си, но в същия миг от другата страна на вратата светна редица лампи, разкривайки дълъг тунел навътре в скалата.

Поколеба се още няколко секунди, после любопитството му надделя.

Тунелът беше голям, съдейки по ширината и височината, вероятно някога е бил използван за железопътен превоз. Таванът беше от редени камъни, а през петнайсет метра имаше стари луминесцентни лампи, които осигуряваха сносно осветление. Стените, от друга страна, бяха предимно от груба необработена скала, но тук-там се стичаше вода, която беше полирала по-лъскава повърхност.

Тунелът се извиваше наляво, а подът беше леко наклонен надолу и изморените крака на HP приеха с благодарност улеснението. Стъпките им отекваха между стените и когато бяха изминали към петдесет метра, сгъваемата врата зад тях изчезна от поглед.

— И накъде отиваме? — прошепна той на Нора. Но му отговори Джеф.

— Нали ти казахме още в „Лонгхолмен“. На среща…

— Да, но си мислех… — той не довърши изречението.

Какво всъщност си беше мислел?

Самият той не знаеше. Цялата му система се беше рестартирала, но изглежда мозъкът му едва сега започваше да извършва правилните процеси.

Бяха влезли горе при „Фатбуршпаркен“, тунелът завиваше надолу и наляво. До този момент бяха извървели около двеста метра, което означаваше, че би трябвало да се намират точно под…

* * *

„Санкт Паулсгатан“.

Шофьорът спря колата на едно свободно паркинг място. След това, без Самер да е казал и дума, слезе на тротоара и затвори вратата след себе си.

— Сигурно имаш купища въпроси, Ребека, и вярвай ми — нищо не би ме направило по-щастлив от това да отговоря на всички тях. Както сигурно разбираш, това, за съжаление, е невъзможно…

Той я погледна по начин, който несъзнателно я накара да кимне в съгласие.

— Но тъй като ти се доверявам, ще направя всичко, което мога, за да ти угодя. Разкажи ми всичко, което знаеш, и аз ще опитам да запълня празнините…

Тя отвори уста, за да каже нещо, но отново я затвори.

Това, че Самер работеше и за Кралския двор, и за СЕПО, обясняваше много. Но тя имаше още въпроси, още много въпроси, които сега трябваше да опита да преформулира.

— Банковият сейф… — започна тя. — Ти знаеше, че в него има оръжие…

Той се поколеба за миг, после бавно кимна.

— Във всеки случай го подозирах. Както казах, баща ти започна да действа на своя глава, да взима редица злощастни решения. Ще бъде безкрайно жалко, ако оръжието бъде проследено до…

Той направи жест към прозореца.

— … събития от миналото.

Замълча за няколко секунди и я погледна.

— Банковите сейфове в много отношения са вид мехури, Ребека. Места, където времето е спряло и всички обичайни правила са престанали да важат. Но както вече знаеш, всички мехури имат нещо общо…

— Рано или късно те се пукат — допълни тя.

Той кимна.

— А паспортите?

— Там рискът е по-малък, но въпреки това ще оценя, ако ми ги предадеш заедно с оръжието. Не на последно място за да предпазя паметта на баща ти…

Тя не отвърна, вместо това се опитваше да събере всичките си въпроси в нещо, наподобяващо разказ.

— Листчето, което даде на Хенке горе на гробището. Каза, че искаш да му предадеш съобщение, че затова се налага да се свържеш с него…

Самер не отговори, изглежда изчакваше тя да формулира някакво твърдение.

— Не разбирам съвсем как се връзва това… — каза тя.

Той вдиша дълбоко, задържа въздуха няколко секунди, преди да го изпусне с въздишка.

— Обещах на баща ви, че ще ви наглеждам. И теб, и Хенрик. Когато започнахме да получаваме информация, че Хенрик е дълбоко замесен в Играта, реших да престъпя правилата…

— Какво се е случило?

Той хвърли бърз поглед през прозореца.

— Може да се каже, че избрах донякъде неортодоксална тактика…

— Ама става дума за малкия ми брат! Трябва да ми разкажеш, чичо Таге!

Той понижи глас и се наведе напред.

— Хенрик не ме харесва, не е ли така? Не одобрява факта, че с теб поддържаме близък контакт?

— Ааъ, какво? — въпросът я изненада. — Не или да, може би е така. Но това не се дължи на теб.

— Напротив, Ребека, за съжаление…

Той си пое дълбоко дъх и в продължение на няколко секунди като че обмисляше нещо.

— Ето как стоят нещата. Повечето участници в Играта рано или късно започват да страдат от параноя. Трудно им е да различават реалност и фантазия и започват да виждат конспирации зад всеки ъгъл…

Той спря за няколко секунди и тя не можа да не кимне.

— Точно както се опасявах, същото важи и за Хенрик. Той отдавна е преминал границата, отвъд която не може да разчиташ на здравия му разум…

Тя отново кимна, този път малко по-силно.

— Единственият начин да бъде спасен, за жалост, е да се възползваш от състоянието му. Не се гордея с това, Ребека, надявам се, че разбираш…

— Но какво си направил?

— Накарах Хенрик да си мисли, че в действителност аз съм Водача на Играта.

— К-какво…!

Той вдигна ръка, за да я прекъсне.

— Разбирам какво си мислиш, Ребека, и както казах, не се гордея със стореното. Но вярвах, че лъжата ми е единственият начин да го спася. Разбираш ли, дадох му мисия. Мисия, която беше толкова немислима, че Хенрик не би могъл да се реши да я изпълни. Вместо това щеше да потърси начин да се откъсне от хватката на Играта. Да се завърне към реалността, така да се каже, отново да може да се говори с него, може би дори той да…

— Сътрудничи! — прекъсна го тя. — Искал си да го накараш да се разприказва за Играта, да стане информатор. Затова ли той се озова горе в СЕПО?

Самер кимна бавно.

— Но Ескил действа малко преждевременно. Хенрик не беше напълно готов, а когато се появи и адвокатът…

— … Стигсон се изнерви и остави Хенке да се измъкне.

Тя въздъхна дълбоко.

— Значи планът е бил да притиснете Хенке дотолкова, че да измени на Играта. Но вместо това сте го избутали отвъд ръба и по някаква причина той опита да нападне Блек. И сега се страхувате, че всичко ще излезе наяве. Затова искате първо да се доберете до Хенке, за да се уверите, че няма да ви издаде…

— Не, не, абсолютно не, разбра ме погрешно…

Той вдигна и двете си ръце, сякаш за да й попречи да завърши изречението си.

— Скъпа Ребека, наистина трябва да ми повярваш, като ти казвам, че ви желая само доброто. И на теб, и на Хенрик. Ерланд ми беше приятел, верен другар, който винаги е бил лоялен към мен и към каузата ни. Една от големите мъки в живота ми е, че не бях там и не можах да го спася от самия него. Силите, които са забили нокти в Хенрик, са близко свързани със съдбата на Ерланд и затова реших да прибягна до драстични методи…

Сърцето й изведнъж заби по-бързо.

— Да не искаш да кажеш, че и татко е бил използван от Играта?

Самер направи бегла гримаса.

— Не бива да отговаряш на това, нали? — каза тя.

Той погледна за кратко през прозореца.

Шофьорът стоеше на тротоара малко встрани и съдейки по езика на тялото му, нощният въздух вече го караше да трепери.

— Не ни остава много време, Ребека — продължи Самер.

— Каква беше мисията?

— Какво имаш предвид?

— Мисията, която си възложил на Хенке в гробището за домашни любимци немислимото, което си вярвал, че ще го накара да се откаже. Какво точно беше…

Тя забеляза как той се взира през прозореца. Шофьорът се беше обърнал и се връщаше обратно към колата. Тъкмо когато хвана дръжката на вратата, Самер се наведе към нея толкова близко, че тя усети миризмата на афтършейва му.

— Трябваше да извърши смъртоносен атентат на кралската сватба.

* * *

Продължиха още към двеста метра и сега тунелът слизаше доста рязко надолу.

Чуваше се шум, слаб тътен от вентилационната система. Голяма решетка на дясната стена на тунела изведнъж изпусна въздушен полъх и няколко секунди по-късно от другата страна издрънча мотриса на метрото.

Той чу автоматизирания глас от перона някъде в далечината.

На голямо разстояние напред в тунела се мяркаше нещо, което напомняше на работнически бараки. По една от всяка страна на тунела.

И изведнъж той осъзна накъде се бяха запътили.

По дяволите!

Спря намясто и се огледа бързо през рамо. Нора беше заключила решетката в началото, ключът беше в джоба на якето й. Освен това никога нямаше да успее да изтича чак дотам.

— Идваш ли, или? — Джеф направи крачка към него.

HP се наведе и се облегна с ръце на коленете.

— Чакай малко — измърмори той и се опита да изглежда изтощен, което не беше особено трудно. Пулсът му отдавна работеше извънредно и подземният въздух ставаше все по-тежък за вдишване.

Трябваше да си осигури малко време, няколко секунди за размисъл.

Завиваха наляво през целия път, а освен това вървяха надолу, което означаваше, че станцията на метрото трябваше да е „Слусен“.

Следователно бараките отпред се оказваха точно под…

— Ще се срещнем с Източника, нали? — каза той и погледна нагоре.

Никой от тях нямаше кой знае какъв покерфейс.

— Хайде — каза Джеф и се приближи с още една крачка.

HP не помръдна.

— Източникът ви се казва Ерман. Срещнах го преди много време. Тогава се криеше в пущинака и каза, че е изхвърлен от Играта.

Устата му се напълни със слюнка и той се изплю на пода на тунела.

— Ерман работи за Водача. Видях ги рамо до рамо само преди няколко часа заедно с ченгетата. Преди това го видях да слиза с асансьора, който води до ей там.

Той посочи към бараките.

Джеф опита да каже нещо, но HP го игнорира. Вместо това се взря право в Нора, търсейки погледа й.

— Всичко това е капан, Нора… — каза той възможно най-сдържано. — В най-добрия случай, Източника ви е преметнал, накарал ви е да продължите да търчите по поръчките на Играта…

Тя не отговори, но в основата на носа й се появи малка бръчка.

— … или пък вие сте работили за Водача от самото начало.

Не можеше съвсем да разтълкува изражението на Нора, но все пак почти моментално се убеди, че и тя е била изиграна като него. Но в момента беше все тая.

— Без значение кое от двете, Играта ме търси, иска да се добере до мен на всяка цена. И сега вие ме доставихте на прага им точно както те искат, чаткате ли?

Той спря, за да си поеме дъх.

— Глупости — изръмжа Джеф. — Значи се опитваш да ни пробуташ, че си срещал и Източника, и Водача.

Той се ухили и жестикулира с глава на Нора.

— Ама че badass си имаме тука, а…

— Как изглежда?

Мина някоя и друга секунда, докато HP схване, че Нора говори на него.

— К-к’во? Кой?

— Водача естествено, ти кой мислиш?

— Аа, ами… към седемдесетата, добре облечен, ходи с бастун… Типичен прошарен дедак…

Той се поизправи бавно.

— Нарича се Таге Самер.

— И сте се срещали?

HP кимна. Тонът и изражението и подсилиха теорията му, никакъв шанс тя да работеше за Играта съзнателно.

— Даже пихме кафе заедно на гробището за домашни любимци при Кекнес. Термос на карета в кутия „Уника“, типично по дедашки…

— И искаш да повярваме на това?

От ново Джеф, но HP не му обърна внимание.

Нора беше тази, която трябваше да убеди, и всъщност не само поради простата причина, че искаше да избегне да го предадат на Ерман и Водача. Искаше тя да му вярва.

Истински.

— Е, какво ще кажеш?

Разпери ръце към Нора и изстреля най-очарователната си усмивка.

— Имаш право — каза тя и той забеляза как Джеф се сепна. — Източника иска да се срещне с теб. Чака ей там…

Тя направи жест през рамо по посока на бараките.

— Обикновено е невероятно внимателен, но веднага щом разбра, че си се отказал, поиска да уредим среща. Това трябва да означава нещо…

— Означава само, че иска да ме докопа!

Без предупреждение Джеф изведнъж сграбчи HP за горната част на ръката и се опита да му приложи някакъв вид полицейска хватка.

Ho HP беше подготвен. Опъна му се за половин секунда, докато намери опора, след което се завъртя надясно.

В мига преди да се сблъскат, той замахна с левия си крак и приземи капачката на коляното си право в семейните бижута на Джеф.

Мъжът се срина като къща от карти и за малко да повлече и HP надолу. Но в последния момент той успя да се откъсне. Направи няколко несигурни крачки, възвърна си равновесието и започна да тича към бараките.

Нора протегна ръце в опит да го спре, но тунелът беше достатъчно широк, за да финтира покрай нея без проблем.

До бараките и асансьора оставаха петдесет метра.

Сърцето му вече бушуваше в гърдите.

Да тича по посока на опасността, не беше особено оптимално, но нямаше други алтернативи.

Надяваше се, че Ерман се е каширал вътре в някой от офисите и не смее да надникне навън.

Трийсет метра и изведнъж чу стъпки зад себе си.

Трябваше да е Нора, Джеф едва ли беше в състояние да тича.

— Спри, HP! — извика тя и той се пребори с рефлекса да обърне глава.

Оставаха двайсет метра.

Петнайсет.

Гърлото му гореше, беше се свило като сламка.

Стълбите приближаваха.

Още десет метра.

Тунелът се стесни до пътека между бараките, а отвън тях се виждаше светъл правоъгълник в скалната стена, който трябваше да бъде вратата на асансьора.

Тя стоеше отворена!

— Спри, HP!

Гласът й вече беше по-остър и този път той не устоя на изкушението да завърти глава.

Тя беше на шест-седем метра зад него, близко, но все пак по-далеч, отколкото си беше мислил.

Можеше да успее…

Щеше да успее!

В следващия миг забеляза някакво движение с периферното си зрение.

Тръгна да завърта глава обратно напред и успя да долови вратата, която се затваряше право срещу него.

След това всичко почерня.

— Добре ли е?

— Да, сега ще се свести…

Той усети нещо мокро и хладно над очите и челото си.

Главата го болеше, носът му беше като залепен и беше принуден да диша през устата.

Дълги хриптящи вдишвания.

— Чуваш ли ме, Хенке?

Предметът над очите му изчезна и гой замига срещу светлината.

Лицето на Нора се рееше там горе и за няколко секунди го изпълни приятно чувство за сигурност. Тя го нарече Хенке точно както сестра му…

Но изведнъж си спомни къде се намираше.

И защо!

Явно го бяха довлекли в една от бараките…

Той опита да се изправи, да свие крака и да стъпи на земята.

— Спокойно…

Тя го задържа, пробва да го спре, но без грубост.

— Източника… — изпъшка той. — Ерман, трябва да…

В следващия миг го видя.

Седеше на стол, наведен напред, само на няколко метра от него. Слаб, оплешивяващ и с очила с тъмни рамки точно според описанието. Погледите им се срещнаха и за кратко мозъкът на HP се опита да възприеме какво вижда. Какво означава това.

Но беше невъзможно.

Напълно.

Дяволски.

Невъзможно.

— Здрасти, HP. Супер, че успя да наминеш… — ухили се Манге.

[1] Парк в „Сьодермалм“, Стокхолм, разположен между метростанция „Сьодра“ и площад „Медборярплатсен“. — Б.пр. ↑

18. IMPOSSIBLE THINGS BEFORE BREAKFAST

— KAK…

ПО ДЯВОЛИТЕ…

Е ВЪЗМОЖНО…

ДА…

СИ…

ТУК?!!!

Той седеше върху Манге, яхнал гръдния му кош, с пръсти, здраво сплетени около врата му, блъскайки оплешивяващата глава в линолеума.

— Пуснгттт… Нъгхр… Пррдявволитее!!! — гъргореше Манге, отбранявайки се диво с ръце.

Но на HP не му дремеше.

Някой го хвана за раменете, задърпа ръцете му. Нора крещеше нещо в ухото му, но той не слушаше. Щеше да убие малкия шибан лъжлив плъх…

Изведнъж около врата му се стовари здрава ръка и някой му направи хватка, която на секундата прекъсна притока на кръв към мозъка му.

Причерня му пред очите, пръстите му затрепериха спазматично и той изпусна гърлото на Манге. В следващия миг го издърпаха на крака. Хватката се разхлаби малко — достатъчно, за да си възвърне зрението.

Той видя Нора да се навежда над Манге.

— Е, пич, мислиш ли да се поуспокоиш, или? — изсъска Джеф в ухото му. — Иначе с удоволствие ще ти счупя врата…

HP опита да се съпротивлява, замаха с ръце зад себе си, мъчейки се да докопа някоя част от тялото на Джеф, която да може да нарани.

Но беше безсмислено. Хватката беше желязна и жалките му опити за съпротива само накараха Джеф да го вдигне още малко, така че върховете на палците му едва да докосват земята.

Всичките му сили се изцедиха. Ръцете и краката му натежаха като олово и той вече не можеше да ги вдигне, трудно успяваше да се задържи изправен.

Джеф го извлачи няколко метра, след което го пусна право върху малък диван.

Минаха няколко секунди, преди да събере сили, за да се надигне.

Манге се беше изправил, държеше се за врата. После изгълта чаша вода, която Нора като че ли материализира с магическа пръчка от нищото.

Самият HP също нямаше да откаже нещо за пиене, гърлото му беше пресъхнало, а в момента жаждата беше единственото разумно усещане, към което можеше да се придържа.

Манге беше Източника.

Манге

Беше

Източника

Което означаваше…

Което ОЗНАЧАВАШЕ???

Той затвори очи и сложи ръка на челото си. Сълзи пареха в очите му и мижеше колкото можеше, за да им попречи да потекат навън.

Fuck.

Fuck!

FUCK!!!

Манге се изправи от стола, на който седеше, и го постави пред HP.

— Ето!

Той му подаде чашата вода, която все още беше наполовина пълна.

HP просто се взираше в него.

— Хайде, HP! Няма нужда да се страхуваш, сред приятели си…

HP грабна чашата и изгълта съдържанието. Водата беше ледена и стегна гърлото му.

— Откога? — промърмори той.

— К’во?

— Откога си забъркан в Играта, Манге или Фарук, или както, по дяволите, се наричаш тази седмица…

Манге сви рамене.

— От доста време всъщност…

HP остави чашата настрана, наведе се напред и разтърка слепоочията си. Опитваше се напразно да накара мозъка си да свърже правилните жички.

Но мамка му, беше просто невъзможно.

— К-какво, защо… в смисъл… офф.

Той продължи да търка лицето си по-силно и по-силно. Заби пръстите си навътре, докато го заболя кожата.

— Ощотачалото? — успя да изтръгне накрая от гърлото си, говорейки на пода.

— Беше ли замесен още в началото? — каза после малко по-ясно, изпъвайки гръб.

Манге си пое дълбоко дъх.

— В Играта съм по-дълго от теб, значително по-дълго, всъщност…

— Значи ти си ме забъркал?

Манге поклати глава.

— Не, в интерес на истината. Не бях разбрал, че си замесен преди онзи път, когато цъфна в магазина и извади телефона. Всъщност дори не и тогава, първоначално си помислих, че си намерил телефона по случайност, че някой Играч го е изгубил. Когато все пак разбрах, че си въвлечен…

Той разпери ръце.

— Н-но не разбир… — HP се изкашля и опита отново.

С крайчеца на око забеляза как Нора го наблюдава.

— К-как се стигна дотук? Какво правиш? Играч или Мравка си? Трябва да ми разкаж…

— Ще говорим за това по-късно, HP, точно сега сме малко притиснати откъм време. Целият град те търси ченгетата, Мравките, всички…

Манге се обърна към Джеф.

— Ще отидеш ли да наглеждаш тунела?

— Разбира се.

— Единственото, което мога да ти кажа сега, е, че опитах да ти помогна… — продължи Манге, когато вратата се затвори след Джеф.

— Да помогнеш! — HP усети как кръвта се втурва в главата му. — За бога, можеше да ми кажеш, че си замесен, да ми обясниш колко опасно е всичко. Да ми кажеш да се откажа! Дагоеба, ти уж трябва да си най-добрият ми приятел!

— Yeah right, сякаш щеше да има ефект…

Манге поклати глава.

— Освен това знаеш какво става, ако човек наруши правило номер едно… Ти не беше единственият, който получи предупредителен изстрел.

Нора се появи с още вода, с чаша за всекиго този път.

— Опитът за подпалване на магазина, remember? — добави Манге, след като HP изглежда не схвана. — Беше насочен срещу мен, не срещу теб. Малко напомняне от Водача какво ще се случи, ако не се придържам към правилата на Играта. Вероятно целта дори не е била да стане пожар. Посланието става по-ясно, ако осъзнаеш какво е заложено на карта.

Едната чаша се плъзна малко и Нора разля вода върху панталоните на HP, но той едва забеляза.

Мозъкът му напразно търсеше твърда земя.

— З-значи каква част от всичко това е била наистина? — заекна той.

— Какво имаш предвид?

— Какво имам предвид… Ами как мислиш, по дяволите? Всичко, което преживях: пожарът в апартамента ми, бомбата на Е4, сървърната ферма, която взривих в Шиста, бягството, цялата гадост долу в Дубай и всичко, което се случи с ArgosEye. Колко от това е било реално, в смисъл наистина?

— Всичко, естествено…

Манге отпи нова глътка от чашата вода.

— Но може би не точно по начина, по който си мислиш… — добави той и се размърда леко на стола.

— Може да се каже, че реално никога не си напускал Играта… Че в действителност през цялото време си работил за тях. Или, да… За нас…

HP остави чашата на пода и покри лице с длани.

Манге продължаваше да говори, но гласът му внезапно зазвуча кънтящо и отдалечено, сякаш се намираше в друга стая.

Ситуацията беше нереална като насън до такава степен, че трябваше да ощипе ръката си до кръв…

Работил за тях…

Мозъкът му мелеше, опитваше се трескаво да подреди пъзела, но без и най-малък шанс за успех. Та той беше взривил сървърната им ферма, беше се измъкнал от заговора им за убийство и беше потопил бизнес партньорите им ArgosEye с все шефа им и всичко.

Или грешеше?

Възможно ли беше всъщност през цялото време да е…

Работил за тях?

Той се втренчи в Манге. Скучният, сигурен, плешив страхливец Мангелито. Старата му дружка, неговият BFF.

Светът се разклати.

За миг се върна обратно в осемдесетарския диван пред телевизора с пожълтели от зрънчо пръсти и ококорени очи. На екрана тъкмо се беше отворила вратата на душ-кабината и Боби Юинг беше надникнал навън[1].

Работи за…

… нас…

— Какво, по дяволите, правя тук, Манге? — прошепна той.

* * *

— Дай ни още няколко минути, Йонсон, благодаря!

Шофьорът затвори вратата, без да каже и дума.

— Сега разбираш ли защо толкова искам да се добера до онова оръжие? — продължи Таге Самер с тих глас.

Тя кимна.

— Поне така ми се струва.

— Хубаво, наистина ще оценя, ако изпразниш сейфа на баща си възможно най-бързо и ми предадеш цялото му съдържание. Мога ли да те помоля за това, Ребека? Имаш думата ми, че оръжието ще изчезне, че нито то, нито паспортите някога ще се появяват на място, където с тях може да бъде злоупотребено.

Тя помисли няколко секунди.

— Оръжието не е в сейфа…

— Какво?

— Преместих го още същия ден, отворих сейф на собственото си име.

— Аах, разбирам. Отлично мислене, Ребека!

— Паспортите са вкъщи, утре сутринта ще отида направо до банката и ще ти звънна, щом приключа.

— Чудесно, Ребека, ти никога не ме разочароваш! Ако само повече от служителите ми бяха като теб!

Той отново я потупа по коляното и тя забеляза, че лекото докосване й допада.

— Няма проблеми, чичо Таге — отвърна тя.

— Обратно към Фредхол, Йонсон, благодаря — каза той и потупа шофьора по рамото. — Госпожица Нормѐн има нужда да си легне, изкара, меко казано, тежък ден…

* * *

— Работата е такава, HP — започна Манге. — Ти си тук точно поради причините, които Нора вече ти е споделила. Ще изключим Крепостта, ще попречим на PayTag и Водача да се сдобият с неограничен монопол върху миналото на хората.

— Ъъ, чакай малко…

Манге вдигна ръка и го прекъсна.

— Знам, че имаш много въпроси, HP… — той погледна часовника. — Но времето лети. Бях принуден в кратък срок да измисля място за срещата, място, което те няма да заподозрат.

Той направи бърз жест с ръка към тавана.

— Това тук е едно от собствените места за срещи на Играта и затова тук няма шпионски очи и уши. Но не можем да останем твърде дълго. Не бяхме предвидили, че ще припаднеш…

Той хвърли още един поглед към часовника.

— Участвам от много отдавна. Имах приятели, които вече бяха в Играта, и общо-взето бях поканен да им помогна. Точно като при теб всичко започна в малък мащаб, като нещо забавно. Но с времето се замесвах все повече, харесваше ми усещането да съм част от някакъв по-голям контекст, за който знаят шепа други хора.

HP кимна неохотно.

— Слушам.

— Чрез Играта всъщност можеше да се окаже влияние, да се промени нещо. Да се извади на показ това, което другите искат да прикрият. Тайни, които различни властимащи се опитват да скрият. Потулени разследвания, доклади, затрити или премълчани. Дребни мисии, които се навързваха заедно, след това можехме да подшушнем на медиите или да постнем откритията си в различни whistleblower[2] сайтове. В началото правехме много такива неща…

— Но?

Манге погледна към Нора.

— С приятелите ми виждахме само частица от случващото се. Винаги е било така. Цялата Игра е разделена на малки клетки и на практика Водача е единственият, който вижда цялостната картина. Постепенно ставаше все по-явно, че той променя курса. Играта ставаше все по-целенасочена, възможностите за избор пред Играчите намаляваха, а мисиите бяха все по-мъгляви. Всички останали малко по малко изгубихме влиянието си, всичко се случваше чрез Водача. Беше все по-очевидно, че той използва Играта, за да се сдобие с лична власт. Когато PayTag…

— Къде се включвам аз в картинката?! — прекъсна го HP.

Манге изглеждаше видимо объркан от неочаквания въпрос и минаха няколко секунди, преди да подреди мисълта си.

— Ами направо на въпроса, може да се каже, че повечето от това, което си постигнал, е било в рамките на Играта. Служило е на целите на Водача, така да се каже…

Манге се усмихна несигурно на HP, сякаш изчаквайки реакцията му.

— Н-но нали взривих сървърите им във въздуха. Това си беше адски ритник в топките, спрях ги за няколко месеца, изпразних касата им, потопих ArgosEye… Нали го направих? — добави той, след като Манге не отговори.

Той сам усети колко кухо звучеше.

— Както казах, опитах се да ти помогна, всъщност се помъчих да те измъкна — каза Манге. — Но след пожарите… — той размени бърз поглед с Нора. — След пожарите се съгласих да помогна. Водача ми обеща да те пусне, когато всичко приключи.

Той гледаше в пода.

— Те изпразниха сградата в Шиста в деня, след като ти и Рехиман отидохте там. Преместиха се на ново, по-сигурно място. Ти взриви сграда, предназначена за събаряне, това беше. Исках да ти разкажа всичко хиляди пъти, но докато държаха теб и Бека под око, беше невъзможно…

HP си пое дълбока накъсана глътка въздух.

— Значи всичко е било планирано, чисто и просто са ме оставили да се измъкна с кинтите? Но защо?

— Играта имаше нужда от атентат, експлозия, която е свързана с топ заседанието на ЕС, и която не може да се проследи. Парите бяха наградата за това, че изпълни своя End Game и точно както бяха разчитали, ти взе парите и напусна терена. Никакви свидетели, никакви следи…

Той поклати бавно глава.

— Дотук всичко вървеше точно както Водача беше обещал. И ти, и Бека бяхте вън.

— А това, което се случи после: Дубай, ArgosEye…?

Манге направи гримаса.

— Естествено, трябваше да се усетя, че Водача определя правилата. Че той решава кога започва и кога свършва Играта. Очевидно си бил твърде ценен кадър, за да те пуснат просто така. Аз бях заминал, разбрах по заобиколни пътища, че отново си възстановен като Играч, и по това време нямаше какво да направя. Помолих един приятел да те наглежда и да ми докладва за случващото се…

— Кой това?

Манге сви рамене.

— Има ли някакво значение? Така или иначе, ти в крайна сметка се свърза с мен, разказа ми за ArgosEye и помоли за помощ с троянеца, с който да ги съсипеш. Това ме постави в кофти ситуация. Да ти помогна ли директно, или първо да попитам Водача?

Манге кършеше ръце в скута си.

— Обадил си се на Водача…

HP помисли няколко секунди:

— Значи затова не изплува никаква информация за Играта. Разработил си шпионската програма така, че да улови само неща, които не ги засягат.

Манге поклати глава.

— Всъщност го предложих на Водача, но той каза, че няма нужда. Каза да направя всичко, което мога, за да ти помогна. Мина известно време, преди да схвана…

HP отвори уста, за да каже нещо, но му трябваха няколко секунди, докато намери думи.

— Какво, чакай малко. З-значи искаш да кажеш, че ArgosEye…

— … никога не са крили тайните на Играта… — допълни Манге.

— Н-но те кали бяха партньори на Играта? PayTag щеше да ги купи и…

Манге поклати глава.

— Помисли, HP. Кой ти разказа за поглъщането от PayTag? Обзалагам се, че не е бил Филип Аргос или някой от служителите във фирмата, нали?

Мислите му се носеха свободно и мина малко време, докато напипа нишката.

— Ъъх, нее. Беше Моника, сестрата на Анна Аргос, тя ми разказа за това горе в Лидингьо. Каза, че Анна се е противопоставила на изкупуването и затова другите са уредили убийството й…

— Окей — кимна Манге. — Ето как стоят нещата…

Той размени още един поглед с Нора, погледна към ръчния си часовник, след което се наведе напред към HP.

— PayTag никога не са се интересували от ArgosEye. Вече бяха купили друго предприятие от приблизително същия бранш за дребни пари и работеха здраво да съберат компетентно ръководство. Това, което Филип Аргос планираше за фирмата си, беше обикновено листване на борсата. Ако минеше добре, PayTag щяха да имат нежелана конкуренция…

HP се сепна.

— Чакай, значи искаш да кажеш, че сестрата на Анна Аргос ме е излъгала. Престорила се е, че публичното предлагане всъщност е сливане? Защо, по дяволите, ще го прави?

— По две прости причини… На първо място, за да те мотивира да помогнеш. Ти мразиш Играта, Водача и PayTag и веднага налапа шанса да саботираш плановете им…

HP кимна уморено.

— А втората причина е…

— Ами кой би се израдвал на мисълта Филип Аргос да изпразни касата на компанията в твоя джоб, за да купи акциите на Анна? Като по този начин на практика сам потопи кораба си, защото троянецът само миг по-късно изобличи съмнителните им методи и понижи интереса към акциите им до нула. Празна каса, съсипана репутация и никакви спонсори…

Манге погледна HP така, като че ли очакваше незабавен отговор. Но мозъкът на HP изоставаше далеч, далеч назад.

— Помисли, HP… — каза Манге малко по-бавно.

— Кой мрази Филип Аргос достатъчно, за да забърка адски сложно отмъщение?

Той вдигна мобилния си телефон. Лъскава метална джаджа със стъклен дисплей, която накара HP неволно да изтръпне.

На екрана се виждаше жена с тъмна прическа паж, която седеше на маса в ресторант. Държеше чаша вино в ръка и вдигаше наздравица с мъжа, който седеше с гръб, обърнат към камерата.

Жената изглеждаше далечно позната, но той не можа да я разпознае.

— Вгледай се малко и забрави за цвета на косата — каза Манге.

HP го послуша. И изведнъж му се стори, че вижда нещо. Стойката, начинът, по който гледаше мъжа срещу себе си. Но това беше немислимо. Невъзможно!

— Забрави за Моника — продължи Манге. — Говорим за истински коравосърдечен човек. Някой, който, за да постигне целите си, буквално би минал през трупове. Включително своя собствен…

Той смени снимката на телефона и този път мъжът се виждаше по-добре. Беше Марк Блек. Но мозъкът на HP продължаваше да отказва да сътрудничи.

— Понастоящем се нарича Антеа Равел — продължи Манге. — Има шефска позиция в PayTag груп и в момента работи над задвижването на новата им компания. Подходяща фамилия в много отношения, между другото, Равел е Янус-дума, нали?

— Говоринашведскидагоеба… — изръмжа HP разсеяно, залепил поглед за екрана.

— Янус-думите могат да имат две противоположни значения[3]. Като страшен в смисъл готин и страшен в смисъл ужасен. От Янус, римския бог с две лица…

Манге завря телефона още по-близо до носа на HP.

— Две лица, схващаш ли?

— Анна Аргос — промърмори HP, не вярвайки съвсем, че го казва.

* * *

— Трябва да внимаваш, Ребека, обещай ми — каза Таге Самер, когато колата спря до тротоара и шофьорът излезе, за да отвори вратата й. — Не само когато посетиш банката. Играта има очи и учи навсякъде, а Магнус Сандстрьом е много опасен човек. Не бива да се доверяваш на нищо, което ти е разказвал. По всяка вероятност той е обработвал и двама ви. Насаждал е истории, уреждал е срещи…

Тя поклати глава.

— Това просто не мога да го повярвам. Познаваме се от малки. Манге е готино мило момче.

— Да, разбирам, че може да бъде трудно за смилане. Но Сандстрьом работи за Играта отдавна, от много отдавна. В момента заема висок пост, може би дори най-високия. Хенрик вече ни се изплъзна от ръцете и сега се боя, че Сандстрьом е напът да обърне собственото ни оръжие срещу нас. Силно се надяваме да се доберем и до двамата преди сватбата, преди историята да се е повторила…

Вратата на колата се отвори и той млъкна незабавно.

— Обещай, че ще се грижиш за себе си, мила Ребека. Ако се чуеш с брат си, трябва веднага да ми се обадиш. Ще опитам да ви помогна колкото мога от своята позиция, но преди Хенрик да е в сигурни ръце, за съжаление, не можем да поддържаме повече директна връзка.

Тя кимна.

— Разбирам…

— Добре и както казах, наистина съжалявам, че се получи така, Ребека, от дъното на сърцето си. Част от всичко това е моя отговорност, осъзнавам го добре. Не желаех никому такива изпитания, най-малко на теб и наистина се надявам, че ще можеш да ми простиш.

Тя не отговори, вместо това се наведе напред и го целуна леко по бузата.

Вратата на автомобила се затвори след нея и няколко секунди по-късно тя стоеше сама на улицата си.

* * *

— Бинго! — усмихна се Манге. — Добра пакетна сделка, нали? Анна Аргос получава отмъщението си, PayTag се отървава от конкурент, а Водача получава заплащане. Единственото необходимо, за да се осъществи сделката, беше удобен Играч и начин той да бъде мотивиран да се върне обратно в гнездото на осите. И изведнъж край с преждевременното ти пенсиониране…

HP поклати скептично глава. Това, което разказваше Манге, звучеше, естествено, напълно откачено. Шапка от станиол размер Extra Large…

Но от друга страна, границите на логиката лежаха толкова далеч зад него, че дори не си струваше да се оглежда през рамо.

Анна Аргос от плът и кръв…

В такъв случай тая шибана кучка стоеше зад ареста му, измъчването и накрая депортирането като заподозрян в убийството й — всичко това само за да го настрои достатъчно отмъстително. А през това време си е живяла луксозен живот на някой плаж под новото си име, докато са й зараствали белезите от пластичната операция на фейса.

— Значи цялата работа със закопаването на ArgosEye е била безсмислена… — измърмори той.

— Не, не, абсолютно не!

Манге поклати отчетливо глава.

— Филип Аргос може и да не е бил убиец, но все пак беше квалифициран злодей. Помисли само какво ти причини. А дейността на фирмата му си беше адски гнила…

— Но така или иначе, сега PayTag и Анна Аргос правят същото нещо просто под ново име…

— За съжаление, така изглежда, което ни връща към онова, което казах за все по-шаващия компас на Водача… — Манге направи гримаса.

— А новата фирма на PayTag се казва?

— Sentry Security…

Този път мозъкът му свърза правилните синапси почти моментално.

— Sentry? Каквоподяволите, нали там…

— … работи Ребека, съвсем вярно. Сега започваш ли да разбираш как стоят нещата?

Той провери часовника сигурно за десети път.

— Сори, но трябва да се омитаме веднага. Кента ти уреди място, където можеш да се покриеш известно време, докато сме готови да действаме. Ти трябва да…

— Слушай, точно сега съм на два милиметра от масивен мозъчен кръвоизлив, така че не ми разправяй какво трябва да правя. Както може би разбираш, доверието ми към теб в момента не е до тавана. Дай ми една-единствена причина защо просто да не се разкарам веднага оттук и да се завра в някоя землянка, докато всичко отшуми.

— Защото имаме нужда от теб, HP!

Манге вдигна ръце.

— Да, разбирам, че си скептичен. Разигравах те, а ти беше със завързани очи, веднага си признавам. Няма спор! Но всичко, което направих, беше, за да помогна на теб и Бека, кълна се!

Вратата се отвори и Джеф подаде глава вътре.

— Току-що някой използва четеца горе — изсъска той. — Асансьорът е напът, така че трябва да се махаме веднага!

Манге и Нора се изправиха почти едновременно.

Но HP остана на място.

— Хайде, HP, трябва да се чупим! Ще ти обясня повече по пътя. Ако ни намерят тук, долу, свършено е…

— Не и преди да ми кажеш кои са те…

— Пазачи от метрото, ченгета — все в гъз — изръмжа Джеф. — Размърдайте се, иначе аз ще ви…

Манге вдигна ръка и Джеф млъкна на мига.

— После ще ти разкажа повече, HP, обещавам. Но сега трябва да вървим. Разбирам, че искам много, но трябва да ми се довериш. Ако ченгетата те пипнат, край…

HP огледа внимателно лицето на Манге в продължение на няколко секунди, преди неохотно да се изправи.

Подтичваха през тунела. Първо Нора, след това той самият, после Манге и Джеф като ариергард. HP не можеше да се сдържи от време на време да се озърта през рамо.

Опита да каже нещо на Манге, да му зададе още въпроси, но темпото и нанагорнището напълно ангажираха изтощените му дробове.

Офис бараките изчезнаха зад извивката на тунела и след още няколко метра Нора забави малко.

— Това не ми се връзва — изпъшка HP на Манге. — Нали Играта притежава PayTag. Блек работи за Водача…

Той спря да си поеме дъх.

— Не, съвсем не — отвърна Манге. — PayTag е собственост на тайна фондация. Имаме своите теории кой стои зад нея, но това е друга история. В началото PayTag бяха просто клиенти на Играта. Едни от многото. Но от няколко години са на практика единствените…

Нора спря рязко и останалите бяха принудени да направят същото.

Тя вдигна ръка. За няколко секунди отдалеченото боботене на вентилатори и запъхтелият дъх на HP бяха единствените звуци.

После се чуха слаби ритмични скърцалия някъде пред тях.

Беше лесно да се разпознае звукът. Стъпки, вероятно от няколко души.

Рязък троен сигнал отекна между каменните стени и стресна и четиримата.

— Радиостанция, трябва да са пазачите! — прошепна Джеф.

— Обратно — каза Нора кратко и тръгна назад в посоката, откъдето идваха.

— Но така ще попаднем право в ръцете на който и да е онзи, който… — запротестира Джеф.

— Тихо! — изсъска тя. — Само ме следвайте…

Отново започнаха да тичат.

— Значи ти и приятелчетата ти смятате да се разбунтувате. Малко дворцова революция… — прошепна HP.

— Нещо такова — отговори Манге. — Играта все още може да бъде използвана за добро. Но за целта трябва да срежем връзката с PayTag и да заменим сегашния Водач.

— Дедакът Самер?

Манге потръпна и за малко да спре.

— Значи си го срещал?

— Зимата в гробището за домашни любимци при Кекнас… Бека вярва, че той е от старите приятели на бащата от военните. Такъв ли е?

— Тук! — Нора спря внезапно и посочи към едната стена на тунела.

Малък ръждясал метален капак беше приклещен зад две дебели тръби.

Джеф се промъкна между тях. От малък калъф на колана си извади ножче е различни инструменти. Секунди по-късно беше отворил капака, разкривайки тъмна дупка.

Посрещна ги топъл полъх на спарен въздух от метрото.

Нора не се поколеба и за миг, плъзна се между тръбите и пропълзя вътре.

— Трябва да я последваш — каза Манге и посочи дупката. — Нора ще се погрижи за теб. С Джеф ще останем и ще затворим капака. Има още един изход при метростанцията, с малко късмет ще успеем да стигнем дотам…

— Н-но… ъх, чакай малко — възрази HP.

— Пъхай се веднага — изръмжа Джеф. — Ще се появят всеки момент.

HP изгледа Манге гневно.

— Ти и аз трябва да си поговорим още…

— Разбира се, разбира се, обещавам, HP. Ще изясним всичко, но дотогава трябва да ми вярваш. Размърдай се, по дяволите!

HP се поколеба още няколко секунди. Звуците нагоре в тунела вече се чуваха ясно. Тежки стъпки на ботуши. През сумрака се носеха гласове, последвани от отчетливото изпращяване на радиостанция. HP пое дълбоко дъх, след което се гмурна в мрака.

[1] Става дума за сериала „Далас“ и сцената, в която героят Боби Юииг, считан за мъртъв, се завръща. — Б.пр. ↑

[2] Човек, който насочва вниманието към корупция или друга нередности често в сферата, в която работи, рискувайки да понесе негативни последици. — Б.пр. ↑

[3] В българския се използва само по-официалният термин автоантоними. На английски думата ravel е автоантоним, тъй като може да означава бъркотия и усложнявам, заплитам, но също така и разплитане и разнищвам, изяснявам. — Б.пр. ↑

19. BEING EARNEST

Трябваше да е заспала.

Беше посред нощ, денят й беше, меко казано, замайващ и вече беше минал повече от час, откакто взе приспивателните си хапчета.

Но въпреки това беше напълно будна.

Лаптопът на малката кухненска маса се гъчкаше до чиния, съдържаща остатъците от пирожката за микровълнова, която се беше насилила да изяде за вечеря. Мислите се въртяха в главата й.

Вече не знаеше в какво да вярва.

Историята на чичо Таге наистина беше невероятна, но в същото време далеч не беше неправдоподобна. Ако доказателствата се наредяха едно до друго и се допълнеха с дребни случки и знаци, всъщност се връзваше.

Твърдение номер едно: Татко и Андре Пелас/Таге Самер са служили заедно в Кипър.

Снимката от сейфа и това, което беше открила в книгата, изглежда подкрепяха тази теория.

Твърдение номер две: Татко и още няколко души са пробвали да пренесат незаконно оръжия в опит да спасят по-слабата страна от избиване.

Самото събитие във всеки случай беше истина и ако се приемеше фактът, че баща й е служил в Кипър, историята можеше спокойно да бъде вярна.

Но след това?

Това, че татко е продължил да работи за Въоръжените сили като някакъв вид помощник… Куриер, който поради деликатните си мисии е имал нужда от фалшиви паспорти?

Всъщност не беше чак толкова невероятно, колкото си беше помислила първоначално. Доскоро Студената война й звучеше като нещо безкрайно далечно, нещо, което виждаш само на кино или в документалните филми.

Но тогава, през шейсетте и седемдесетте, тя е била реалност в най-висша степен.

Следвоенното време беше започнало да я пленява повече, отколкото искаше да признае. Няколко часа в Уикипедия бяха всичко необходимо, за да получи по-добра представа за тогавашното време. Тогава Швеция е имала една от най-големите военновъздушни сили в света и е строяла гигантски подземни авиационни бази като онази в Тулинге.

Малцина се съмняваха в това, че врагът беше на изток, а приятелите — на запад, и сега, и тогава. Швеция се нравеше на неутрална, но в същото време Радиоинститутът на Въоръжените сили е провеждал разузнавателно прихващане на сигнали към Съветския съюз и по всяка вероятност е предоставял информацията на НАТО. Дотук това не беше кой знае каква новина, но не беше и нещо, за което хората си говореха на по чаша кафе, освен може би миналата година, когато гмуркани намериха старите останки на разузнавателен самолет, свален над Балтийско море от руснаците.

Но в частта, която я впечатли най-много, ставаше дума за нещо напълно различно, нещо, за което допреди няколко седмици нямаше представа. Ако не беше една от изрезките в спалнята на Хенке, тя дори нямаше да направи връзката.

Съвсем наскоро Швеция беше предала три килограма плутоний на САЩ. Според официалното изявление плутоният се е използвал през шейсетте и седемдесетте години в изследователски проект, след което е лежал забутан в подземна военна база някъде си, вероятно в някое място, подобно на Крепостта.

Шведски проект, изследвал ядрени оръжия и разполагал с няколко килограма смъртоносен плутоний в продължение на има-няма четиридесет години звучеше съвършено невероятно. Всичко това трябва да е било строго секретно!

Но освен пресните статии във вестниците за предаването на плутония за нейно учудване Уикипедия имаше още много какво да разкаже по въпроса:

„Имало е два отделни клона на научното изследване. Програмата С, която е трябвало да предприеме ответни мерки срещу ядрена атака.“

Това звучеше напълно логично, като се има предвид духа на времето. Беше гледала черно-бели американски информационни филми от Кубинската криза по Дискавъри. Ученици, които се хвърлят под чиновете.

Duck and cover!

Все едно това щеше да помогне…

Но значително по-поверителната програма Л, където са се правели проучвания за разработването на собствено шведско ядрено оръжие, беше друга работа. Ако документацията не беше толкова достоверна и разпространена, тя би си помислила, че всичко е измислица. Като онзи мокументарен[1] филм, според който световното по футбол през 1958-ма не се е играло в Швеция, или теорията, че Нийл Армстронг в действителност се разхождаше из пълно с пясък холивудско студио, а не по повърхността на Луната.

Останките от първия опитен реактор обаче доказано бяха долу под Кралската техническа академия, на практика в центъра на града. Собствената уебстраница На Академията потвърждаваше информацията.

Друг реактор, намиращ се в Елта, е бил замислен за производството на висококачествен плутоний. Абсолютно същото нещо, което сега, петдесет години по-късно, се опитваха да правят в Иран.

Но се беше оказало по-трудно, отколкото си бяха представяли. Вместо това Въоръжените сили бяха започнали да си набавят плутоний от друго място. И именно тук Уикипедия ставаше наистина интересна:

На 6 април 1960-та, националният съвет за сигурност на САЩ решава американската позиция изобщо да не подкрепи шведското притежание на ядрено оръжие дори ако то е собствена разработка, защото се счита за по-добре за защитата на Запада срещу Съветския съюз, ако Швеция вложи ограничените си ресурси по-скоро в конвенционални бойни сили, отколкото в скъпа ядрена програма.

Значи американците официално са отрязали програмата Л. Никаква помощ с ядреното оръжие и оттам. Но следващите изречения почти я накараха да настръхне.

Отказът през 1960-а все пак осигурява на шведските представители, контактуващи с американските Въоръжени сили, достъп до известно количество секретна информация по-късно през шейсетте години, свързана отчасти с ядрената тактика и изискванията, които тя поставя върху разузнавателните ресурси и бързото вземане на решения, и отчасти с данни от ядрената физика.

Шведските представители разглеждат също така оръжейната система MGR-1 Honest John, която може да бъде снабдена с ядрени бойни глави W7 и W31. За артилерийски цели САЩ са разработили снаряда W48 за 155-милиметрови оръдия с мощност 0,072 килотона. Шведски планове за толкова малки ядрени оръжия обаче не са намерени.

Honest John.

Earnest John.

John Earnest…

Джон Ърнест от Блумфонтейн, Южна Африка, с цял куп американски входящи печати в паспорта. И чиято снимка представляваше баща й…

Това не можеше да е съвпадение.

* * *

Пълзяха през пълна тъмница сигурно от четиридесет и пет минути.

Подът на тунела под него беше грапав, коленете и дланите му протестираха все по-гръмогласно. Покрай лявата му страна минаваха няколко дебели тръби и поне една от тях беше толкова гореща, като че идваше от ада.

Беше изгорил лявата си ръка над десет пъти и потта се стичаше по гърба и лицето му. Вече от няколко минути се нуждаеше от почивка, но нямаше никакво желание да звучи като мрънкало пред Нора. Ако тя можеше да издържи, значи и той можеше!

Придържаше се колкото се може по-близко до нея, ослушваше се за движенията й и дъха й отпред в тунела.

Усети движение над опакото на едната ръка и за секунда си помисли, че отново се е приближил твърде близо до нея. Но после осъзна, че предметът не беше кожен ботуш, а по-скоро нещо влажно, космато.

Бързо движение от вътрешната страна на прасеца му го стресна и гой отново допря ръката си до горещата тръба.

— Мамка му — изплъзна се от него.

— Окей ли си?

Слаба синкава светлина се запали отпред и после се завъртя в негова посока. Тя използваше мобилния си телефон като фенерче.

— Скапан плъх — измърмори той. — Мразя плъхове…

— Може да си починем, ако искаш?

— Не, няма проблеми. Продължаваме.

Но Нора беше забелязала колко е изморен. Тя се обърна и седна напряко на тунела, сви крака и облегна ботушите си на горещата тръба. От единия си джоб извади кутийка снюс и без да предложи по някакъв начин и на него, пъхна едно пакетче под устната си.

— Вероятно не ни остава много… — тя пъхна кутийката обратно в джоба.

— До кое, метрото при „Слусен“, или?

Той изпъна схванатите си крайници и опита да седне по същия начин като нея.

— Така си мислех първоначално, но тунелът завива в грешна посока. Вървим на юг. Мисля, че приближаваме „Медборярплатсен“…

— Окей… И когато излезем на Медис[2], накъде ще тръгнем? Къде се намира онзи апартамент, за който говореше Манге?

— Ще видиш…

Той опита да я огледа малко по-добре, но мобилният беше насочен към него и лицето й лежеше в сянка. Доста cool мацка всъщност. Очевидно по-умната от съзаклятниците.

Кент беше жаден за внимание малък путьо, а Бройлер-Джеф оправдаваше всички предразсъдъци, който HP имаше към късо подстриганите татуирани фитнес маниаци. Но Нора беше различна.

— Иии каква беше ролята ти в Играта? — каза той с тон, за който се предполагаше, че трябва да бъде отпуснат и не твърде заинтересован.

— В смисъл Играч или Мравка беше? — добави той една идея по-несигурно, след като тя не отговори. — Или някакъв вид Функционер като Мангелито?

Все още никакъв отговор.

— Окей, Грета Гарбо. Извинявай, че попитах… — измърмори той и отново застана на колене.

— Тръгваме ли? — той кимна напред към тунела.

Тя не помръдна още няколко секунди.

После се завъртя и изгаси мобилния телефон.

— Играч — точно като теб — каза тя и започна да пълзи.

* * *

Ребека продължи да скролва страницата надолу. Повечето от информацията идваше от Кралската библиотека, така че следващата логична стъпка беше да я посети.

През 1968 г., четири години след като татко са го изритали от Въоръжените сили и според Самер/Пелас вече е бил започнал работа като консултант, Швеция е подписала договора за неразпространение и е започнала последователно да демонтира ядрената си програма, която официално е била напълно закрита през 1972-ра. Но още в следващия параграф Уикипедия си противоречеше.

Дейността, свързана с ядрени оръжия, обаче продължава в Изследователския институт на Въоръжените сили, макар в значително по-малка степен, дори и след като закриването е завършено през 1972 г. (Ресурсите през 1972-ра се равняват приблизително на една трета от тези през 1964–1965 г.) В действителност защитните проучвания около ефектите от ядрените оръжия, без да са свързани с опити за конструиране или политиката за свобода на действие, продължават.

Всичко това се връзваше перфектно с историята на чичо Таге. Голям засекретен изследователски проект, изискващ тайни контакти с чужбина. Проект, който впоследствие е бил преустановен, но все пак е продължил да съществува в по-малък мащаб още по-тайно, отколкото в началото. Който е тиктакал под повърхността с мълчаливото съгласие на властимащите.

През 1985 г. обаче статия в престижен вестник изведнъж изпотила правителството на Палме. Била назначена комисия, на която й отнело две години да стигне до заключението, че няма до какво заключение да стигне, защото всички изследвания около ядрените оръжия точно както правителството твърдяло през цялото време, наистина били прекратени през 1972 г.

Две години бяха предостатъчно време да се прекрати дейността, да се отрежат всички контакти и следите да се заличат завинаги. Решение, което устройваше всички страни. Или поне почти всички…

Ако тя имаше право, ако програма Л и още по-секретното й продължение бяха проектът на Самер и по този начин и на баща й, това означаваше, че и двамата са били окончателно отстранени през 1985-а или 1986-а.

Договорът за банковия сейф е бил подписан през 1986 г., по същото време, когато баща й започна да се променя. Стана по-язвителен, гневен — значително по-агресивен. Тогава ли се беше сдобил с револвера, или го беше получил много по-рано, може би от чичо Таге като един вид защитна мярка?

Ядреният проект първоначално е бил разпределен към Военновъздушните сили и за разлика от армията, персоналът е бил снабден именно с револвери 38-ми калибър.

Това би обяснило защо чичо Таге толкова настояваше да получи оръжието — освен причината, че иска да го държи далеч от Хенке.

Искаше да се отърве от револвера веднъж завинаги.

Преди да бъде проследен до събития отминалото…

Какво ли беше имал предвид с това?

А го имаше и загадъчния му коментар на сбогуване, на който тя обърна внимание едва след като слезе от колата. Беше нещо в смисъл, че историята не трябва да се повтаря.

Тя затвори очи, облегна глава на дланите си и замасажира слепоочията си.

Ама че проклета история!

* * *

— Далеч ли стигна в класирането? — изпъшка той към краката й. — Аз самият бях first runner up, играч номер 128. Всъщност известно време бях начело, но сигурно знаеш за всичко това…

Никакъв отговор.

Каква досада, какво се прави на недостъпна…

Без предупреждение Нора спря внезапно и за малко да блъсне глава в задника й. Не че щеше да е неприятно изживяване.

Той тъкмо щеше да отвори уста и да каже нещо хитроумно, когато тя му се сопна.

— Шшшт!

И тогава той изведнъж видя бледото сияние малко по-напред.

Сипеше се от тавана вероятно през някаква решетка или нещо подобно. В далечината се чуваше слаб шум от гласове.

— Колко е часът? — прошепна той.

— Пет и половина.

За няколко секунди си помисли, че тя има предвид вечерта. Че са пълзели долу в мрака цял ден. Но естествено, не беше така. Те го бяха взели от „Лонгхолмен“ към полунощ, после минаха по големия тунел тъкмо за да видят как нощните влакове се отправят с дрънчене към депото преди затваряне.

Като се добавеха няколко часа приказки и пълзене, и скоро щеше да е време за закуска.

Нора продължи внимателно напред и спря точно преди решетката. Клекна, изправи се предпазливо и протегна ръце към светлината. Главата й изчезна от поглед и за миг той се почувства, въпреки че виждаше останалата част от тялото й, малко изоставен, колкото и да беше странно.

После тя се върна.

— Ела! Хайде, хайде! — добави тя и пробва с махане, след като той не реагира достатъчно бързо.

Той запълзя напред и клекна до нея толкова близо, че усещаше дъха й в лицето си.

— Това е станцията на метрото на Медис — тя посочи нагоре. — Перонът е празен, но всеки момент ще отворят, защото чувам гласове. Трябва да се качим, преди да пуснат сутрешната навалица…

— Иначе ще изглежда, меко казано, странно, нали — добави тя, тъй като той изглежда не схвана. — Двама души, доволно измърляни, които изпълзяват от дупка в пода…

— Да, разбира се — измърмори той.

Мамка му, ама че беше смотан!

Тя се изправи, зачовърка някакъв вид резе и после повдигна решетката.

След това скочи и се издърпа гъвкаво нагоре.

— Ето!

Тя протегна ръка надолу към него.

За секунда обмисли да я игнорира, можеше да се измъкне от някаква си шибана дупка и без чужда помощ. Но тялото му беше напълно изтощено и той нямаше желание да остане да виси по средата, безпомощен като гийк във фитнес зала. Вместо това хвана ръката й, стъпи здраво и скочи към ръба. Тя с лекота го издърпа на перона.

— Хайде! Пускат хората, чувам някой да дрънчи с връзка ключове…

Не беше пуснала ръката му и използва хватката първо за да го издърпа на крака, а след това за да го повлече със себе си към средата на перона.

От стълбите при входа в края се чуваше дрънчене на метал, което като че се приближаваше. Но все още не се виждаха сутрешни пътници.

Два чифта крака в тъмносиньо влязоха в полезрението им.

После колани с оръжия и тракащи белезници, последвани от сини униформи и две глави, украсени с шапки пилотки.

Ченгета — мъж и жена.

Запътили се право към тях!

По дяволите!

За секунда го споходи импулс да си плюе на петите. Но Нора все още държеше ръката му и го принуди да се успокои.

— Сложи си качулката — прошепна тя и тръгна спокойно към най-близкия изход. Глъчката изглежда идваше оттам.

Той се подчини и вдигна бавно качулката на спортния суитшърт над главата си.

— Аре, че здраво закъсняхме! — изсумтя някой горе.

Вероятно пазачът идваше да отключи.

HP погледна внимателно през рамо. Ченгетата се приближаваха, настигаха ги с всяка крачка.

Изглежда се бяха насочили към гърбовете им.

Изведнъж той осъзна колко лайняно беше горнището на анцуга му. Мръсни петна навсякъде и кафяви следи от изгоряло на единия ръкав. Нора и тя беше приблизително толкова чиста. Нищо чудно, че ченгетата изглеждаха заинтригувани, та двамата приличаха на бездомни.

Нора стисна ръката му и той се усети, че също стиска нейната в отговор. Стълбите все още бяха на около десетина метра, а ченгетата — значително по-близо.

Нямаше да успеят. Ако не се затичаха…

Той напрегна тяло, опита да освободи ръката си и да се подготви за спринт.

Но тя не го пусна.

Вместо това в мига, когато ченгетата ги настигнаха, го придърпа към себе си, притисна устни към неговите и го целуна бурно.

Целувката го хвана абсолютно неподготвен, но след две секунди се осъзна и й отвърна. Устните и езикът й бяха точно толкова меки, колкото беше очаквал, но за сметка на това се изненада малко от лекия, но съвсем не неприятен вкус на снюс.

Той сложи ръка около кръста й и я притисна към себе си.

Въздушен порив откъм тунела развя косата й и тя погъделичка бузата му.

Но той едва забеляза.

— Намерете си стая… — засмя се жената полицай, докато ги подминаваха.

Секунди по-късно, бучейки, се зададе мотриса.

Хората се втурнаха надолу по стълбите, блъскайки се покрай двамата, въпреки че вратите още не се бяха отворили.

Нора се отдръпна и пусна врата и ръката му.

— Ето — каза тя и извади смачкан плик от джоба на панталона си. — Хвани метрото до „Скугсшюркогорден“[3], Кента е уредил апартамент там. Ключът и адресът са в плика, ще ти се обадим след няколко дни.

— Ъъх, окей — измърмори той, колебаейки се какво се очаква да каже или пък да направи.

— Това е влакът ти… — усмихна се тя и посочи към мотрисата на няколко метра от тях.

— Ооо, окей.

За втори път подред, мамка му, какво чудо на красноречието беше. Истински ladies-man…

Точно „Скугсшюркогорден“ от всички места, там беше почти на собствена територия. Малкото мазе на Фенстер, където шиткаше крадени вещи, финансирайки на практика целия си живот като възрастен.

Той влезе вътре и се обърна.

За няколко секунди те останаха един срещу друг.

— Пожари — каза тя в мига, в който зазвуча сигналът за вратите.

— К’во?

— Чудеше се какво съм правила за Играта.

— Да…

Вратите започнаха бавно да се затварят.

— Палех пожари…

[1] От английското mockumentary, идващо от mock (подигравка, измислица) и documentary (документален филм), т.е. измислен филм, заснет в стила на документален такъв. — Б.пр. ↑

[2] Съкратено от „Медборярплатсен“. — Б.пр. ↑

[3] Най-голямото гробище в Стокхолм. — Б.пр. ↑

20. A FRIEND

Шал около главата, големи черни слънчеви очила, а освен това дълго палто и ръкавици. Горе-долу като извадена от списание от петдесетте и определено неприличаща на себе си. Но от друга страна, това беше цялата идея на този малък маскарад.

Тя поздрави пазача на рецепцията и подаде картата си. Този път беше друг мъж или поне така й се стори.

— Заповядайте — каза той, след като прокара картата й през четеца.

— Благодаря.

Тя продължи към междинното помещение. Голямата плажна чанта, която носеше през рамо, я жулеше леко, но трябваше да го преглътне. Прокара картата си и се опита да се въздържи да погледне към камерата на тавана.

Планът беше прост: да отвори новия сейф, да напъха цялата зелена метална кутия в чантата и после да излезе през вратата и никога да не се връща. Нямаше време за губене. Рано или късно Стигсон и асистентчетата му щяха да получат списъка с използваните карти и да подредят детайлите. Не можеше да ги остави да намерят револвера, те веднага щяха да го свържат със случката пред „Гранд“ и да го използват като сигурно доказателство, че Хенке наистина е смятал да застреля Блек. Най-лесно беше да остави оръжието на чичо Таге, както малко или много беше обещала. Но тази мисъл точно в момента не й се струваше толкова привлекателна, колкото при разговора им в колата. Е, можеше да реши по-късно, след като измъкнеше револвера оттук.

Вратата в другия край на преходното помещение се отвори и тя влезе в трезора.

Изглеждаше точно както и предния път, но за всеки случай Ребека остана за кратко пред вратите, ослушвайки се за шумове от други посетители.

Всичко беше тихо и след няколко секунди тръгна по централната пътека.

Първоначално бавно, но после бързо забърза темпото, почти сякаш се притесняваше, че няма да стигне навреме. Шумът от токчетата й отекваше между стените, образувайки странно ехо вътре в малките странични стаи покрай коридора.

Когато подмина решетъчната порта към стаята със стария сейф, не се сдържа да не надникне вътре. Дупката в месинговия капак, където някога се бе намирала ключалката, се виждаше ясно.

Тя се пребори с внезапен импулс да спре и да погледне по-отблизо. Вместо това продължи напред, подминавайки още две решетки, докато стигна тази, чиито лампичка светеше в зелено. Сърцето й беше забило по-силно и тя спря за малко, за да се огледа. Един от тъмните глобуси с камера вътре беше почти право над нея и трябваше да положи усилия, за да не погледне нагоре.

Веднага щом влезе в малката стаичка и намери капака на собствения си сейф, се успокои. Всичко беше окей, ключалката беше непокътната и нямаше никакви признаци някой да е опитвал да я отвори насила.

Тя постави ключа в ключалката и за по-сигурно се огледа през рамо. После се обърна.

Минаха няколко секунди, докато разбере какво вижда.

Металната кутия я нямаше, вместо това сейфът беше почти празен. Свободен с изключение на малкия кръгъл предмет по средата. Малко стъклено топче, може би пет сантиметра в диаметър.

Тя го извади внимателно от сейфа, държейки го между палеца и показалеца си. Дясната й ръка изведнъж потрепери и за малко да го изпусне.

Бързо смени ръцете, след което вдигна топчето към светлината, изучавайки го старателно, докато опитваше да накара мозъка си да възприеме ситуацията. Ненадейно всичко беше започнало да й се струва нереално, почти като сън. Топчето беше прозрачно, можеше да гледа право през него и тя го завъртя внимателно между пръстите си.

В средата му се носеше малко мехурче.

* * *

Апартаментът едва ли беше много по-голям от двайсет и пет квадратни метра.

Миниатюрна кухня, която миришеше на готвено, и стая с порест корков под, допълнена от спускащо се легло от ИКЕА и ролка тоалетна хартия.

Не беше точно Хилтън. Освен това беше горещо като в ада.

Сутрешното слънце грееше срещу прозореца и щорите от вътрешната страна по-скоро събираха топлина, отколкото да я отблъскват.

Той вдигна малко прозрачно бурканче над себе си и го разклати. Пет големи хапчета заподскачаха вътре. Сигурно за десети път през последните пет минути отвори капачката и измъкна едно от тях.

Той, естествено, трябваше да се надигне от леглото, да източи чаша хладка вода от чешмата в кухнята и да налапа малкото приятелче.

Беше и крайно време, бе проспал почти цяло денонощие, така че, меко казано, беше назад с лекарствата. Главата му пулсираше притеснително и въпреки жегата, той вече беше потреперил на няколко пъти.

И все пак се колебаеше.

Тя сигурно беше напъхала шишенцето в джоба на якето му, докато се целуваха. Това беше единственото разумно обяснение, което му идваше наум.

Той пъхна хапчето обратно в шишето, извади пакета „Марлборо“, който беше купил на идване от метрото, и запали цигара.

Палех пожари…

Готино момиче…

Наистина страшно готино…

Имаше няколко налични пожара. Бараката на Ерман. Магазинът на Манге. Да не говорим за неговия собствен апартамент… Трябваше просто да посочи и да си избере…

Предишния път, когато беше изпил едно от конските хапчета, му беше станало зле на стомаха. И преди се беше натравял с храна, но този път чувството беше различно, сега впоследствие го осъзна. Освен това неволното изпомпване на стомаха в Полсундет го беше освежило почти на часа, което определено не се случваше след свръхдоза дюнер-йолококи[1].

Ако не му беше станало лошо, отдавна щеше да се е разкарал. Да се е каширал извън града, заровен в някоя дупка толкова дълбоко, че и Саддам Хюсеин да му завиди. Вместо това се беше зашлял из „Лонгхолмен“ супер скапан, докато не му дойде блестящата идея да крашне в някоя лодка.

После го бяха уловили доста лесно.

И сега лежеше тук, в техния апартамент. Точно където искаха да бъде.

И всичко това благодарение на Манге.

Шибаният, fucking Манге, който го беше преебал кралски, не, напрано имперски! Но сега се очакваше изведнъж просто да забрави всичко, да преглътне факта, че през цялото време е тичал по свирката на Играта…

FUCK!!

Той хвърли шишенцето към тавана, където то остави малка вдлъбнатина в гипсокартона, преди да отскочи нататък към входната врата.

Само ако имаше компютър, щеше да може да гугълне малко и да провери част от лайната, с който го беше засипал Манге.

Вместо това лежеше тук без броудбанд, телефон или дори скапан телевизор.

Като гето вариант на еремита Ерман.

Да, Ерман…

Малкият buddy на Водача, който очевидно беше от тези, които използваха бараките в тунела при нужда. An outcast, завърнал се от изгнание, успял да се пребори за място до паничката с яхния.

Ако изобщо някога е бил извън Играта, разбира се.

Манге го беше събрал с Ерман. Манге, когото си мислеше, че познава от край до край. Същият Манге, чийто първи Commodore 64 беше уредил при Фенстер, като размени за него три тафени стерео системи за кола.

Манге, който винаги се изправяше независимо колко го бъзикаха, винаги…

Номайкамустара…!

Той скочи от леглото, затърси трескаво нещо, върху което да изпусне парата, и след като не успя, започна вместо това да трамбова напред-назад по захабения под. Главоболието се засилваше с всяко завъртане.

Да вземе решение.

Трябваше чисто и просто да вземе решение.

Да изпие хапчето и по този начин да се довери на историята на Манге, че той, Нора, Хаселквист и Бройлер-Джеф бяха от добрите. Че са изградили съпротива, която да свали Водача.

Или пък не се връзваше на това…

Време е да вземете решение, мистър Петершон.

Червено

или

Черно?

* * *

Револверът го нямаше. Някой беше отворил сейфа й, без да остави и най-малка следа след себе си, и беше взел както оръжието, така и металната кутия. Освен нея самата имаше само един човек, който знаеше за съществуването на сейфа. Очевидно беше предпочел да не чака или може би още по-зле. Не й се беше доверил.

Всички мехури са обречени рано или късно да се спукат…

Тя извади телефона от чантата си и скролна през указателя, докато намери номера.

— Здрасти, Ребека е — каза тя, когато се задейства гласовата поща от другия край. — Знам, че трябва да звъня на този номер само при абсолютна необходимост.

Тя спря за секунда и си пое дъх.

— Но мисля, че Хенке е загазил. Много е загазил и ще направя всичко, за да му помогна. Абсолютно всичко…

* * *

Сигналът почти го накара да изхвръкне от леглото. За няколко секунди му беше трудно да се ориентира и когато все пак си спомни къде се намира и защо, опита да идентифицира източника на шума.

Звукът идваше от антрето, по-точно от звънеца.

Той направи няколко предпазливи крачки към вратата, но преди да успее да стигне дотам, някой открехна капака на пощата. Потръпна неволно и направи две крачки назад във всекидневната.

Апартаментът се намираше на третия етаж, твърде високо, за да скочи.

Ако започнеше да гори, беше свършен.

— Аз съм… — просъска глас през отвора. — Кента.

HP си отдъхна. Върна се обратно в антрето и отключи.

Хаселквист с qv влезе и бързо се шмугна покрай него. Остра миризма на потна найлонова риза удари ноздрите на HP.

— Всичко е наред — каза той, преда HP да успее да отвори уста. — Никой не ме е проследил, извъртях всички възможни номера.

Той отиде в кухнята и си наля чаша вода, която бързо изгълта.

После още една.

— Ето — каза задъхано след това и хвърли торба от „Консюм“ върху плота на мивката. — Реших, че запасите ти са на привършване.

HP отвори торбата.

Мляко, бял боб, ядене от „Финдус“, различни зеленчуци и Yes! Цигари, ама че добрина! Той се пребори с внезапен импулс да целуне Хаселквист. Вместо това разкъса пакета и извади една „Марлборо“.

— И какво сега? — направи две дълбоки дръпки.

Хаселквист не отговори, вместо това хвърли неодобрителен поглед към HP.

— Ако трябва да пушиш, стой поне до филтъра…

— Хубаво…

HP сви рамене и се мръдна малко по-близо до печката.

— Другите са напът — каза Хаселквист. — Ще са тук до час. Тогава ще научиш повече. Джеф има план как да влезем в Крепостта.

— Окей, значи още не сте зарязали тоя проект…

— Защо да го правим? Ако изключим Крепостта, всичко свършва…

— Мммданали…

HP отново дръпна от цигарата.

— К-какво, какво имаш предвид?

— Нищо, Кента, после ще говорим за това. Мисля да си затопля малко манджа, ти искаш ли?

— Не, благодаря, хапнах наденица на идване.

— Окей, your loss…

HP пъхна „Финдус“ версията на кюфте за бургер в микровълновата и я пусна на пълна мощност.

— Между другото, не ги се сърдя.

— К’во? — HP се обърна.

— За онова там на Е4. Сълзотворният спрей и така нататък — поясни Хаселквист.

— Аха, колко хубаво…

— Не беше по твоя вина, така да се каже… Исках просто да го знаеш.

— Окей — HP не знаеше какво точно се очакваше да каже.

— Все пак не беше нищо лично, нали?

— Нее, разбира се… — HP издуха струйка дим право към филтъра.

За кратко настъпи тишина.

HP се размърда нервно. Беше напръскал Хаселквист догоре със сълзотворен газ, беше го изритал по топките, докато лежеше на земята, а освен това беше заплашил да му разбие черепа. Тогава Хаселквист беше Играч 58, най-страшният му конкурент, когото той подозираше и в други неща.

Но сега впоследствие нещата изглеждаха съвсем различно. Всъщност трябваше да… Ами…

— Ей, Кента… — започна той.

Но сигналът от микровълновата го прекъсна.

* * *

Диалоговият прозорец се появи няколко секунди след като тя включи компютъра. Първо си помисли, че е автоматичен ъпдейт на някоя програма и натисна чергата в горния десен ъгъл, за да го минимизира.

Но прозорецът остана отворен.

Тя пробва отново и след като отново не се получи, опита да затвори програмата изцяло.

Но прозорецът отказваше да се подчини. Чу се кратък двутонен сигнал, а после се появи съобщение:

ФАРУК КАЗВА: Здрасти, Бека, Манге е. Чух съобщението ти, но за съжаление, не мога да ти се обадя. Какво се е случило?

За кратко тя не знаеше какво точно трябва да направи. Диалоговият прозорец не принадлежеше на някоя от обичайните чат програми, в това беше сигурна, значи той беше успял да инсталира програмата на компютъра й от разстояние. Но как беше научил IP адреса й?

Появи се ново съобщение:

ФАРУК КАЗВА: Не се притеснявай, програмата е криптирана и разговорът ни не може да се подслушва…

ФАРУК КАЗВА: Кажи ми какво се е случило с HP?

Тя премести курсора на мишката и кликна в малкото текстово поле, което изведнъж се оказа означено с името й.

БЕКА КАЗВА: Доколко си замесен в Играта?

Мина около минута, преди той да отговори.

ФАРУК КАЗВА: С кого си говорила?

БЕКА КАЗВА: Със стар приятел.

ФАРУК КАЗВА: Мислех, че аз съм стар приятел.

БЕКА КАЗВА: И аз така си мислех, Манге…

Нова пауза, този път малко по-кратка.

ФАРУК КАЗВА: Окей, това си го заслужих. Имаш право, Бека, не бях откровен нито с теб, нито с HP. Част от Играта съм много отпреди той да се забърка. Но всичко, което направих, беше, за да му помогна, да помогна и на теб. Трябва да ми повярваш!

ФАРУК КАЗВА: Говорила си с Таге Самер, не е ли така?

Сега беше неин ред да спре. Манге беше по-добре информиран, отколкото беше очаквала. Това я изненада донякъде. Но ако се вземеше предвид какво беше казал чичо Таге за него…

БЕКА КАЗВА: Така е.

ФАРУК КАЗВА: Окей, тогава разбирам защо се притесняваш. Наговорил ти е цял куп неща, нали? Казал е, че съм един от тези, които стоят зад Играта, и че HP е в голяма опасност?

БЕКА КАЗВА: А той в опасност ли е?

ФАРУК КАЗВА: Няма да те лъжа, Бека, положението му е лошо. Но можем да му помогнем — ти и аз. Само да си сътрудничим.

БЕКА КАЗВА: Ти ме излъга, престори се, че не знаеш за Играта. Защо да ти се доверя сега?

ФАРУК КАЗВА: Защото другата алтернатива е да се довериш на Самер.

БЕКА КАЗВА: А това е лошо, защото…?

ФАРУК КАЗВА: Защото той не е този, за когото се представя, Бека.

БЕКА КАЗВА: За разлика от теб?

Отново прекъсване, този път близо двеминутно.

ФАРУК КАЗВА: Сори, трябва да тръгвам, скоро ще ти пиша пак. Трябва да бъдеш внимателна, Бека. Много внимателна!!!

* * *

Те пристигнаха през интервал само от няколко минути, което го накара да заподозре, че в действителност са пътували заедно. Че Нора се е скатавала известно време на стълбите, така че той да не разбере, че са заедно.

Искаше му се да разкрие малкия им театър. Какво ли щеше да си помисли Джеф за това, че приятелката му го беше награбила в станцията на метрото?

— Окей, всички са тук, така че можем направо да започваме — каза Нора, докато окачваше якето си. — Ще седнем в кухнята.

— Ами Манге? — попита HP.

— Той няма да дойде дотук, твърде е опасно — каза тя, без да среща погледа му. — Но все пак ще присъства…

Тя извади черен смартфон от джоба си, поигра си с него няколко секунди, след което го постави на перваза на прозореца с екрана, обърнат към тях.

— Още две минути. Джеф, ще извадиш ли чертежите през това време?

Планината от мускули измъкна сноп хартия от раницата за велосипед, която беше взел със себе си, и го постави на кухненската маса. HP без проблеми разпозна печата върху корицата.

Строго секретно

— Онлайн е — каза Хаселквист.

Всички погледи се насочиха към малкия екран на смартфона, където внезапно се беше появило лицето на Манге.

— Окей, тук съм. Виждам ви добре, вие окей ли ме чувате? — каза той е ниска, почти шепнеща интонация.

— Чуваме те — отвърна Нора.

— Чудесно! HP, изглеждаш малко по-свеж, радвам се.

HP не отговори и за свое задоволство видя как това малко смути Манге.

— И така, както обсъждахме по-рано, Крепостта е нашата цел — продължи Манге след някоя и друга секунда. — Компания като PayTag не може да си позволи да изгуби доверието на клиентите си и дори само слухът, че е имало пробив, ще бъде достатъчен, за да ги подкопае завинаги. Значи трябва да инсталираме троянеца, който наричам Бамсен[2], в системата им. Това е един вид програма, която ще трие и разбърква информацията на сървърите. Ще създаде колкото се може повече хаос за възможно най-кратко време, ако ме разбирате?

Тримата съзаклятници в стаята кимнаха, но HP не помръдна.

— Невъзможно е Бамсен да се инсталира отвън — продължи Манге. — Следователно трябва да влезем вътре. Джеф, ти прегледа няколко различни възможности?

Планината се протегна.

— Да, с Кента разгледахме инсталацията. Всяка порта, врата и камера и единодушното ни заключение е, че мястото е адски добре охранявано…

No shit, Sherlock. Явно бяха нужни два остри като бръснач мозъка, за да стигнат до очевидното заключение… Или пък човек можеше просто да погледне чертежа. Означението защитен обект — молбата се обработва в единия ъгъл трябваше да е достатъчно, за да ги наведе на тази мисъл. Тия двамата льольовци бяха като posterboys на кампания против кръвосмешението…

— HP, изглеждаш все едно искаш да кажеш нещо? — прекъсна го Манге.

— А, не, не, нищо — измърмори той.

Планината мускули хвърли гневен поглед на HP, преди да продължи.

— Стигнахме до заключението, че единственият път е през подземния тунел. В миналото е бил тунел за кабели, водещ до артилерийските оръдия по крайбрежието, но сега са го удължили директно до Балтийско море.

— Крепостта го използва, за да вкарва студена вода… — допълни Хаселквист ентусиазирано и извади няколко листа от дъното на купчината. — Ето и снимки…

Всичко, което се виждаше, бяха няколко черни отвесни скали и бурно море.

— Отворът е там, долу, на около пет метра под водната повърхност. Вероятно има решетка, но Джеф може да я пререже…

— В казармата бях сапьор водолаз — добави планината с доволен тон, който незабавно покачи и без това кривото настроение на HP до нови нива.

— Ще срежа решетката, после ще преплуваме тунела и ще се озовем в малък резервоар за охлаждаща вода тук.

Той посочи на картата.

— Оттам трябва да се покатерим четири-пет метра до ръба, след което ще взривим една врата, за да…

— Чакай малко сега!

Беше си обещал да си държи езика зад зъбите, но това вече беше прекалено.

— Значи, съжалявам, че прекъсвам Батман и Робин, но подводно рязане на метал, гмуркане, малко катерене, а после взрив… Вие сериозно ли?

Той се облегна обратно на стола, скръсти ръце и поклати демонстративно глава.

— Някой тук очевидно е гледал твърде много филми…

Той се ухили на Джеф и получи убийствен поглед в отговор.

— HP… — започна Манге.

— Не, не, чакай малко. Много искам да чуя как Джейсън „водолаза“ Борн ще ни разясни как всички ние ще минем през вълните и скалите, после ще плуваме колко дълго? Два километра, два и половина през оня шибан тунел?

— Двецялоитри — въздъхна Хаселквистът и моментално бе изгледан гневно от Джеф.

— Благодаря, Кента. Две хиляди и триста метра плуване под вода, предполагаемо в пълен мрак. Освен нашия Джейсън някой друг тук да има ако не друго, поне смотан Open Water сертификат от почивка с гмуркане в Тайланд?

Никакъв отговор.

— Не, така си и мислех. Значи, ако противно на очакванията не се издавим като котки в тунела, после ще завършим излета с малко свободно катерене, последвано от взривяване на врати.

Той се засмя, клатейки глава.

— Вие грам акъл нямате…

Джеф стана наполовина от стола и отвори уста.

Но Нора го превари.

— А ти какво би направил, HP? Предполагам, че имаш някое блестящо предложение…

— Разбира се, дайте ми само момент да помисля. Всичко друго би било по-добре от този план.

— Добре, помисли, HP. Няма лошо да имаме резервен план. Освен това донякъде трябва да се съглася с теб. Подводното плуване едва ли е вариант. Сигурни ли сте, че тунелът е изцяло пълен с вода?

Тя се обърна към Джеф.

— Ъъ, ами тунелът си е подводен. Пише го на чертежа…

— Да, виждам, но погледни височинните маркери тук… — тя посочи в единия край на чертежите — … във всеки случай таванът на тунела се намира над морската повърхност през целия път. Или разчитам нещо грешно?

— Не, правилно го разчиташ, Нора. Самият вход към морето е под повърхността, но така или иначе половината тунел е отгоре. Това означава, че ще можем да плуваме, вместо да се гмуркаме.

— Гумена лодка — промърмори Джеф. — Можем да вземем гумена лодка, да се гмурнем през отвора и да я надуем вътре в тунела. Така няма да се налага да плуваме…

— Добре — каза Нора. — Това звучи значително по-изпълнимо. Имаш ли нещо да добавиш, HP?

Той поклати бавно глава.

— Окей, значи така се разбираме, ще те вземем оттук другиден сутринта…

— Добре, добре.

Наложи се HP почти да изпъди Хаселквист от апартамента. Другите двама си бяха тръгнали с две минути интервал. Джеф почти не беше гъкнал, след като той се беше оплакал от идиотския му план. Но това всъщност беше за доброто на всички. С изключение на него самия, групата беше сбирщина от весели аматьори. За да имат и най-малкия шанс за успех, планът трябваше да е възможно най-прост.

HP не можеше да не се възхити от Нора не само защото прояви добрия вкус да се съгласи с него. Нужно беше да погледне чертежа само за няколко секунди, за да открие нещо, което другите двама палячовци изобщо не бяха забелязали. Малко странно, че тя и Джеф не бяха обсъдили въпроса преди срещата, но вероятно не бяха имали време.

Това да обърне собствените му протести в задача също беше адски умно. По този начин не настъпваше Джеф твърде много по мазолите, поне не за момента. Но щеше да зазвучи друга песен веднага щом тя видеше алтернативния план, който той сам вече беше започнал да оформя. Всичко необходимо бяха една или две малки екскурзии и посещение в мазето на Фенстер. Имаше два дни, трябваше да са достатъчни.

Той заключи прилежно вратата и сложи веригата.

Внезапен шум от вътрешността на апартамента го стресна. Два тона като сигнал за съобщение. Той отиде в кухнята. Смартфонът на Нора още стоеше на перваза. На екрана мигаше малка иконка за входящи съобщения.

Той вдигна телефона и го задържа в ръка няколко секунди, докато обмисляше какво да прави. Нора очевидно го беше забравила, което предполагаемо означаваше, че щеше да се върне до няколко минути. По някаква причина тази мисъл му допадна донякъде. Но от друга страна, винаги съществуваше рискът тя да се появи заедно с гаджето Джеф. Ако двамата наистина бяха заедно…

Имаше лесен начин това да се разбере. Той прокара пръст по дисплея и отвори кутията. Съобщението беше кратко, само няколко думи.

ТРЯБВА ДА ВНИМАВАШ!! /Е.П.

Е.П., — кой, по дяволите, беше това? Не знаеше каква е фамилията на Джеф, но така или иначе първото му име не съвпадаше с някой от инициалите. Но те може би използваха други имена, когато си пращаха любовни съобщения…

Телефонът изпиука отново и за миг той за малко да го изтърве:

ТАМ ЛИ СИ?

Той помисли още малко, после натисна иконката Отговори. Веднага изскочи празно текстово поле. Поколеба се още няколко мига.

Тук съм, написа той след това и натисна изпрати.

Отговорът дойде почти моментално:

ЗАПОЧВАМ ДА СИ МИСЛЯ, ЧЕ НЯКОЙ ОТ ТЯХ ИГРАЕ ДВОЙНА ИГРА…

Той сам забеляза, че е затаил дъх, и се принуди да остави телефона настрана. Това не беше окей. Защо, по дяволите, беше отговорил… Но съобщението го заинтригува.

Подателят трябваше да има предвид тяхната малка група, едва ли имаше друг възможен вариант. Тогава кого имаше предвид? Хаселквист, Манге, него самия…

Още едно съобщение се появи в кутията на Нора:

ОБЕЩАЙ МИ, ЧЕ ЩЕ ВНИМАВАШ. ОТ ВАС ЗАВИСИ МНОГО, СИГУРНО ГО РАЗБИРАШ!

По дяволите, какво да прави сега? Ако не отговореше, Е.П., който и да беше, щеше да заподозре нещо.

Поколеба се още няколко секунди, преди да напише:

ОБЕЩАВАМ!

Отговорът не закъсня.

ДОБРЕ!

Той си отдъхна. Чу от разстояние как външната врата се затваря. Вероятно беше Нора, която се качваше нагоре. Меню бутона, после изтрий разговора. Перфектно!

Беше стигнал почти до антрето, когато телефонът изпиука отново. В същия миг се звънна на вратата.

Най-добре да не проверява, просто да отвори вратата и да подаде телефона на Нора, сякаш нищо не се беше случило.

Прави се на ударен, раздавай го cool.

Но от друга страна, нямаше да навреди да прочете съобщението…

Съжали веднага щом видя текста.

УСПЕХ, HP!

Изведнъж сърцето му заби толкова силно, че сякаш се удряше в ребрата.

Каквопошибани…

Кой си ти? — написа той, без дори да успее да се замисли.

Звънецът прозвуча отново, последван от внимателно почукване.

— Аз съм, отвори — чу той Нора да казва.

Кой си ти!!??? — написа отново с толкова настойчиви движения, че палецът му побеля.

Но не получи отговор.

[1] Йоло, от английския израз YOLO (you only live once), употребяван обикновено от тийнейджъри, когато някой се кани да направи нещо рисковано или глупаво. — Б.пр. ↑

[2] От шведската анимационна поредица „Бамсе: най-силното мече на земята“. — Б.пр. ↑

21. TIME BUBBLES

— Ало, Ребека е…

— Добро утро, Ребека, чичо Таге се обажда.

— Да, здрасти… — тя опита да прикрие разочарованието си.

— Очаквах съобщението ти вчера, но ти така и не се свърза с мен. Всичко както трябва ли мина в банката?

— Можеш ти да ми кажеш, чичо Таге…

В слушалката стана тихо за няколко секунди.

— Не те разбирам, Ребека… — учудването в гласа му звучеше съвършено искрено и изведнъж тя загуби увереност. Той, между другото, не беше ли казал, че трябва да избягват директен контакт? Тогава защо поемаше риска да й се обади?

Освен ако…

— Значи не е в теб… Револверът имам предвид?

— Моля?! — изненадата му продължаваше да звучи напълно откровена.

Мамка му!

Тя си пое дълбоко дъх, преди да продължи.

— Бях в банката вчера сутринта точно както се разбрахме, но някой ме беше изпреварил. Сейфът беше празен, всичко, което имаше вътре, беше стъклено топче с мехур в средата… Помислих си, че може би ти си…

Настана кратко мълчание.

— Скъпа Ребека, мисля, че надценяваш способностите ми — каза той сериозно. — Освен това никога не бих направил нещо такова с теб.

Тя поклати глава сама на себе си.

— Не, сега разбирам, извинявай, чичо Таге.

— Значи оръжието е в движение, без да имаме никаква представа у кого е?

— Да, но се замислих за нещо, след като излязох — каза тя. — Сейфът трябва да е бил изпразнен преди само няколко дни. Помощникът на Стигсон е бил там скоро и е взел целия видеоматериал от сървъра на камерите. Мислиш ли, че можеш…

Той, изглежда, помисли няколко секунди.

— Ще видя какво мога да направя, Ребека…

* * *

Почти беше приключил с шопинг списъка.

Както и се надяваше, Фенстер все още поддържаше малкия си бизнес и всичко, което бе трябвало да направи, беше да се маскира толкова добре, колкото можеше, и да се придвижи няколко пресечки, за да бъде отново сред приятели.

Той нареди нещата на пода пред себе си.

Бели гащеризони — check.

Твърди раници — check.

Защитни маски — check.

Електрически пистолет — oh yes!

Sweet!

Докосна оръжието, което напомняше най-вече на голямо дистанционно с две метални връхчета най-отпред. Едно натискане на копчето беше всичко необходимо, така че между тях да затанцува малък син пламък.

БЗЗЗЗТ!

Пет хиляди шибани волта и се озоваваш право в долината на мумините!

Аааадски болеше, това вече го знаеше от собствен опит след онзи път, когато слугите на Филип Аргос го изпържиха. Но сега той държеше дръжката.

БЗЗЗТ! БЗЗЗТ! БЗЗТ!

Не можеше да не повтори маневрата отново и отново.

Миризмата на електричество се усещаше в целия апартамент.

Най-добре да остави играчката да се зарежда…

Извади голям сак за хокей и започна старателно да прибира оборудването вътре.

Всичко, което липсваше, беше последната, но и най-важна джаджа. След това backup планът му щеше да е готов. Оставаше да се надява, че връзките на Фенстер няма да го разочароват.

Той се протегна. Продължаваше да усеща тялото си вдървено, а излизанията не бяха помогнали.

Най-добре да вкара едно хапче и да направи следобедна дрямка.

* * *

Контролът на сигурността я изненада.

Никакви чанти или куфарчета, а всички останали вещи се опаковаха в прозрачно найлоново пликче, преди човек да бъде допуснат вътре.

Докато чакаше на опашката, тя се възползва от възможността да огледа за камери. Успя да открие три, преди да дойде нейният ред. Малки тъмни сфери горе на тавана или на някои от дебелите каменни стени. Абсолютно същите като тези, които беше видяла в участъка и в трезора.

— Документи за самоличност — каза жената на входа.

— Какво?

— Трябва да сканирам документите ти — каза жената. — Това е новата политика за сигурност на Кралската библиотека. Сигурно си чула за кражбите…

Ребека измърмори нещо в отговор и извади шофьорската си книжка. Жената я постави върху малка стъклена повърхност върху гишето. Кратък проблясък, после изпиукване.

— Заповядай!

Ребека прибра книжката.

— Между другото — каза тя, когато жената вече беше напът да се обърне към следващия посетител. — Какво правите с информацията?

— Моля?

— Информацията, данните от шофьорската ми книжка. Какво се случва с тях?

— Можеш да прочетеш информационната ни политика ето там.

Жената посочи към едно табло с обявления и се обърна.

ОТ СЪОБРАЖЕНИЯ ЗА СИГУРНОСТ ВСИЧКИ ДАННИ НА ПОСЕТИТЕЛИТЕ СЕ СЪХРАНЯВАТ ТРИЙСЕТ ДНИ.

ИНФОРМАЦИЯТА СЕ ИЗПОЛЗВА КАТО ОСНОВА ЗА ПЛАНИРАНЕ И СТАТИСТИКА НА ПОСЕЩЕНИЯТА.

КРАЛСКАТА БИБЛИОТЕКА НЕ ПРЕДОСТАВЯ ИНФОРМАЦИЯ НА ТРЕТИ ЛИЦА.

Тя не се сдържа да погледне към една от сферите на тавана. За миг й се стори, че вижда движение зад тъмното стъкло. Тръпки полазиха тялото й като вълна.

Стегни се, Нормѐн!

Тя бързо се отърси от неприятното усещане и продължи към залата за четене.

Отне й малко над десет минути, за да намери книгите, които търсеше.

Два изсъхнали доклада от държавни разследвания и дебела специализирана книга. Докато се връщаше към мястото си, тя спря при кафе машината.

— Програмата за ядрени оръжия, много хора се интересуват от това точно сега! Сигурно се дължи на аферата с плутония…

Гласът я стресна.

Възрастен мъж с бяла риза, вратовръзка и плетена вълнена жилетка стоеше зад нея. Очевидно беше прегледал скришом книгите под мишницата й.

— Извинявай, не възнамерявах да те изплаша…

— Няма нищо — измърмори тя и взе чашата си.

— Туре Шьогрен — каза мъжът. — Но ще се въздържа да се ръкувам.

Той вдигна ръцете си, които бяха покрити от бели памучни ръкавици.

— Като че ли вече си намерила каквото търсиш, но ми кажи, ако имаш нужда от помощ.

Мъжът изглеждаше твърде стар, за да работи тук, може би беше редовен посетител. Беден самотник, търсещ малко общуване. Но тя нямаше време за такива разсейвания.

— Добре, благодаря ти, Туре тя си позволи учтива усмивка и тръгна към мястото си.

— Вълнуващи времена — каза той след нея, поставяйки монета в машината. — Или поне докато ни закриха…

Тя остави чашата кафе и се обърна. Мъжът доста се забави при машината, боравейки деликатно с чашата, за да не измърля белите си ръкавици.

— Работил си в ядрената програма?

Той кимна кратко и духна внимателно кафето.

— Разказва ли ти се за нея?

— Разбира се — Туре се огледа. — Дори имам малко снимки, ако се интересуваш.

Той прокара картата си през един четец и задържа вратата, докато тя мине през нея. Явно все пак работеше тук.

— Отиваме към асансьора ей там.

Отново използва картата си за четеца в асансьора и натисна един от бутоните.

— Отиваме на минус трети — каза той. — Но има общо пет етажа. Пет библиотечни сгради една върху друга плюс тази над земята. Всеки отпечатан в Швеция текст от 1661-ва насам го има тук. Веднага щом нещо излезе от печатната преса: вестник, списание, книга, а в днешно време дори и аудио книги, всичко се праща тук, постановено е със закон. Фантастично, нали? Обичам да мисля за тях като за малки мехурчета време, милиони, всяко със своята малка история от миналото. Ние, шведите, обичаме мехурчетата време, замисляла ли си се?

Ребека поклати глава. Думата, мехур я накара да изтръпне, но тя осъзна, че мехурчетата на Туре Шьогрен бяха съвсем различни от тези, за които говореше чичо Таге.

— Насред всички промени, всичката модерна техника, която с радост прегръщаме, все пак искаме някои неща да си останат както винаги: филмчетата с Доналд Дък на Бъдни вечер, „Мелодифестивален“[1], „Алсонг по Скансен“. Да не говорим за кралското семейство. Виж само колко са ангажирани всички със сватбата на принцесата… Нужно е, естествено, много пространство за съхранение, петият етаж лежи на цели четиридесет метра надолу в скалата… — продължаваше Туре Шьогрен.

Ребека го слушаше само с половин ухо. Всичко това сигурно беше адски интересно, но тя си имаше други грижи. Защо той просто не говореше по същество?

Дребният мъж, изглежда, не забеляза слабия й интерес и вместо това продължи да проповядва за дължината на рафтовете и купищата текстове. Без дори да прави достатъчно дълги паузи, че да отпие от кафето си.

Накрая асансьорът спря и те се озоваха в дълъг добре осветен коридор. Тъмната сфера на тавана си личеше ясно.

Трето подземно хранилище за три седмици, помисли си тя. Странно съвпадение…

— Най в дъното. Там е малкият ми кът — каза Туре и махна със свободната си ръка към далечния край на коридора.

Той тръгна и тя го последва, вървейки на метър-два зад него.

Любопитна дребна фигура, малко по-ниска от самата нея. Изтъняла сива коса, спретнато зализана настрани. Очила за четене на връвчица около врата. Вълнена жилетка, бяла риза и вратовръзка, въпреки че навън беше сигурно трийсет градуса, а накрая и тези бели памучни ръкавици.

Облеклото засилваше впечатлението за мил малък дядо. Но след няколко секунди тя забеляза също, че изгладената яка на ризата беше износена и протрита, а лъснатите му обувки отдавна се нуждаеха от нови токове. Усещането за прокрадващия се постепенно, но неизбежно упадък внезапно я натъжи. Беше го виждала и преди, отблизо.

Татко. Като че всичко започваше и приключваше с татко.

Туре Шьогрен посочи двойна врата малко напред и вдясно.

— Апартаментът е там, вътре… — прошепна той.

— Какво?

Той спря и се обърна.

— Апартаментът. Апартаментът на Нели Закс, запазен точно какъвто е бил, когато е умряла. Всичко си е вътре. Абсолютният мехур време, очарователно, нали така?

Тя се усмихна, опитвайки се да изглежда, сякаш знаеше за какво говореше той, но очевидно не се справи особено добре.

— Нали знаеш коя е била Нели Закс?

— Ъъ… всъщност не.

Той въздъхна, след което вдиша дълбоко.

— Нели Закс, немска писателка от еврейски произход, родена на десети декември 1891-ва в Шьонеберг. Авторка главно на поезия, ранните й творби са изгорени по време на нацистките книжни клади през 1933 г. Селма Лагерльоф лично й помага да избяга в Швеция през 1940-а, а през 1952-ра тя става шведска гражданка. Остава тук до смъртта си през 1970 г.

Той спря, за да си поеме дъх.

— Нели Закс получава Нобеловата награда за литература през 1966-а, което, между другото, е обявено на рождения й ден. Тя завещава всичките си притежания на Кралската библиотека: документи, книги, дори и интериора на апартамента. Всичко е запазено тук, вътре…

Той отново посочи към двойната врата.

— … точно както е било в деня на смъртта й.

Ребека кимна, без да знае точно какво да каже. Но този път той, изглежда, забеляза вялия й отговор.

— Малко отклонение може би, извини ме. Нямам посетители много често и понякога може да бъде малко самотно…

За миг изглеждаше сякаш дребният мъж почти се изчерви.

— Но историята на Нели Закс на места всъщност върви ръка за ръка с темата, която те интересува.

Той спря пред малка врата, извади ключ и отвори.

— Заповядай и добре дошла, Нели… Не, не, искам да кажа. Ребека, разбира се… — поправи се той бързо.

Тя влезе вътре. Стаята едва ли беше по-голяма от десет квадратни метра и леко клаустрофобичната атмосфера незабавно й напомни за стаята за разпити горе в Круноберг. Работно бюро, покрито с листа, няколко претрупани лавици за книги покрай стената, както и два офис стола запълваха почти всяка свободна повърхност.

Дребният мъж затвори вратата след нея. Дебелите бетонни стени като че по някакъв начин погълнаха звука и той прозвуча слабо и пресечено.

— Та, както казах — продължи Туре, — Нели Закс става шведска гражданка през 1952 г., същата година, когато започнахме строежа на първия ядрен реактор долу в подземията под Кралската техническа академия. Но моля те, седни…

Той посочи към един от столовете.

— 1966-а, когато тя получава литературната награда, Швеция подписва договора за неразпространение, в който обещаваме да прекратим опитите си да създадем атомна бомба, а по времето на смъртта й през 1970-а, закриването тече с пълна сила. Две години по-късно на практика всичко е преустановено…

— Но не съвсем всичко… — добави Ребека бързо.

Той я изгледа продължително и за първи път отпи от кафето си.

— Нее, имаш право. Една част от проекта продължи. Наричаха го защитно проучване…

— Но в действителност е бил нещо съвсем различно? — допълни тя.

Той поклати бавно глава.

— Човек не бива да вярва на всичко, което чете в интернет, миличка…

Той потупа капака на един затворен лаптоп стар модел, който лежеше по средата на масата.

— Като цяло ядрената програма беше закрита през седемдесетте, реакторът в атомната електроцентрала Огеста беше спрян през 73-та. Разбира се, имаше останки тук-там, но сферата на дейността им беше силно ограничена и те се занимаваха единствено със защитни проучвания.

— Аха, а каква е била твоята роля, Туре?

Тя погледна към ръчния си часовник.

— Бях научен сътрудник в проект Л, както му казваха. Работих главно в Огеста в така наречения Реактор 3. Опитвахме се да произведем собствен плутоний, но за жалост, не стигнахме далеч. Когато Ерландер и Палме ни закриха, трябваше да прекратя работа. Сега в последствие, естествено, виждам, че е било за добро. Човек, който е в есента на живота си, не иска да му тежи на съвестта, че е разработил атомна бомба.

Той внезапно се изправи.

— Прощавай, мила, ама че съм нелюбезен. Седя и си приказвам, а ти така и не взе кафето си. Мога ли да ти предложа нещо друго? Може би малко минерална вода?

Той се наведе и отвори малък шкаф в една от секциите и изнамери бутилка „Рамльоса“ и чаша.

Тя отвори бутилката с отварачката, която той й даде, напълни чашата и отпи мълчаливо. Въглеродната киселина пареше езика й, а тя все повече започваше да усеща, че губи ценно време.

— Да видим сега… След като се изнесохме от вилата, събирам повечето от документите си тук. Май-Брит не искаше всичко да стои вкъщи. Мислел съм си да напиша книга…

Мъжът затършува измежду купчините хартия на масата, като че търсейки нещо. Крайно време беше да мине на въпроса, преди той да е започнал нова лекция:

— Туре, работил ли си някога с човек на име Ерланд Петершон?

Никаква реакция, дори не погледна към нея и от една страна, тя се почувства добре. Но от друга, странно, не.

— Ами Таге Самер?

Изражението му продължаваше да не трепва.

— Нее, за съжаление имената не ми звучат познато… — измърмори той, изправяйки се и насочвайки се към папките върху далечната лавица.

Тя за малко да изпсува на глас както от разочарование, така и от облекчение. Но изведнъж си спомни още едно име.

— Какво ще кажеш за Андре Пелас тогава?

Той се спря.

— Познаваш го, нали? — тя сама забеляза колко нетърпеливо звучеше.

— Чак да го познавам… Подполковник Пелас беше ръководител на един от отделите в програмата.

— Кой точно, кой отдел? — тя се противопостави на спонтанно движение, което искаше да я изстреля от стола.

— Наричаха се група И. Занимаваха се с техните си работи, може да се каже. Информация и разузнаване — мисля, че така се казваха в действителност, но не съм напълно сигурен. За жалост, паметта ми не е каквато беше… — той поклати глава.

— И каква е била тяхната роля в проекта?

— Не знам точно. Но имахме месечен доклад, където отбелязвахме възникналите проблеми. Местата, на които зацикляхме напълно, маркирахме с голямо „И“. Минаваха няколко седмици, след което получавахме прилежно описание как да решим проблема. Докладите бяха на шведски, но понякога се забелязваше, че са били преведени от английски. Беше по-скоро усещане заради определени изрази и така нататък…

— И тези доклади са идвали от група И? В такъв случай това означава, че са говорили с някой външен човек?

Той сви рамене.

— Ние поне бяхме убедени, че е така, но никога не получихме преки доказателства…

— Американците?

— Това звучи най-логично. Макар че на политиците им се искаше да създадат обратното впечатление, между Швеция и САЩ имаше силни военни връзки още от края на войната. Американското УСС[2], предшественикът на ЦРУ, финансираше и секретна военна операция покрай северната граница с Норвегия. Главната цел не беше да се борят с нацистите, а да имат готови войски, когато немците се оттеглят. За да могат да попречат на евентуално съветско анексиране на Норвегия — поясни той. — Операцията никога не би била възможна без помощ от военните и спецслужбите на Швеция…

Той се спря по средата на изречението и се усмихна извинително.

— Отново се отклоних, мила, но мисълта ми беше, че шведските и американските военни си сътрудничеха неофициално много преди да започне нашият проект…

Тя кимна.

— Знаеш ли какво е станало с трупа И после, след 1972-ра?

Той изчака няколко секунди, докато отпиваше от кафето си.

— Както казах, целият проект беше разпуснат, военните бяха прехвърлени на нови позиции, а ние, цивилните, трябваше да си търсим други работодатели. Много тъжно, наистина, толкова много отдадени служители, толкова много преустановена работа. Всичко това напразно…

Той въздъхна.

— Аз самият се преместих във Вестерос, започнах работа в АББ[3] като инженер по автоматизацията. Останах там до пенсия. Фантастична компания, така че може да се каже, че все пак всичко се е развило за добро. Разбираш ли, разработихме процеси за…

Той продължи с лекцията, но тя вече не слушаше какво говори.

Беше права. Чичо Таге беше работил в ядрената програма, беше отговарял за обмена на информация с американците.

— Да видим…

Туре Шьогрен извади някакъв плик и изсипа съдържанието му върху масата. Фотографии, много от тях черно-бели, но имаше и доста цветни. Избледнели снимки на отдавна забравени летни почивки, екскурзии или други паметни събития. Съдейки по дрехите и прическите, повечето снимки бяха от шейсетте и седемдесетте години.

— Жена ми Май-Брит — каза той и показа снимка на усмихната, изгоряла от слънцето жена в лятна рокля, седнала на маса в ресторант. — Тя си отиде преди три години…

— Съжалявам…

Той продължи да рови из снимките.

— Ето!

Подаде й няколко черно-бели картички. Типични групови снимки, които можеха да са от което и да е предприятие. Множество сериозни мъже в костюми, някои с бели престилки. Общо към шейсет-седемдесет души, наредени в три редици върху голямо стълбище.

— Снимката е направена през 66-а или 67-ма, струва ми се… Това съм аз.

Той посочи занизан млад мъж в средния ред. Приликата беше явна.

— Млад и стилен — засмя се той. — Вече останахме само аз и…

Той прокара пръст по редиците лица.

— Ето — каза той, но тя вече го беше намерила.

На задния ред, третият човек отляво. Изведнъж й се догади.

— Полковник Пелас — каза той и посочи, но тя се беше съсредоточила върху съвсем друго лице.

Това на баща й.

[1] „Мелодифестивален“ е ежегодно музикално състезание, организирано от Шведската национална телевизия и едно от най-гледаните предавания в Швеция. Чрез състезанието се излъчва шведският представител в конкурса „Евровизия“. — Б.пр. ↑

[2] Управление на стратегическите служби, разузнавателната агенция на САЩ по време на ВСВ. — Б.пр. ↑

[3] ABB (Asea Brown Boveri), шведско-швейцарско инженерингово предприятие, едно от най-големите в света, специализиращо в областта на електротехниката, електроенергетиката и информационните технологии. — Б.пр. ↑

22. AND THOSE WE’VE LEFT BEHIND

Стояха в просека между дърветата. Макар че беше тъмно и първоначално той беше далеч, нямаше никакви проблеми да ги разпознае. Високият изправен старец с бастуна.

До него по-свитият силует на Манге. От чашите им кафе се издигаше пара.

Впоследствие, след като се приближи до тях през снега, той успя да различи още хора между дърветата. Десетки, може би дори стотици мълчаливи силуети, които изглеждаха, сякаш го наблюдаваха. Усещаше как снегът скърца под краката му, но колкото и да беше странно, почти не се чуваха звуци. Двамата мъже вече имаха компания в просеката. Още четири фигури, всички с бели Гай Фокс маски, с нарисувани извити мустаци и козя брадичка.

— Добре дошъл, Хенрик — каза Водача, когато той пристъпи в просеката.

— Искаш ли кафе? — Манге му подаде пластмасова чаша и той я взе, без да каже и дума.

— Кои са тези там? — той кимна към четиримата маскирани.

— Не знаеш ли? — подсмихна се Водача.

— Двама от тях са напълно безинтересни, но другите двама може да се окажат жизненоважни.

Първият направи крачка напред и подаде ръка. Въпреки обемистите зимни дрехи, той можеше да различи четвъртитото мускулесто тяло. Те се здрависаха.

— Приятел? — попита HP, но не получи отговор.

Следващият човек пристъпи напред.

— Враг? — опита отново.

Все още никакъв отговор.

Третият човек беше жена, беше напълно убеден.

— Приятел? — попита пак.

За миг му се стори, че тя сви рамене.

Подаде ръка на четвъртата фигура, но вместо това човекът се наведе към него и прошепна нещо в ухото му. Гласът беше добре познат и толкова тъжен, че го заболя.

— Лабиринтът Лутерн — прошепна тя. — Трябва да ни спасиш. Учителя…

В далечината изграчи гарван. Два пъти по някакъв зловещ начин, който го накара да настръхне. Сенчестите фигури между дърветата изведнъж се раздвижиха. Заклатушкаха се към просеката като облечени в черно зомбита. И той внезапно разбра кои бяха…

— Още — изсъскаха те.

— ОЩЕЕЕЕ!!!

В следващия миг той вече тичаше. Снегът хвърчеше около стъпалата му, сърцето биеше в гърдите.

Светлината от пътя се виждаше далеч в хоризонта.

— Ще се видим в лабиринта Лутерн, номер 128… — извика Водача след него. Или не се ли чу всъщност гласът на Манге…

* * *

Ребека излезе на стълбите и вдиша дълбоко няколко пъти.

Свежият въздух накара гаденето да премине и след минутка тя се чувстваше значително по-свежа.

Едно по едно парченцата от пъзела като че се нареждаха. Мисията на ООН, ядрената програма. Татко и чичо Таге. Паспортите, тайните посреднически мисии. После правителството на Палме, което ги предава. Яростта на татко. Банковият сейф на „Свеавеген“, отворен през 1986-а. Едрокалибреният револвер с два изстреляни патрона, който така беше притеснил чичо Таге. Който не биваше да бъде проследен до…

Събития от миналото…

Свеавеген.

1986-а.

Яростта на татко.

Револверът е УПО, Улоф Палме оръжие.

Тя извади телефона си от чантата. Пръстите не я слушаха съвсем и й бяха необходими два опита, преди да въведе правилния пинкод.

Имейлът от чичо Таге се появи почти мигновено, но мина около минута, преди да се зареди и прикаченият файл. Черно-бял клип от трезора, дълъг трийсет и две секунди и явно идващ от някоя от камерите в коридора.

Мъжът, който се зададе по пътя и сви в стаята, където се намираше нейният сейф, носеше слънчеви очила, а освен това имаше и бейзболна шапка, смъкната над челото.

Но въпреки това тя го разпозна без никакви проблеми.

Беше Манге.

* * *

Мамка му, ама че шибани кошмари имаше. Предишния път се дължеше на змийската отрова, този път предполагаемо на лекарствата. Хапчетата бяха предназначени за коне, не за хора, което определено обясняваше доста.

Чакането в апартамента щеше да го побърка. Нямаше Xbox, Playstation или друга игрална конзола, с която да убива времето, а всичко, което успя да изнамери като телевизия, беше стар буркан с основния пакет програми. Нямаше да издържи повече епизоди на Емърдейл и Дните на нашия живот, а освен това вече беше набил две злобарки и трета сесия щеше гарантирано да му разрани джойстика. За щастие поне имаше стабилен запас от цигари.

Той запали поредното „Марлборо“ и отново започна малката си домашна разходка. Всекидневната, кухнята, антрето — и обратно.

Няколко секунди отдих, за да успее да помисли.

Значи един от тях беше предател, поне ако вярваше на мистериозния Е.П., който му изпрати съобщението — чрез смартфона на Нора.

Е.П.

Един Приятел[1]?

Никой освен малката им лига не знаеше, че телефонът на Нора се намираше в апартамента му. Така че съвсем логично Е.П. също трябваше да бъде някой от групата.

Приятел.

Враг.

Проблемът беше, че не можеше да изключи никого.

Джеф го мразеше още от случката на „Биркагатан“, а отношенията им далеч не се бяха подобрили през последните дни.

Вярно, Хаселквист с qv твърдеше, че bygones were bygones, но това, естествено, можеше да бъде чиста лъжа. Той беше прецакал пича горе на Е4. Напръска го със сълзотворен газ, унижи го и го провали по време на неговия End Game.

Такава несправедливост не се преглъщаше от раз, дори да си гърбушкото Кент.

Нора беше малко по-трудна за разбиране. Но очевидно тя стоеше зад пожарите, вероятно както този в апартамента му, който почти му видя сметката, така и изгасналия от само себе си в магазина на Манге.

Освен това не беше изоставил напълно мисълта, че тя го тровеше с ония хапчета.

Последното име в списъка беше старият му приятел Фарук Ал-Хасан, a.k.a. Магнус Сандстрьом. Мамещият Манге, който с благословията на Водача го беше залял с толкова лъжи, че той не можеше дори да опита да отсее кои от преживелиците му през последните две години бяха истински.

Всичко на всичко нелоша колекция заподозрени — успех с разнищването на тоя случай, Коломбо!

Така че защо просто не си останеше вкъщи? Защо да се излага на риск с целия този побъркан проект? Гледай ти — още два добри въпроса, които нямаха разумни отговори…

Питър Фолк[2] очевидно трябваше да работи извънредно.

* * *

Ребека слезе от ескалатора в секундата, когато прозвуча предупредителният сигнал, и тя успя да се шмугне в претъпканото метро точно преди вратите да се затворят.

Потни туристи, повечето от които с чанти на кръста, шапки и бутилки вода, което вероятно означаваше, че бяха американци. Тя се озова право по средата на групата, без да има къде да се хване.

Някой я притискаше откъм гърба и тя опита да се премести настрани доколкото можеше.

Климатикът поне изглежда беше пуснат, защото тътнеше, и заедно с шума от влака ставаше трудно да се чуе какво казваха хората.

Човекът зад нея отново я бутна и тя тъкмо щеше да се обърне, за да му обясни, че няма накъде да се мръдне, когато чу познат глас в ухото си.

— Не се обръщай!

— Манге, какво, по…!

Тя мерна бейзболна шапка и чифт слънчеви очила с периферното си зрение.

— Нене, не се обръщай, по дяволите… — той сложи ръка на гърба й.

— Окей — тя продължи да гледа в обратната посока.

Това беше, меко казано, нелепо и ако той не звучеше толкова притеснен, вече щеше да е пренебрегнала инструкциите му.

— Изпратих ти нещо — прошепна той. — Прочети го и ще разбереш как стоят нещата…

— Виж, Манге, това е просто… — тя завъртя глава.

— Нене, не трябва да се обръщаш. Следят те, той те следи!

— Кой, Манге? Кой би могъл да ме следи?

— Самер, естествено! — гласът му прозвуча уплашено.

— И защо да го прави, Манге? Доколкото знам, той е прекалено зает да търси теб. Сигурно доста би се зарадвал, ако ви събера заедно…

Мотрисата се наклони и тя за малко да се просне на земята, но гъсто наблъсканите тела около нея й помогнаха да се задържи изправена.

— Не се шегувай с това, Бека — изсъска Манге.

— Не се шегувам, Манге. Хенке вече се опита да ме убеди, че чичо Таге е Водача, а сега явно е твой ред, но за разлика от вас двамата чичо Таге ми е помагал, спаси ми кожата на два пъти…

Гласът по говорителите обяви следващата станция, на която тя не чу името и влакът намали скоростта.

— Освен това имаш нещо мое, Манге… — каза тя.

— К-к’во?

— Не се прави на глупав. Банковият трезор на „Свеавеген“. Открадна от сейфа ми метална кутия, която принадлежеше на баща ми. Видях те на записа…

— Не знам за какво говориш, Бека — каза той малко припряно. — Виж сега… — той се наведе по-близо до ухото й. — Играта е като теста на Роршах — онези мастилените петна, знаеш. Мозъкът има собствено тълкуване и сам запълва дупките. Човек вижда само това, което иска да види, Ребека…

Влакът стигна перона, спря рязко и тя отново едва не падна.

Вратите се отвориха и хората се заблъскаха във всички посоки.

Когато си възвърна равновесието и се огледа, него го нямаше. Минаха няколко минути, докато открие мобилния телефон, който беше пъхнал в джоба й. Лъскав и сребрист със стъклен сензорен екран.

[1] На шведски E.V. и съответно En Vän. — Б.пр. ↑

[2] Актьорът, изпълняващ ролята на лейтенант Коломбо в едноименния криминален сериал. — Б.пр. ↑

23. SPHERES OF REALITY

Вече беше подредила почти целия пъзел.

Или поне така си мислеше. Баща й, Андре Пелас, ядрената програма, банковият сейф, Таге Самер… Всички брънки бяха свързани, а веригата можеше да стане и още по-дълга, ако се включеше и немислимото: револверът, „Свеавеген“ и Улоф Палме…

Но засега опитваше да усмири препускащото си въображение.

Вместо това продължи да клати веригата, която беше започнала преди няколко дни:

Татко и Андре/Чичо Таге служат заедно в ООН.

Татко е несправедливо отстранен за действие, което смята за правилно.

Чичо Таге отново назначава татко в тайната ядрена програма. Изпраща го на секретни мисии до САЩ, за да обменя информация с американците. Прави това години наред, въпреки че проектът официално е прекратен. Продължава чак докогато онзи вестник започва да се рови в работата им в средата на осемдесетте. Тогава всички се паникьосват, проектът е заровен веднъж завинаги и без предупреждение татко отново се оказва на улицата, а всичко, в което той и чичо Таге са вярвали и за което са работили през годините, попада в кошчето за боклук.

И всичко това по вина на правителството на Палме…

Гаденето, което я преследваше още от клаустрофобичния малък офис на Туре Шьогрен, не искаше да си отиде. Тя стана от дивана, отиде до прозореца и го отвори.

Улицата долу беше тъмна, нямаше никакво движение. Короните на дърветата отсреща правеха невъзможно да се види на повече от десет метра навътре в парка. За няколко мига й се стори, че някой стоеше между сенките, някой, който я наблюдаваше. Знаеше, че просто си въобразява, но все пак не можа да не дръпне една от завесите, преди да се върне при дивана и лаптопа.

Трябваше й само минутка да открие описанието на извършителя в Уикипедия:

„Мъж, действащ самостоятелно, индивид с разстройство на личността, движен от омразата си към Палме. Вероятно е имал трудности в отношенията, особено с различните видове авторитети. Той е интроверт, самотен, с разстройство на личността, но не и психопат. Състоянието му е тясно свързано с това, че се е «провалил» в живота. Неуспехите го депресират, а състоянието му се задълбочава до параноя. Когато/ако такъв човек започне да извършва тежки престъпления, той по правило е на 35–45 години…“

През 1986-а татко беше на 45. Мотивиран, разочарован, неуспял и параноичен. Освен това от хората, които никога не забравят несправедливостите, въображаеми или реални.

Абсолютно никога…

Всичко необходимо беше оръжие, УПО. И малко помощ…

Защото може би не е бил сам? Ами ако е получил внимателно побутване в правилната посока от някого, на когото е разчитал? Разговор, указание за час и място. Може би не беше нужно повече от това. Може би татко си е мислел, че е получил нов шанс? Че отново е бил част от по-голям контекст, където услугите му все още са били желани. Където все още е бил някой.

Обратно в играта.

Историята се повтаря…

Но нещо не се връзваше, малко парче от пъзела, което стоеше леко накриво. Проблемът беше, че тя не можеше да разбере кое.

* * *

Белият микробус изкачи стръмен хълм и влезе в малък павиран двор, обграден от разрушена селскостопанска постройка с Г-образна форма.

— Пристигнахме.

Нора сложи внимателно ръка на рамото на HP, но той вече се беше събудил преди известно време, когато колата изостави асфалтираното платно и тръгна по тесния чакълен път.

Плъзгащата се порта на плевнята беше отворена и Хаселквист вкара буса на задна, прецизен до милиметър. Малкото червено поло на Манге ги чакаше вътре.

Джеф изскочи бързо навън и затвори портата след тях. Самият HP не бързаше да се измъкне от седалката. Провери ключалката на сака за хокей, който беше оставил на пода, протегна се и вдиша пропитата във въздуха миризма на крави и стара слама.

Мина малко време, докато очите му привикнат със сумрака.

Забеляза няколко големи бели найлонови чувала в единия ъгъл на плевнята, а до тях редица палети, пълни със стари гуми, два варела и всякакви отломки. Малко по-нататък имаше някакъв вид ръждясала земеделска машина. Мястото определено не беше използвано от поне пет-десет години.

Може би дори по-дълго.

— Здравейте и добре дошли!

— Здрасти — измърмори HP, без да среща погледа на Манге.

— Последвайте ме…

Манге мина между няколко клетки за добитък, докато стигна до врата в края на плевнята. Другите го последваха, като HP беше последен на опашката.

— Само си пазете краката, подът не е в отлично състояние.

Манге отвори вратата, те минаха през къс коридор, след което се озоваха в малка кухня.

Миришеше на влага и на прясно сварено кафе.

На HP незабавно му се привидя flashback с малката барака на Ерман в гората. Но тя беше в значително по-добро състояние от това място. Стари разлепени хартиени тапети по стените, на няколко места водата беше пробила дупки през пожълтелия таван, а тук-там дъските на пода бяха поддали и разкриваха тъмни изгнили кухини. В средата на стаята бяха подредени къмпинг маса и пет сгъваеми стола.

— Значи тук се скатаваш — каза HP и посочи спалния чувал и падащото легло в ъгъла.

— Бетул да не те е изхвърлила навън, или?

Манге сви рамене.

— В момента най-сигурно е така… — каза той. — Има кафе за тези, които искат…

Той взе картонена чаша и я напълни с кафе от термоса с помпа, който стоеше в средата на малката маса. Докато другите последват примера му, Манге седна. Извади малък лаптоп, пусна го и после го завъртя така, че всички да виждат какво има на екрана.

— Окей, всичко е готово. Операция „Пробив“ започва точно след…

Той погледна ръчния си часовник.

— … девет часа, двайсет и седем минути и единайсет секунди…

Всички освен HP свериха часовниците си.

— Ще вземем буса, колата ми ще остане тук.

— Не, трябват ни и двете брички… — прекъсна го Джеф с авторитетен тон. — Вчера бях горе да разузная. Последната отсечка до скалите е просто мек горски път и бусът ще заседне. Освен ако не искаме да мъкнем нещата петстотин метра, трябва да натоварим всичко в полото. То е по-леко, а освен това е с предно предаване, така че няма да има проблеми.

— Ам-мии ъъ… — Манге звучеше така, сякаш възнамерява да възрази, но после, изглежда, промени решението си. — Окей, така ще направим. Добре се сети!

Той кимна на Джеф, който се усмихна доволно.

— Сега да преговорим всичко още веднъж — продължи Манге. — После предлагам да се преоблечем и да се поупражняваме с оборудването половин час преди тръгване. От тук има час и петдесет и три минути път с кола, после двайсет минути, за да разтоварим, което означава, че имаме доста време за убиване. Ако някой иска да се разходи, от задната страна има езеро. В хладилната чанта ей там ще намерите сандвичи и напитки…

Той направи жест с ръка към единия край на стаята.

— Тоалетната не функционира, но зад плевнята има стар външен клозет.

— Еех, old school сране… — ухили се HP, но без да получи отговор.

Оперирани от хумор паляци!

Все тая. Имаше седем часа, за да разгадае кой тук беше приятел и кой беше враг. Най-добре да почне веднага.

* * *

Писмото лежеше на килима в антрето заедно със сутрешния вестник.

Беше плик с прозорче с нейното име и тя първоначално си помисли, че е сметка. Затова изчака с отварянето му, докато си налее чаша кафе и седне на дивана. Но когато все пак отвори плика, видя, че писмото съдържаше нещо съвсем различно. Върху листа хартия А4 с името й в заглавната част имаше само два реда. Първият беше адрес на уебстраница. Вторият съдържаше две тъжни смайлита.

Манге, едва ли можеше да е друг.

Тя взе листа и седна пред компютъра, въведе уеб адреса и натисна enter.

Отвори се логин прозорец с полета за потребителско име и парола. След известно колебание тя написа пълното си име на горния ред. Но нямаше представа каква парола искаше страницата. Тя огледа плика от горе до долу, но без да намери някаква следа.

Накрая написа Mange и натисна enter.

Грешна парола, съобщи страницата.

Мамка му!

Тя пробва отново, този път с думата Henke.

Грешна парола, остава един опит.

Само един опит.

Отиде в антрето, за да провери да не би да е получила и второ писмо, съдържащо логин данните. Но не намери нищо.

За всеки случай прочете писмото отново, вдигна го, както и плика, срещу светлината, за да опита да определи дали има скрити послания.

Но единственото отклонение, което намери, беше, че подателят беше написал името й с ck, вместо с двойно с.

Точно Манге би трябвало да знае как се пише името й?

Освен ако…

Тя написа думата Rebecka в полето за парола и натисна enter. Прозорецът смени цвета си и изведнъж тя влезе.

Сайтът напомняше на страница в Уикипедия, всъщност беше толкова подобен, че й беше трудно да открие разлика. Но беше сигурна, че точно тази страница я нямаше в публичното интернет пространство.

ИГРАТА

Позната още като Цирка, Събитието или Представлението — е името на секретен военен проект, стартиран в САЩ вероятно по някое време през петдесетте години.

Първоначално Играта е разклонение на така наречения MK-ULTRA проект, изследващ различни видове промиване на мозъка и mind control (виж също понятието Манджурски кандидат).

За разлика от MK-ULTRA, където опитват да накарат кандидатите да изпълняват определени действия чрез различни видове наркотици и груби принудителни средства, учените в Играта работят с коренно противоположен подход.

Използвайки различни видове мощни позитивни стимули като признание, оценяване и идолопоклонничество, те постигат успешни резултати с много от опитните обекти, склонявайки ги на действия, които в началото на експеримента са посочили, че никога не биха извършили.

В Играта опитните хора, всички от които притежават нарцистични черти, са поставяни в различни ситуации в съответствие с психиката им.

Някои преживяват усещането, че участват в спортно състезание, други — че се намират насред филм или политическо събитие от голяма важност. Общото за всички обекти е, че са третирани като звезди и че са манипулирани да си мислят, че има голяма маса хора, която им се възхищава и следи всяка тяхна стъпка.

Подсилвайки по различен начин преувеличената представа на опитните хора за самите себе си и превръщайки ги в главните действащи лица в един по-голям контекст, учените успяват изключително бързо да накарат много от тях доброволно да изместят границите си и да извършат редица драстични действия.

Някои членове на военния персонал, обвързани с проекта, започват дори да залагат колко далеч са готови да стигнат опитните обекти, откъдето произхожда и името Играта.

Както MK-ULTRA, така и всичките му странични проекти са прекратени през седемдесетте години, но съществува информация, според която Играта се е откъснала и е започнала собствен живот.

Информацията твърди, че Играта, водена от човек, наречен Водача, чрез различни видове усъвършенствана психическа манипулация кара наглед обикновени хора да извършват необясними и понякога драстични постъпки. Според същите данни Играта е организирала структура от различни помощници, т.нар. Мравки, които допринасят с информация и по-прости мисии. Те прокарват пътя за по-активните участници, които се наричат Играчи.

Има редица добре известни събития, които понякога се приписват на Играта, като например убийства, умишлени палежи, саботажи или крупни кражби, но подобно на повечето други конспиративни теории липсват реални доказателства…

Недостигът на информация се отдава на това, че Играта използва голяма част от ресурсите си, за да остане скрита, като по този начин в някои кръгове именно самата липса на доказателства парадоксално се счита за индикация, че Играта действително съществува.

Ребека прочете страницата поне три пъти, след което направи скрийншот и разпечата няколко копия на принтера си.

Всичко се връзваше перфектно с разпокъсаните истории на Хенке и с нейните собствени наблюдения, но също така и с информацията, която чичо Таге й беше доверил.

Наистина имаше Игра, която манипулираше хора да вършат различни неща. Сили, които можеха да докарат Играчите до абсолютно откачени постъпки.

Фиксирани в себе си нещастници, които считаха, че светът не оценява напълно уникалните им способности и величие, готови да направят почти всичко, за да получат най-накрая признание.

Точно такива като Хенке.

И баща й…

Но чия версия беше вярната в действителност?

Чичо Таге й беше помогнал с историята в Дарфур, когато беше заподозряна в служебно нарушение, но също и с лиценза за оръжията, а сега и със записа от трезора.

Беше й разказал за тъмното минало на баща й и макар да се наложи да изтръгне една част от информацията, той в крайна сметка й беше доверил повече тайни, отколкото беше позволено.

От друга страна, тя познаваше Манге, откакто се помнеше, и мисълта, че той е криминален mastermind все още й се струваше, меко казано, нереална. Но Манге неоспоримо я беше лъгал право в лицето, той всъщност сам си го призна. Всичко, което й бе дал, беше информацията на уебстраницата, информация, която на практика не доказваше нищо.

Така че чия версия всъщност беше истина?

На кого можеше да се довери?

Кой от двамата можеше да й помогне да спаси Хенке?

Тя се облегна назад в дивана и отново преговори всичко, което се беше случило през последните дни, но чувството, че пропуска нещо, продължаваше да не я оставя на мира.

* * *

Въпреки че беше средата на лятото, дървената рамка под гъза му беше ледена.

Между дъските на външния клозет имаше пролуки, пропускащи достатъчно дневна светлина, за да може да види щипалките, които влизаха и излизаха, пълзейки, през прага.

Джеф и Хаселквист се бяха захванали с оборудването направо след брифинга. Беше се надявал да има шанс да поговори необезпокояван с Нора, но тя, изглежда, предпочиташе да виси с Манге в кухнята. Така че вместо това от пълното му внимание се облагодетелства майката природа.

Доста sweet да се изтропаш така сред зеленината, поне през лятото. Тоалетна хартия, естествено, нямаше, но купчината пожълтели стари вестници сигурно щеше да свърши работа. Освен това много практично решаваха почти натрапчивата му нужда да чете нещо, докато сере.

Упсала Нюа Тиднинг[1].

Е, точно този брой беше от 1986-а, така че не беше баш нов.

33-ГОДИШЕН ПУСНАТ ОТ ЗАТВОРА

ПОЛИЦИЯТА ПРЕМЪЛЧАВА ПОДРОБНОСТИТЕ

Първият мъж, заподозрян в убийството на Палме. Самият него го затриха по-късно в Щатите, ако не се бъркаше… Като стана дума за САЩ, PayTag бяха, меко казано, nasty копелета. Те и Водача го бяха прецакали няколкократно, заради тях го измъчваха в Дубай, а после го използваха като инструмент, за да потопят ArgosEye и да направят от сламената вдовица Анна новата си суперзвезда…

И той какво получи в замяна?

Някой и друг милион за утеха, цифра, която сигурно беше просто десетична запетая в счетоводството на PayTag. Скапана грешка при закръглянето!

Освен това през последните седмици се опитваха да го пречупят, а бяха и доста близо до успеха. А сега обединените полицейски сили на цяла Швеция бяха по петите му… Така че защо, по дяволите, беше толкова тъп да се съгласи отново да пъхне глава в бърлогата на лъва?

Е…

Отмъщението, естествено, беше движеща сила, и то адски силна.

Рискът си струваше дори само заради мисълта за шибаната физиономия на Водача, когато разбере, че са пъхнали гаечен ключ в зъбните колела на главния им спонсор. Той, Блек и Анна Аргос, крещящи един на друг в някоя стая. So fucking Sweet!

Но имаше и други фактори.

Вълнението.

Ловът.

А освен това имаше да разрешава цял куп мистерии, не само тази с малката им група.

Кой беше Учителя? Къде беше лабиринтът Лутерн, където бомбата най-вероятно щеше да бъде поставена? Към кого щеше да е насочена?

И може би най-важното: Как се вписваше Ребека в уравнението?

* * *

Тя седи на мястото до шофьора.

Татко кара, мама и Хенке седят отзад.

Криволичат през редица малки улички и чак когато вижда величествената църква на хълма вляво, разбира къде се намират.

„Дьобелнсгатан“, съвсем до „Йоханесшюркан“, движейки се нагоре по „Брункеберисосен“[2].

Хенке е на не повече от 6–7 години и хленчи на задната седалка. Мама се опитва да го успокои, обяснява му, че не остава много. Татко не казва нищо, но тя вижда как е стиснал челюсти.

— Скоро ли пристигаме? — проплаква Хенке и тя се обръща, за да помогне на мама.

И тогава го вижда.

Той стои съвсем неподвижно, малко навътре в мрачното гробище и изглежда ги наблюдава, докато колата бавно минава покрай него. Тя мярка огънче на цигара в едната му ръка. С другата ръка държи бастун. Без да знае защо точно, тя вдига ръка към него.

Познаваш ли Джон Ърнест, Ребека? — пита майка й тихо.

— Мълчи! — изревава внезапно татко и Хенке незабавно се разплаква.

— Накарай го да млъкне, по дяволите — тя вижда как кокалчетата му побеляват над волана. Мама изкрещява нещо в отговор, което тя не чува.

Вдига ръце и ги притиска към ушите си.

Но гласът продължава да шепне в главата й.

Познаваш ли Джон Ърнест, Ребека?

Колата продължава да се плъзга бавно през кишавия сняг и тя изведнъж разбира къде отиват.

В момента, в който излизат на хребета и „Дьобелнсгатан“ преминава в „Малмшилнадсгатан“, сцената ненадейно се променя.

Сега нейното възрастно аз седи зад волана.

Плачът на Хенке все още се чува от задната седалка, но щом тя поглежда в огледалото за обратно виждане, вместо него тя вижда лицето на Таге Самер.

— Напред, Ребека, не назад. Трябва да гледаш напред — казва той с тон толкова тъжен, че я заболява сърцето.

И в мига, когато се обръща обратно, той е там, право пред капака на колата. Мъж, облечен в тъмно яке, с яка, вдигната около лицето. Трябва да се е качил по стръмните стълби вдясно. Тези, които водят надолу към „Тунелгатан“, където лежи умиращ един министър-председател.

Тя се обляга на спирачката, колелата блокират, но колата продължава се хлъзга напред през кишата.

Право към мъжа.

Плачът на Хенке преминава все повече в писък.

Тя отпуска спирачката, отново я набива.

Опитва се да намери сцепление.

Но е безполезно.

Мъжът извръща глава, вдига ръка към нея, сякаш за да се предпази. Тогава тя вижда револвера в другата му ръка.

— Татко, нееее! — крещи Хенке.

Или пък тя самата.

После чува друг глас в далечината.

Вика нейното име.

Ребека, Ребека.

И в мига, в който се събужда, тя най-накрая осъзнава кое не е наред.

Името.

Тя остана, лежейки неподвижно на дивана няколко минути, докато размишляваше, напасваше новата информация към всичко, което бе преживяла през последните дни.

После се изправи, взе мобилния си телефон и намери нужния номер.

— Аз съм — каза тя веднага щом мъжът от другата страна отговори. — Мисля, че вече разбирам как е свързано всичко. Татко, Хенке, Играта, всичко. Само ми кажи какво искаш да направя!

[1] Упсалски нов вестник, либерален сутрешен вестник, излизащ в Упсала, четвъртият по големина град в Швеция. — Б.пр. ↑

[2] Хребетът Брункебери, част от по-големия Стокхолмски хребет, съставен от кръгли камъни, чакъл и друга седименти, натрупани от топящите се ледници. — Б.пр. ↑

24. CORPORATE INVASION OF PRIVATE MEMORY

Той тъкмо беше направил първата сутрешна дръпка и се канеше да свие зад ъгъла на плевнята, когато чу гласовете им и спря намясто.

— На него не може да се разчита, не разбирате ли — изсъска Джеф. — Бил е прекалено дълбоко забъркан, вършил е твърде много неща…

— Искаш да кажеш като мен?

Гласът на Нора само на метър от него.

HP се долепи до стената и наостри уши.

— Не е същото. Той няма абсолютно никакви скрупули.

Аха, значи влюбената двойка също не разчиташе на Манге или поне единият от тях. Може би трябваше да ъпгрейдне Джеф малко, пичът очевидно не беше чак толкова тъп, колкото изглеждаше.

— Всички заслужават втори шанс, Джеф. Освен това имаме нужда от него.

— Нямам проблеми да давам втори шанс на хората, Нора, но човек трябва първо да се разкае. Да покаже, че се е променил. Но той продължава да мисли само за себе си, не казвай, че не си го забелязала?

HP не можа да не се ухили. Малко любовни препирни в храсталака…

— Просто си бесен за това, че ти надраска вратата…

Усмивката на HP рязко изгасна.

— Трябваше да вися седем часа в спешното заради това, може би си спомняш?

— Да. И наистина оценявам, че правиш това за мен, Джеф…

HP се усмихна горчиво. Не стига че говореха за него, ами и гласът на Нора беше придобил мек тон, който не му се понрави.

— Вечно ще съм ти благодарна, че ми помагаш. Без теб още щях да съм в Играта… — продължи тя.

Настана мълчание и за няколко секунди HP си въобрази, че те са осъзнали, че ги подслушва.

Но после тя продължи.

— Знаеш, че това е важно. Не само за мен, ами за всички, които те са използвали и продължават да използват. Ако се справим с това, всичко ще приключи…

Джеф измърмори нещо неразбираемо.

— Дай му шанс, Джеф, само за това те моля…

Мамка му!

Цигарата беше изгоряла до долу и изгори пръста му. Той беше принуден да я хвърли в тревата и да я стъпче здраво, за да я изгаси.

Когато погледна зад ъгъла, Джеф и Нора ги нямаше. Поне беше разбрал някои неща.

Джеф очевидно не беше от феновете му, не че си беше въобразял нещо подобно, което означаваше, че кралят на бройлерите определено отпадаше като Е.П. От друга страна, Biffalo Bull все още можеше да се окаже предател, поне ако предателството нямаше да засегне Нора.

Той сви зад ъгъла и влезе лежерно в плевнята. Хаселквистът се занимаваше с нещо отзад в минибуса.

— Здрасти, Кента — викна HP през отворената странична врата.

Хаселквист подскочи и изтърва това, което държеше в ръце.

Кръгъл предмет, който приличаше на хокейна шайба, се изтърколи по пода по посока на вратата. Хаселквистът се хвърли след него, но HP беше по-бърз.

— Какво имаме тук? — каза той шеговито и вдигна шайбата във въздуха.

Хаселквист я изтръгна от ръцете му.

— Я си гледай работата! — изръмжа той и HP направи несъзнателно крачка назад.

— Сори — промърмори той.

Но Хаселквист затръшна плъзгащата се врата под носа му. Все тая, все пак бе успял да прочете текста отстрани на малката шайба.

Elite GPS 512

Интересно.

Много интересно…

Той продължи нататък през плевнята и се завърна в жилищната част. Манге седеше наведен пред компютъра, но погледна нагоре веднага щом HP влезе в кухнята.

— Здрасти — каза той прекалено високо.

HP само му кимна в отговор.

— Слушай, знам, че си ми ядосан, HP…

— No shit…

— … и имаш пълното право. Излъгах те, няколко пъти подред при това. За което наистина те моля за прошка…

Той се усмихна несигурно.

— Но точно както казах, в действителност се опитвах да ти помогна. Пазех гърба ти… И твоя, и на Бека…

— Какво знаеш за Бека!?

Манге направи гримаса.

— Не толкова, колкото бих искал. Имам добре поставен източник близо до Самер, но единственото, което всъщност знам, е, че той и Бека са се срещали няколко пъти. Самер изглежда много заинтригуван от нея, това поне е сигурно, но още не знам как се вписва тя в картината. Както казах, Водача не споделя информация, без да има нужда. В момента тя във всеки случай не е в непосредствена опасност, това го знам. Самер изглежда изцяло съсредоточен върху теб…

— Окей, хубаво… — HP пое дълбоко въздух. — Какво е лабиринтът Лутерн и кой е Учителя? Как се вписват те в цялата работа?

— К-к’во?

— Хайде, Манге, не се прави на глупак. Апартаментът до моя, работилницата, змиите?

Той впери поглед в Манге, търсейки и най-малкия признак на слабост. Но не откри нищо, нито дори блуждаещ поглед или леко, неволно потрепване на лицевите мускули.

— Честно, HP, нямам представа за какво говориш…

— И искаш да ги повярвам просто така? Доверието ми в теб не е точно до небето, Манге…

— Хайде, HP, нали те помолих за извинение… — дори гласът на Манге издържа теста. Абсолютно нищо издайническо… — Всъщност не знам за всичко, което се случва, както казах, Водача не дава на никого да види цялостната картина. Всичко, с което разполагам, са малки парченца, но най-добре ми разкажи за апартамента. Всичко е свързано по един или друг начин…

HP се вторачи в Манге, докато мислеше.

Вярно, Манге беше лъжец, но лъжите му всъщност бяха добронамерени. Двамата все пак бяха стари приятели, correction — най-добри приятели.

Винаги беше гледал на Манге като на слабак, компютърен нърд, а в последните години и мъж под чехъл в ноктите на оная чума жена му. Но колкото и трудно да беше да го признае, беше грешал. Манге не беше слабак, напротив, пичът се беше оказал способен на не едно и две неща.

Освен това сега, като погледнеше назад, беше подозирал Манге още от първия ден, всъщност още от първата секунда, когато намери телефона във влака. Така че в определен смисъл не го бяха преметнали докрай. Все пак беше имал известно право.

Но въпреки всичко беше най-добре да запази някои неща за себе си. Малко информационно предимство нямаше да му навреди.

— Това може да почака — каза той накрая. — Припомни ми по-добре точно защо трябва да се съглася с целия този идиотски план?

— Разбира се, няма проблеми — разочарованието в гласа на Манге беше явно. — Ето, виж.

Манге отново седна на масата и завъртя лаптопа, така че HP да вижда екрана.

— Направих списък с клиенти, които вече са започнали да съхраняват информацията си в онази планина. Сядай!

Манге посочи към един от столовете. Той отвори една екселска таблица и скролна през списъка.

— Транспортната агенция, данъчните, полицията, митницата, три различни биобанки[1], една от които има над петстотин хиляди ДНК проби в регистъра си. Стоматологичната асоциация, държавният граждански регистър, избирателната комисия, последвани от редица по-малки правителствени органи. На практика всички доставчици на интернет и телевизия подписаха договори още преди директивата на ЕС да бъде прокарана, което означава, че всички телефонни разговори, всички IP адреси и целият есемес трафик вече се съхраняват в Крепостта.

— Окей, горе-долу както си мислех… — промърмори HP.

— К’во?

— Преди няколко седмици те ми пуснаха цяла браузинг история плюс всичките ми есемеси до теб и Бека. Малко предупреждение, за да ми покажат, че ме държат под око. Не схванах съвсем как са се добрали до всичко толкова бързо от толкова различни източници. Но сега разбирам. Нужно е било само да натиснат няколко копчета…

Манге кимна.

— Продължавай… — HP махна с ръка.

— Окей, вече си схванал същественото, но скоро няколко от големите хранителни вериги също ще се включат, а след това и почти всички други компании с различни видове членски клубове. Всички умират от страх, че информацията им ще изтече и клиентите им ще загубят доверие в тях. Но може би най-интересното е какво има най-навътре в планината…

* * *

— Здрасти, Луде, Ребека е, сори че ти звъня толкова късно…

— Ъъ, няма проблеми. И без това бях буден…

Тя чу, че лъже, и му даде няколко секунди да се разбуди.

— Какво мога да направя за теб, Нормѐн? — каза той после, с не чак толкова сънлив глас.

— Искам да се върна на работа.

— Ъ, окей. Не би трябвало да има проблеми. Звънни на „Човешки ресурси“ след девет и те ще ти помогнат. Ще отнеме две седмици или някъде там…

— Не, не, нямам време за това. Искам да се върна сега, незабавно. Сватбата е утре и сам каза, че ви трябва всеки охранител, до когото можете да се доберете.

— Да, разбира се. Но сама разбираш, че…

Той прочисти гърло.

— Значи, докато продължава цялата тази работа с брат ти, не мога да те взема независимо колко искам. Стигсон ще откачи, ако дори само го предложа…

— Питай го!

— К’во?

— Обади му се и го питай!

— Не те разбирам, Нормѐн…

— Моля те да звъннеш на Стигсон и да го питаш дали е окей да се върна на служба. Ще бъдеш ли така добър да го направиш, ако може веднага?

За няколко секунди настъпи мълчание.

— Добре — промърмори после той. — Но вече знам какъв ще бъде отговорът.

Аз също, помисли си тя.

* * *

— Най-долният етаж в Крепостта е отделен за специален клиент. Всичко е строго секретно…

Манге се огледа през рамо, сякаш се притесняваше, че някой може да подслушва.

— Но лично аз мисля, че този клиент е повече от обикновен потребител. Може би тайният наемател на долния етаж всъщност е човекът, който стои зад целия PayTag груп. Но вместо да рискува собствената си скъпоценна търговска марка, той използва PayTag като фронт, като стъкло на кола, в което насекомите се блъскат и измират, докато истинските собственици стоят удобно и безопасно на шофьорското място от другата страна.

— И кой ще да е това?

Манге сви рамене.

— Ти как мислиш? Кои предприятия имат най-голяма тежест в бранша на събирането на информация? Кои са тези, които постоянно измислят нови услуги, за да изкопчат от нас какво точно правим, къде се намираме, какво търсим най-често или дори — какво мислим?

HP помисли няколко секунди.

— Има предостатъчно кандидати. Интернет търсачки, социални мрежи…

— На прав път си, млади падауан…

Манге затвори капака на лаптопа.

— Гугъл, фейсбук, туитър и някои други са схванали, че останалите сме твърде тъпи, за да разберем.

— Че…

— Че информацията е новата валута. Ако можеш да се сдобиеш с достатъчно информация, накрая всички ще искат да правят бизнес с теб. Виж само пазарната капитализация на фейсбук. Да, оказа се по-малка, отколкото очакваха, но все пак струват колкото три-четири компании като „Ериксон“. Но знаеш ли какви са активите им, HP? Как мислиш? Налучкай. Не са телефонни системи, дългогодишни изследвания или десетки хиляди патенти. Това, което фейсбук притежава и което струва всички тези милиарди, техният най-голям актив са…

— Потребителите — промълви HP.

— Правилно! Или може би още по-точно информацията, която потребители сами предоставят. Цялата им история се съхранява в системата, коментари, споделяния, снимки, плейлисти, лайкове…

Манге започна да се зачервява.

— Как се предвижда бъдещето, HP? Ами, като погледнеш назад към миналото, това е basic правило за който и да е прогнозист. Колкото повече информация имаш за миналото, толкова по-сигурна е прогнозата ти за бъдещето. Но представи си следното…

Манге спря за миг, за да си поеме дъх.

— Представи си, че миналото, миналото на ВСИЧКИ е събрано на едно и също място? Държавни и медицински регистри, потребителски навици, предпочитания в социалните мрежи и търсачките. Всичко в една гигантска база данни? И трябва просто да съпоставиш информацията. След това остава само да въведеш каквито искаш ключови думи, за да проследиш тенденциите. Колко души са се разболели от рак през коя година, колко предпочитат бели коли пред сини, кои възрастови групи са най-предразположени към престъпления, кои търсят най-много дадена търговска марка, кои са най-активни в туитър, къде живеят, каква музика слушат, кои книги четат и какво си купуват от супермаркета в сряда преди заплата…

Той отново направи пауза за въздух.

— Този, който контролира миналото, управлява бъдещето, това го пише Оруел в 1984 и безспорно има право. Само че аз твърдя, че проектът PayTag е още по-хитро измислен…

Нова пауза и HP не се сдържа да се наведе напред.

— Този, който управлява бъдещето, HP. Който го управлява, без никакво съмнение… в действителност е този, който притежава миналото. Именно с това се занимава целият проект PayTag!

HP запали цигара. Умишлено не бързаше, за да успее да помисли.

Всичко това беше, меко казано, малко трудносмилаемо. Пък и далеч не беше първата конспиративна теория, която чуваше. Предния път беше Ерман, който нищеше Играта, сега беше Манге с PayTag.

Но ако беше научил нещо през последните две години, то беше, че никоя теория, колкото и пресилено да звучеше, не можеше да се отхвърли изцяло. Няма дим без огън, поне не и когато ставаше дума за Играта.

Освен това всичко, което Манге беше разказал, съвпадаше доста точно с малката демонстрация, на която самият той стана свидетел на компютъра в библиотеката. Или може би още по-добре, съвпадаше с малкия backup план, който постепенно беше започнал да майстори. Правеше го още по-добър…

Дръпна дълбоко, след което бавно издиша дима.

— Окей, Манге, разбирам какво имаш предвид, но честно казано, ме боли фарът с какво се занимава PayTag. Всичко, което искам, е да стисна Водача, Анна Аргос и Блек за топките. А тук, за щастие, интересите ни изглежда се припокриват. С други думи, имаме общ враг…

Той направи нова дръпка, след което изгаси старателно цигарата в стара спукана чинийка за кафе, която стоеше на кухненския плот.

— Ето какво, Манге: ако искаш помощта ми, искам услуга в замяна. Трябва да се свържа с Рехиман, ако може веднага. Трябва да говоря с него, без някой да ни подслушва…

Манге вдигна поглед от екрана на компютъра.

— К-какво, защо?

— Предпочитам да не ти казвам точно сега. Ти ме помоли да ти се доверя, това е същото… Но можем да се престорим и да го наречем цената за участието ми във всичко това…

Той махна с ръка към пожълтелия таван.

Манге го изгледа продължително, изглежда размишлявайки.

— Окей, в крайна сметка е справедливо… — измърмори той.

Затрака по клавиатурата, после извади хартия и химикалка и записа някакъв номер на листчето.

— Ето, той е онлайн, така че можем да му звъннеш веднага. Има няколко телефона с предплатени карти в чекмеджето ей там. Когато приключиш, счупи симкартата и изхвърли парчетата в гората, окей?

— Разбира се, няма проблем…

Манге му хвърли нов продължителен поглед.

— Разбираш с какво се захващаш, нали, HP? Това не е игра, ако нещо се обърка…

— Да, не се притеснявай, положението е под контрол. Не се изпречвам срещу Водача за пръв път…

— Нее, това се подразбира. Но това е първият път, когато правиш нещо, което не влиза в плановете на Играта…

— Хубаво, че не съм сам — засмя се HP. — Ако нещата отидат по дяволите, всички сме еднакво преебани!

[1] В биобанките се съхранят множество биологични проби, обикновено човешки, използвани за научни изследвания. — Б.пр. ↑

25. QUESTS

— Ето.

Той й подаде ключа за оръжейното й шкафче.

— Значката и картата ти за достъп също са вътре, нали?

Тя кимна.

— Добре тогава, вземи си нещата и после право към стрелбището. Трябва да минеш изпита по стрелба, преди да те пуснем отново на служба. Човек бързо губи форма, ако не тренира…

— Няма да има проблеми, Луде.

— Е, чудесно.

— Има ли още нещо?

Той кимна.

— Преди да тръгнеш, Нормѐн, трябва да те попитам. Как, по дяволите, убеди Стигсон да се съгласи с назначаването ти?

— Ами може да се каже, че ми помогна един общ приятел.

Тя се усмихна и той я изгледа продължително.

— Мислиш ли, че би могла да дадеш малко по-конкретен отговор на шефа си?

Тя въздъхна дълбоко.

— Още не, Луде. Може би по-натам…

— Окей…

Той продължи да я гледа изпитателно.

— Знаеш какво правиш, нали, Бека? — каза после тихо.

— Не се притеснявай, Луде, искаше да се върна и ето ме тук. Засега се задоволи с това — усмихна се тя.

Мишената се показа, когато й оставаха десет метра и много преди съзнателната част от мозъка й да го регистрира, тя вече беше започнала движението. Отмятане на сакото, двете ръце към кобура.

Оръжието нагоре, лявата ръка около затвора. После движението напред и нагоре, което поставяше патрона на място. Опорната ръка, подпираща дръжката. Мерникът, мушката, мишената.

Два бързи изстрела.

Мишената се прибра.

Отпусна ударника с палец. Продължи да се движи напред. Появи се нова мишена, този път далеч вдясно. Тя стреля два пъти и дори не се замисли за резултата. Бързо отпусна ударника и продължи. Две мишени тръгнаха да се показват едновременно и тя надупчи първата още преди да е спряла.

После оръжието й изщрака.

Тя удари дъното на пълнителя с ръка, после издърпа затвора, с което запрати отказалия патрон на пода. Три бързи изстрела.

Мишените се скриха.

— Край, прекрати огъня, изпразни оръжието! — извика инструкторът.

— Изпразни оръжието! — повтори тя.

Извади пълнителя, дръпна затвора и извади патрона, който вече лежеше в камерата. После върна затвора обратно, прибра оръжието в кобура и свали слуховите протектори. Всички мишени се вдигнаха със силно съскане, но тя не погледна резултата. Инструкторът мина покрай нея, обиколи набързо мишените и се върна обратно. Тя го чу да подсвирва.

— Брей, Нормѐн, мина доста добре, какво ще кажеш?

— Йеп — каза тя.

— Всъщност не ти засичах времето, но ако го бях направил, предполагам, че щеше да е близо до досегашния рекорд. Ще звънна на Луде на мига и ще му съобщя, че стрелбата ти е… одобрена. Ще отбележиш ли сама попаденията, моля те…

Той й подаде ролка малки черни лепящи се листчета.

— Разбира се.

Той й обърна гръб и тръгна към вратата.

Тя откъсна четири листчета, не по-големи от пощенски марки, и остави ролката настрана.

Напът към мишените вдигна малкия зелен учебен патрон, който инструкторът беше вкарал в пълнителя й и който беше предизвикал прекъсването на стрелбата.

Всички двойни изстрели бяха в средата на смъртоносната зона. Дупките в три от мишените бяха толкова близо една до друга, че се засичаха, а останалите две дупки имаха само милиметър хартия помежду си.

* * *

— Добре, значи ми звънни. Благодаря за помощта предварително…

Той прекъсна разговора, отвори капака на телефона и измъкна симкартата.

Тъкмо когато я счупи през средата, Хаселквист се зададе иззад ъгъла.

— Ъъ, здрасти, HP. Слушай, искам само да изясня нещо…

— Добре.

Той обърна гръб на Хаселквист и запрати едната половинка от симкартата към близкия храст коприва.

— Онова там в колата…

— Имаш предвид GPS кутийката.

Той метна другата половина между смърчовете.

— Да, точно… Разбираш ли, тъкмо я бях намерил, когато ти изскочи. Разтоварвах нещата и един от саковете се беше заклещил под седалката. Когато го дръпнах по-силно, GPS предавателят се изтърколи от него. Точно тогава ти отвори вратата…

— Окей…

— Твой ли е?

— К-кво? — HP се обърна.

— GPS предавателят твой ли е…?

— Да, разбрах, Кента. Не, не е мой…

— Окей, исках само да проверя. Нали ти седеше най-отзад и си помислих…

HP поклати глава.

— Nope, не е мой. Може би си е бил към буса?

— Не ми се вярва…

— В такъв случай предлагам незабавно да се отървеш от него.

— Разбира се, само първо ще питам Джеф, в случай, че е негов. Той беше взел буса за няколко дни, докато разузнаваше…

— Окей, направи то.

— Ще се видим след малко, значи…

Хаселквистът се изниза и HP изчака още няколко минути, преди да извади нова симкарта от джоба на панталоните си. Той я намести в телефона, който беше взел от Манге, включи го и въведе пинкода.

Текстовото съобщение се появи почти незабавно.

Готово!

Скрит номер, но въпреки това той знаеше кой го беше изпратил.

Проклетият Рехиман беше бърз.

Преоблякоха се мълчаливо. Черни тесни неопрени, гумени обувки и непромокаеми скиорски маски, които правеха жегата нетърпима и HP почти веднага разкара своята. Ама че уникални идиоти!

— Всичко е намясто — чу той Манге да казва откъм багажника на полото.

— Искам все пак да проверя — отвърна Джеф.

— Ама времето…

— Ще стигнем — прекъсна го Джеф. — Винаги има време да се провери оборудването…

Манге изглежда се беше предал, защото щом HP заобиколи колата, капакът вече беше отворен.

— Водолазна екипировка, надуваема лодка, комплект за заваряване, взривно вещество… — изброяваше Джеф на себе си, докосвайки с ръка различните черни сакове в багажника.

Думите взривно вещество стреснаха HP, той получи внезапен flashback от Е4 преди две години, когато беше плъгнал телефона си в подобен сак. Сак, пълен с толкова експлозиви, достатъчни да вдигнат цяла сграда във въздуха.

Почти две години беше вярвал, че е взривил мозъка на Играта till Kingdom Come[1]. Но според Манге това беше просто илюзия, старателно имплантирана от Водача в мозъка му. Истинската Звезда на смъртта не е била в стара офис сграда в Шиста. Беше дълбоко в подземна инсталация само на два часа от тях.

Но ако всичко, което беше преживял, чак до последните няколко дни беше просто изпипан mindgame, какви гаранции имаше, че това, което се случваше сега, беше истинско?

Бореше се с този проблем от няколко дни.

Дори и ако решеше да се довери на Манге, пак нямаше гаранция. Манге като че ли казваше истината, доколкото можеше да прецени, той наистина вярваше на разказа си. Но ако разказът не беше негов?

Ами ако някой друг играеше mindgame е Манге точно както бяха направили и е него? Ако това, което бяха напът да направят, всъщност беше просто още една част от още по-сложен план?

Това беше проблемът с конспиративните теории. Ако човек започнеше да приема съществуването им, беше невъзможно да се каже къде всъщност свършваха.

Just because your paranoid, doesn’t mean they aren’t after you…

— Тихо! — каза внезапно Джеф и подаде глава от багажника. — Чухте ли го?

Никой не каза нищо.

— Кое, Джеф? — изкряка Хаселквист след няколко секунди.

— Ето!

Приглушен пулсиращ звук като че се приближаваше от изток.

HP веднага схвана какво беше това. Направи няколко бързи скока, хвана голямата плъзгаща се врата и я задърпа.

— К’во правиш, беее… — викна Джеф.

HP го игнорира.

Звукът се приближаваше все по-бързо, блъскайки тъпанчетата на ушите като парен чук.

Портата беше почти затворена, оставаше само около метър и HP увисна с цялата си тежест на дръжката. Но вратата се забави, тръгна накриво и накрая спря с остро скърцане.

Пулсиращият звук изведнъж отекна между сградите, усилвайки се дотолкова, че вибрациите се усещаха с гръдната кост, и чак сега останалите също започнаха да схващат.

Хеликоптер, адски нисколетящ, който щеше всеки миг да се появи над върховете на дърветата. HP направи нов опит да затвори портата. Но колелото в края изглежда беше изскочило от релсата и портата стоеше като камък.

Той сви колене с крилото между краката си и задърпа дръжката с цялата си тежест. Изведнъж без никакво предупреждение портата се освободи и полетя право към гърдите му. Той се метна настрани и за една педя се размина с това главата му да бъде заклещена.

— Сори! — викна Джеф, който продължаваше да държи другия край на крилото.

В следващия миг хеликоптерът забуча над двора и от пулсиращите перки на ротора ушите на HP почти заглъхнаха.

Той и Джеф инстинктивно приклекнаха, докато се опитваха да мернат хеликоптера през разнебитения покрив.

Той като че кръжеше само на няколко метра над плевнята.

HP хвърли бърз поглед към останалите. Джеф изглеждаше изцяло съсредоточен върху хеликоптера, същото важеше и за Нора. Хаселквистът, от друга страна, бързо се шмугна в буса.

— Трябва да се махаме, и то веднага! — изкрещя той, докато се качваше на шофьорското място.

— Н-но не сме готови… — викна Нора.

Хеликоптерът продължаваше да кръжи над тях и въздушното завихряне от ротора накара керемидите да затрептят. Първоначално бавно, после все по-бързо.

От тях започнаха да се отчупват глинени парченца, които падаха вътре в плевнята.

— Кента е прав! — изрева Джеф. — Още минута и целият покрив ще се срути върху нас…

Голямо парче керемида падна върху буса с шумен трясък.

— Ще отворя портата, вие тръгвайте директно… Просто карайте, не спирайте да ме изчакате — викна Джеф в ухото на HP.

HP кимна и опита да се добере с приклякване до минибуса.

Малко глинено парче го удари по главата и той вдигна инстинктивно ръка, за да се предпази. Чу се тежък трясък, после още един. Вероятно пилотът на хеликоптера беше оставил единия плаз на шейната да се удари в покрива.

— Хайде, Нора — извика той, когато стигна до вратата на буса.

Но тя, изглежда, се колебаеше.

Джеф й изкрещя нещо, което HP не чу. Той махна с ръка към колата. Още един удар, този път по-силен. Голяма керемида се разби в земята точно пред буса и разпръсна шрапнели във всички посоки.

Хаселквистът запали двигателя.

— Трябва да се махаме, хайде! — викна той отново.

Нора погледна към него, после обратно към Джеф. Но той се беше обърнал с гръб и натискаше вратата. Десетина керемиди паднаха долу и запратиха дъжд от отломки право към буса.

HP запуши ушите си с ръце. Щом вдигна поглед, Нора лежеше на земята.

По дяволите!

Той изскочи от колата, но тя беше на крака, преди да успее да стигне до нея.

— Влизай вътре, HP, хайде!

Тя го забута пред себе си. Още един трясък, после срутване. Сгромолясаха се още керемиди, които, изглежда, бяха повлекли със себе си част от покрива. Лицето на Нора беше пребледняло, над челото й се лееше кръв, идваща от мокро петно на скалпа. Той я сложи да легне на една от седалките.

— Джеф — изстена тя.

— Зарежи гаджето, трябва да се махаме… — отряза той.

През предното стъкло видя портата да се отваря бавно.

Хаселквистът пришпори двигателя.

— Брат… — изпъшка тя.

— К’во?

— Това е батко ми, идиот такъв!…

Джеф почти беше отворил тежката порта. Мускулите на гърба и врата му изпъваха тениската му, заплашвайки да я скъсат.

Ванът тръгна напред.

Брат й…

Той сграбчи облегалката на най-близката седалка, след което се провеси през вратата.

— ДЖЕЕЕФФФ! — изрева той.

Планината мускули се завъртя и срещна погледа му. Задните гуми на буса забуксуваха по мръсния бетонен под, търсейки сцепление…

HP се разтегна колкото можеше и му подаде ръка. Джеф направи две бързи крачки.

Срутването изглежда обхващаше целия покрив, участъците от керемиди пропадаха един след друг, разпръсквайки порой заострени шрапнели, които тракаха по каросерията. Парче с размерите на длан профуча само на сантиметър от носа на HP, но той едва го забеляза. Разтегна се още няколко сантиметра.

Джеф се хвърли напред…

Гумите внезапно намериха опора и колата се изстреля от плевнята като стрела. В следващия миг целият покрив се срина.

* * *

Когато се прибираше, тъмният автомобил я чакаше пред вратата. Щом се приближи, шофьорът отвори вратата и излезе. Но не беше същият като предния път, този мъж беше значително по-млад и минаха няколко секунди, докато тя го познае.

— Здрасти, Ребека, името ми е Едлер, аз съм адютантът на полковник Пелас…

Той й подаде ръка.

— Срещнахме се за кратко в апартамента на „Мария Трапгренд“…

— Здрасти — каза тя и стисна ръката му.

Той отвори вратата на задната седалка.

— Добра вечер, скъпа Ребека — каза Таге Самер. — Прощавай, че идваме така без предупреждение, но имам добри новини…

Тя се поколеба и погледна към Едлер.

Самер изглежда прочете мислите й.

— Можем да говорим свободно, нямам тайни от Едлер…

— Добре… Значи може да се качим горе — добави тя след няколко секунди размисъл. — Малко по-уютно е, отколкото да седим в колата…

— Благодаря за поканата — усмихна се той. — С радост някой друг път, но точно сега предпочитам колата. В апартаментите никога не се знае кой може да подслушва…

Той потупа задната седалка до себе си и Ребека нямаше друг избор, освен да седне.

Едлер скочи на шофьорското място, запали колата и потегли бавно по „Роламбсвеген“.

— Да не сте намерили Хенке? — попита тя, преди той да успее да отвори уста.

— Още не, но мислим, че знаем къде се намират и той, и Сандстрьом. Очакваме залавянето им в скоро време.

— Окей, хубаво. Или хубаво може би не е правилната дума…

— Знам какво имаш предвид, Ребека. Всичко това е за доброто на Хенке и сме изключително благодарни, че ни помагаш. Трябва да се доберем до него, преди да е сторил някоя глупост. Разбираш, че не става дума само за револвера…

Той хвърли бърз поглед към гърба на Едлер.

— Има данни за бомба…

— Какво? Но тогава трябва да отложите сватбата на принцесата…

— Не, не, това въобще не се коментира. Кралският двор е твърдо решен по въпроса.

— Ами рискът?

Той пое дълбоко дъх, след което сви рамене.

— Рискът е преценен като приемлив за ситуацията.

— Как може такова нещо, сериозно? Бомба…

— Това е все още непотвърдена информация. Разполагаме с твърде малко подробности, за да посмеем да предложим такава сериозна мярка като отлагане на сватбата. Бомбени заплахи има често и работодателите ми…

Той въздъхна.

— Много е заложено на карта, Ребека, значително повече, отколкото можеш да си представиш. Обществената подкрепа за кралското семейство е намаляла наполовина през последните петнайсет години, Риксдагът е пълен с републиканци, които чакат своя момент, и ако цифрите продължат да падат със същото темпо…

Той замълча и сви рамене.

— Естествено, такива фактори не трябва да се отчитат, когато се прави оценка на опасността, но знаеш не по-зле от мен как стоят нещата. Всички големи организации са едни и същи. Някъде винаги има служител, когото го е страх да не изгуби работата си, и затова се колебае при взимането на неприятни, но понякога необходими решения.

Той разпери ръце.

— Няма почти нищо друго, което да увеличава подкрепата за кралския двор толкова, колкото една сватба, работодателите ми научиха това още преди няколко години. За съжаление, всички писания, колкото и неверни да бяха, надупчиха цялото покачване.

— Ами кръщенето? То не беше толкова отдавна?

Той поклати глава.

— Кръщенията са твърде спокойни, не излъчват същия блясък. В днешно време, за жалост, има само две неща, които ни карат да се обединим около кралското семейство — сватба и национална криза. Така че се искат екстремни обстоятелства, за да се вземе решение за ограничаване на празненствата, още повече за отлагането им. Освен това, що се отнася до евентуалната бомба, все още имаме твърде малко подробности.

— Тогава какво знаете, позволено ли е да ми кажеш?

— Всъщност не, Ребека… — той се поколеба няколко секунди, после размени бърз поглед в огледалото с Едлер, преди да продължи.

— Само преди няколко часа ни подшушнаха за един апартамент. Направихме обиск и намерихме определени индикации, че вътре е била изработена бомба…

— И това как е свързано с Хенке?

Самер си пое дълбока глътка въздух.

— Апартаментът се намираше на „Мария Трапгренд“, врата до врата с този на Хенрик…

Сърцето й започна да бие все по-силно, но тя даде всичко от себе си, за да го прикрие.

— Чакай малко, значи смятате, че Хенке би… Не, не, забравете. Хенке не може една библиотека Billy да сглоби, а бомба…

— Напълно съм съгласен с теб, скъпа Ребека.

Той я потупа внимателно по коляното.

— Ние също не вярваме, че Хенрик е изработил бомбата сам. Но от друга страна, едва ли може да е съвпадение, че този, който го е направил, е разположил работилницата си в апартамента до неговия. Освен това вътре намерихме два пръстови отпечатъка от Хенке…

Ребека поклати неохотно глава.

— Както казах по-рано, Хенрик се намира в опасна компания. Много опасна компания. Хората в обкръжението му са експерти в манипулирането на други хора, правили са го многократно в миналото. А Хенрик, за жалост, е, както знаеш…

— Податлив…

— Именно.

Колата спря на червен светофар на кръговото при „Линдхагенсплан“ и за няколко секунди настана мълчание.

Само няколкостотин метра по-напред се намираше мястото, където колата, в която бяха тя и Крюсе, беше катастрофирала, след като Хенке хвърли камък върху предното им стъкло от моста горе. Действително Хенке не знаеше, че тя е седяла вътре, но все пак. Някой го беше подвел да хвърли камъка, беше го накарал напълно да игнорира очевидното заключение, че други хора ще бъдат наранени вследствие от неговите действия. Можеше ли това да се случи отново?

При подходящи условия — абсолютно.

— И какво искаш да направя, чичо Таге? — каза тя, когато колата наближи моста.

Гласът му звучеше натъжен:

— Заложен е животът на много хора, Ребека. Ако не успеем да хванем Хенрик тази нощ, всички трябва да се подготвим да направим каквото и да е, за да го спрем. Каквото и да е, разбираш ли?

Той замълча за няколко секунди.

— Но ти, естествено, можеш да избереш да се въздържиш от мисията. Никой няма да те обвини. Мога да говоря с Ескил Стигсон…

Те минаха под моста и тя не можа да не погледне нагоре към парапета. За няколко секунди й се стори, че там стои някой. Фигура с тъмни дрехи и качулка.

— Не! — каза тя прекалено високо и забеляза погледа на Едлер в огледалото.

— Не, благодаря, чичо Таге, не е необходимо — каза после толкова овладяно, колкото можа. — Както каза, много е заложено на карта. Благодарна съм за всичко, което вече направи…

Няма проблем, да не говорим за това. Трябват ни правилните хора на правилното място. Хора, на които може да се разчита в това и аз, и Стигсон, и работодателите ми сме единодушни.

Той отново я потупа по коляното.

— Ти си същата като баща си, Ребека, казвал ли съм ти го? Вярна, лоялна, надеждна, независимо за какво става дума. Тези качества, за съжаление, все по-трудно се намират в днешното егоцентрично общество…

Тя опита да не се изчерви.

Ако се вгледаше само леко тук, на притъмнената задна седалка, чичо Таге напомняше немалко на татко. Стойката, старомодният начин на изразяване, да, дори миризмата му беше почти същата.

Цигари, афтършейв и още нещо.

Нещо, което предизвика буца тъга в стомаха й.

* * *

Той лежеше притиснат на пода, а Джеф лежеше върху него, без да помръдва. Бусът подскочи и се наклони по чакълестия път, което накара подпората на една от седалките да се забие в крака му. Странно, но не чуваше абсолютно никакви звуци от случващото се наоколо, единствено тинитус[2] нищенето, което като че подскачаше из главата му. Той се подпря на пода и опита да се измъкне, повдигайки Джеф като с лост.

Изведнъж забеляза, че той се размърда, и в следващия миг тежкото тяло се търколи встрани.

Постепенно започна да си възвръща слуха.

— Квоподяволитестана? — изкряка той.

— Плевнята! — викна Нора.

— К-к’во? — той опита да стане от пода.

— Плевнята се взриви — изкрещя тя, залепена за един от страничните прозорци.

— Покривът се срути, после имаше взрив… Цялото небе е покрито с дим и хеликоптерът не се вижда. Не разбирам какво стана!

— Експлозивите… — изхриптя Джеф. — Експлозивите и детонаторите бяха в полото до бутилките за заваряване. Багажникът беше отворен. Освен това в белите чували в ъгъла имаше изкуствен тор…

HP изпълзя с мъка на седалката до Джеф. Очите на едрия мъж бяха затворени, но HP ясно виждаше мощният гръден кош да се повдига и снишава под подгизналата тениска.

Колата прелетя над върха на някакъв хълм и HP отново се озова на пода.

Тупване, последвано от остър ляв завой и изведнъж шумът от колата измени характера си.

— Добро каране, Кента! — викна Нора към предната седалка и получи измънкване в отговор.

— Излязохме на главния път — каза тя и помогна на HP да се надигне.

— Как ти е… — той кимна към окървавеното й лице.

Тя сложи ръка на черепа си и дланта й веднага почервеня.

— Shit! — възкликна тя. — Едва го бях забелязала, сигурно от адреналина. Имам аптечка там, отпред…

Тя се покатери покрай него и се шмугна на мястото до шофьора.

Той се обърна напред, за да я пита дали има нужда от помощ, но една ръка го дръпна назад.

Джеф беше отворил очи.

— Благодаря — каза той лаконично.

— Няма проблем — измърмори HP.

Джеф кимна и отново замижа.

— Отпред има бензиностанция, свий ей там! — каза Нора на Хаселквист.

HP се наведе към страничния прозорец. Големият стълб дим се виждаше ясно над гората, но от хеликоптера нямаше и следа.

— Отзад има гараж, паркирай там, ще се скатаем, докато се стъмни — продължи Нора.

Хаселквист заобиколи сградата и насочи колата към гаража — кутия от гофрирана ламарина с редица прахосмукачки и кофи за миене покрай едната стена. Сам пенсионер търкаше прозореца на стария си сааб и с изключение на него помещението беше празно. Хаселквист спря колата и всички останаха да седят мълчаливо няколко минути.

Нора използва огледалото на козирката против слънце, за да се погрижи за раната на главата си.

— Айсомф… — измърмори тя и с помощта на пинсета извади от раната заострена отломка, голяма колкото монета от една крона.

— Ще натиснеш ли малко тук, HP.

— Разбира се.

Той се наведе над главата й.

— Вземи компреса и просто натисни по-здраво.

Той направи, както му каза, опитвайки да накара ръцете си да спрат да треперят от адреналина.

— Прецакани сме — изкряка внезапно Хаселквистът. — Те знаят къде сме, каква кола караме. Нямаме шанс…

За няколко секунди стана тихо.

— Нали никой не си мисли, че шибаният хеликоптер се е появил по случайност? — гласът на Хаселквист вече беше по-овладян. — Ако тръгнем сега, може да стигнем в града преди полунощ. После можем да съставим нов план, да измислим друг начин да…

— Няма друг начин, Кент — изсъска Нора. — И го знаеш много добре! Ако се откажем сега, можем изобщо да забравим. В такъв случай Играта ще спечели, това ли искаш?

Хаселквистът не отговори.

— Нямаме нищо, Нора, цялото оборудване току-що хвръкна във въздуха — измърмори Джеф. — Без него нямаме шанс да проникнем в Крепостта…

В буса настана мъртвешко мълчание.

— Напротив, имаме — каза HP после, но всички изглеждаха твърде вглъбени, за да го чуят.

— Помоли ме да измисля backup-pian, remember?

Той погледна Нора и най-накрая предизвика реакция.

— Знам как да влезем вътре, но трябва да правите каквото ви кажа…

Някъде далеч изведнъж се чу звукът на приближаващи се сирени. Изглежда бяха няколко.

— Трябва да се разкараме — изскимтя Хаселквистът.

— Чакайте — каза HP. — Ченгетата винаги изключват сирените, когато се приближават до целта…

— За да не изплашат бандитите… — добави той, след като никой не разбра какво имаше предвид. — Докато надуват сирените, значи не са стигнали, чаткате ли?

Сирените вече бяха близо, три на брой, може би повече.

Нора погледна към HP.

Хаселквистът премести ръка върху ключа на стартера.

HP сложи длан на рамото му.

— Спокойно, Кента. Това са пожарникарите, сигурен съм — прошепна той.

Сирените бяха толкова близо, че звуците отекнаха в малкия ламаринен хамбар и накараха чичко пенсионер да вдигне поглед от изцапаното си с насекоми предно стъкло. После започнаха бавно да губят сила. Половин минута по-късно бяха замлъкнали напълно.

— Вече можеш да потегляш, Кента — каза HP и потупа Хаселквист по рамото. — Карай на север…

Той се облегна обратно на седалката и опита да събере мислите си.

— Между другото, пропуснахме нещо… — добави той, когато излязоха на главния път. — Някой видя ли дали Манге се измъкна?

[1] Фразата се превежда буквално „Докато дойде Твоето Царство“ (от англ.) и идва от християнската молитва „Отче наш“. Използва се в смисъл завинаги, до края на света. — Б.пр. ↑

[2] Медицинският термин за шум/пищене в ушите. — Б.пр. ↑

26. GAME CHANGE

Новият бус миришеше на „Вундербаум“[1]. Жасмин, или може би „нова кола“…

Отне му малко повече от десетина минути да го гени от един закрит паркинг, което означаваше, че е започнал да се отпуска. За по-сигурно беше свил регистрационните табели от друга кола, в случай че собственикът на буса не се забавеше да го обяви за откраднат.

Прекараха около час в един отдалечен индустриален обект, за да се преоблекат и да нагласят новия автомобил. Бели гащеризони и защитни маски, покриващи цялото лице, които той измъкна от сака за хокей заедно с два големи стикера за коли. Две идентични твърди раници с четириточково заключване през гърдите, което ги караше да изглеждат като излезли от космически кораб, една за него и една за Джеф. Всичко това благодарение на малкия бизнес на Фенстер.

Горският път, на който се намираха сега, минаваше почти срещу отбивката към Крепостта. Лампите до металната порта се мяркаха на няколкостотин метра, отвъд мрачната гора.

Всичко беше готово.

Можеха да започват…

— Окей, тръгваме. Стискайте палци да се получи.

Три кимвания, две отчетливи от Нора и брат й и едно малко по-колебливо от Хаселквист.

— Всички ли са готови? Плочките с имената намясто ли са?

Нови кимания.

— Как е главата, Нора?

— Окей, лепилото изглежда държи.

— Добре!

HP си пое дълбоко дъх.

— Окей, тогава да потегляме…

Хаселквист изглежда се поколеба за секунда, но после запали двигателя и включи на скорост.

— Гадна работа, това с Манге — каза Нора, когато тръгнаха. — Изглеждаше добро момче.

— Да — промърмори HP.

— Наистина ли си сигурна, че не може да се е спасил? — попита Хаселквистът.

— Никакъв шанс. Когато гръмна, той беше затворен зад нас… — каза Нора.

HP преглътна буцата в гърлото.

— Освен това нали му звъняхме поне двайсет пъти, без да получим отговор.

Те излязоха на новоасфалтирания път и продължиха бавно към портата — тежка решетка, която беше прикрепена към излети бетонни колони. И сякаш това не беше достатъчно, ами и назъбена стоманена релса, широка колкото цялото пътно платно, беше фрезована в асфалта. Отгоре на колоните имаше двойни редици прожектори, а под тях ясно се виждаха алуминиевите тела на камерите. Да се опита насила да се отвори вратата с нещо по-малко от танк, би било съвършено безполезно.

Голямата жълта предупредителна табела стоеше на фронтона на малкия бетонен бункер, който явно беше самото караулно. Табелата беше отчасти покрита с черна пластмаса, но вятърът й се беше отразил зле и те без проблеми можеха да прочетат текста.

STOP

ЗАЩИТЕН ОБЕКТ

ЗАБРАНЕНО:

ДА СЕ ВЛИЗА БЕЗ РАЗРЕШЕНИЕ,

ДА СЕ СНИМА, ИЗОБРАЗЯВА, ОПИСВА

ИЛИ ИЗМЕРВА ОБЕКТЪТ БЕЗ РАЗРЕШЕНИЕ

Хаселквистът спря колата точно пред ясно начертаната стоп линия само на два метра от назъбената като трион релса.

HP отвори вратата, изскочи навън и отиде до прозорчето на караулното.

Униформена жена със строго изражение се вторачи в него през прозореца, който, изглежда, беше от двуслойно бронирано стъкло. Той намести внимателно фейк очилата си, след което й отправи най-приятната си усмивка.

— Охрана, с какво мога да помогна?

Гласът й беше изненадващо мелодичен и почти го извади от равновесие. Shit, тая трябваше да работи в радиото, не да кисне тука.

— Ъъ… Е-Ерик, Ерик Андершон… — започна той.

Майка му, заради мекия радио глас за малко да забрави фалшивото си име.

— От „Ремонти Андершон“ — добави той бързо. — Имали сте проблеми с два запушени филтъра. Казаха, че било спешно…

— Посещението обявено ли е предварително?

— Ами надявам се… — кимна той и добави нещо, което трябваше да представлява невинна усмивка, опитвайки се да не поглежда към камерата, монтирана в стъклото вляво от жената.

— Един момент.

Той я видя да се завърта наляво и да пише нещо на клавиатурата.

— Можеш ли да се легитимираш, Ерик?

Той кимна отново, откачи фалшифицираната си карта от пластмасовата рамка, закрепена за гащеризона, и я остави в металната кутия, която се плъзна навън изпод стъклото.

Чу се бръмчене, после кутията се прибра обратно.

От говорителя се чу бързо тракане по клавиатура.

Той хвърли бърз поглед през рамо.

Бусът изглеждаше съвсем окей, почти по-добре, отколкото си беше представял.

Стикерите с надпис Ремонти Андершон можеше и да стоят малко по-изправени, но все тая…

Нямаха време за тънкости, а освен това едва се забелязваше, когато плъзгащата се врата беше отворена.

Джеф седеше до вратата, зад него се мяркаше Нора.

Двигателят продължаваше да работи.

Още тракане по клавишите.

Хайдеподяволите, Rainman. Show us your magic!

— Би ли погледнал в камерата, Ерик?

— Естествено.

Той намести очилата си и опита да изглежда отпуснат. Съдейки по отражението в бронираното стъкло, успяваше едва криво-ляво…

Ами ако имаха от ония програми, които разпознават лица?

Мамка му, изобщо не се беше замислял за това!

Фейк очилата за четене бяха напълно окей, колкото да не прилича на снимката по афишите, но no way цайсите да заблудят програмата…

Той отново погледна през рамо, после се обърна към камерата. Капка пот се отдели от тила му и се промъкна между плешките. После още една. Само след няколко секунди братовчедите на капките щяха да се появят по челото му…

Жената погледна нагоре.

— Така, Ерик…

Той отново се усмихна, нервна, насрана усмивка, нямаше нужда да проверява отражението, за да го установи.

— Ето пропуските ви. В имейла пише пет души общо. Момчетата от Сервизния отдел трябва да ви пуснат да влезете и да излезете и не искам да чувам, че сами сте отваряли врати, разбрано?

— Абсолютно — кимна той.

— Добре, продължете надолу по хълма и следвайте табелите до Сервизния отдел. Придържайте се вдясно, ще го видите. Не забравяйте да оставите пропуските обратно, когато си тръгвате…

— О-окей, благодаря!

Кутията под прозореца спря, той прибра личната си карта и петте плочици, означени с Посетител, преди да се обърне и да тръгне към буса.

В мига, в който влезе в колата, портата започна да се отваря.

Хаселквист включи на скорост и те потеглиха бавно през върха на хълма и надолу по склона от другата страна. Пътят се врязваше стръмно в планината и гората скоро се скри от поглед.

— Бре, взе че проработи… — Хаселквистът звучеше малко по-доволен.

— Ами, Кента, приятелят ми Рейн… искам да кажа Рехиман е цар в тая работа със сигурността. Отне му само десет минути да намери слабостите в системата им. Обикновен, некриптиран имейл между Крепостта и караулното. Всичко, което Рехиман трябваше да направи, беше да разбере адресите и да създаде клониран акаунт, който изглежда сякаш идва от Крепостта…

— И хоп, посещението ни се оказа обявено, да, схванахме още първия път, като ни разказа. Но още не сме приключили. Най-трудното предстои…

HP отвори уста, за да среже Свъсенквист, но се отказа в последния миг. Той продължаваше да държи излишния посетителски пропуск на Манге в ръка. След като се взира в него няколко секунди, го остави бавно да се плъзне в джоба му.

— Ето я табелата.

Нора посочи вдясно.

— Shit, какво място…

Те стигнаха дъното на падината и излязоха на голям и равен чакълест терен. Право срещу тях се намираше двуетажна постройка и нещо, което вероятно представляваше гараж. Зад и над сградите се извисяваха скални стени поне на трийсет метра право нагоре.

— Има само един изход… — промърмори Хаселквистът и погледна в огледалото.

Паркираха от дясната страна на сградата до една индустриална врата с правилната табела.

Една от гаражните порти в зданието отсреща беше открехната и на HP му се стори, че мерна нещо вътре, което приличаше на тъмен минибус. Сърцето му започваше да бие все по-силно.

Някъде излая куче и шумът отекна из малката падина, преди да изчезне в мрака на лятната нощ.

Успокой се, по дяволите, HP, и се придържай към плана…

Пое си дълбоко дъх, пъхна ръка в джоба и опита дръжката на електрическия пистолет.

— Окачете си респираторните маски около врата. Всичко трябва да изглежда автентично — каза Нора. — Джеф, готов ли си?

— Да, готов съм — отвърна брат й.

— Добре тогава, да тръгваме. Този път аз ще говоря…

Тя кимна кратко на HP. След което отвори вратата.

* * *

— И така, както всички знаете, утре е големият ден. Боговете на стихиите са с кралската двойка, времето ще е ясно, което означава, че ще се придържаме към план А: открита каляска, вместо „Шугласвагнен“[2], както бяхме препоръчали. Но PR отдела иска двамата млади да са близо до гражданите и да не седят зад стъкла и рамки…

Рунеберг сви рамене.

— От друга страна, на практика ще прекарат остатъка от живота си именно зад стъкла и рамки, така че можем да им осигурим този последен малък залък свобода…

Той натисна дистанционното и смени изображението.

— Ще имаме бегачи точно както при предишната сватба. Шест броя, трима от всяка страна на каляската. Два отбора, като всеки ще избяга половината от разстоянието.

Той посочи снимката, на която шестима костюмирани охранители притичваха отстрани на кралската карета.

— Както виждате, с годините ставам по-красив.

Той насочи лазерната показалка към лесно разпознаваемата фигура най-отпред вдясно. Из стаята се разнесе лек смях. Очевидно на снимката Рунеберг беше напът да каже нещо по радиото, защото беше направил любопитна гримаса.

— Ще разположим три ескортни автомобила зад втория конен отряд. Две за backup в случай на евакуация и един ван за бегачите точно като предния път. Въпроси дотук?

Никой от тридесетимата охранители в стаята не каза нищо.

— Добре, тогава мисля за кратко да дам думата на кралския отговорник по сигурността. Той има да каже някои неща и препоръчвам всички да слушат внимателно.

Рунеберг направи жест към Таге Самер, който седеше на стол малко встрани. Ребека го беше видяла още когато влязоха в конферентната зала, но въпреки това сърцето й заби малко по-силно, когато той се изправи и закопча сакото си.

* * *

Мъжът от другата страна на малкото гише запрелиства листата пред себе си.

— Смяна на филтър — каза той по малката си радиостанция, — чул ли си нещо за това, край?

Радиостанцията изпука.

— Не — отвърна гласът от другата страна.

— Провери ли дневния график, край?

— Йеп, няма нищо. Системата също не алармира, край.

Настъпи кратко мълчание.

Мъжът сви рамене и се ухили на Нора.

— Съжалявам, но не мога да ви допусна, без да подсигуря зелена светлина от шефа…

— Разбирам — каза тя. — Можем, естествено, да обърнем и да се прибираме, но звучеше като че е спешно, когато ни се обадиха…

Тя се престори, че проверява часовника си.

— А и вече се забавихме. Ако се получи прегряване…

Мъжът отново се засмя.

HP му се издразни едва две секунди, след като влязоха в малкия офис: трениран, зализана назад коса, мазнярска усмивка, кокалести скули. Твърде голям красавец за такова място…

Той направи няколко предпазливи стъпки, приближавайки се, за да може да надникне над малкото гише.

Тъмносин оребрен пуловер, съответстващи му панталони със странични джобове и черни лъснати кубинки. На маса малко зад него имаше купчина жълти предпазни каски, а над рафт с радиоапарати висяха различни връхни дрехи в ярки цветове. Общо взето точно каквото можеше да се очаква да се види в сервизния отдел.

И все пак имаше нещо, което го смущаваше…

Радиото изпука отново:

— Окей, слушай, не мога да се свържа с Якобсон по телефона. Сигурно е зает с онова другото. Но ще направим така… Хората горе да изчакат засега, а ти слез във вентилаторното и провери, край.

— Не може ли някой от нас да дойде? — вметна Нора, преди мъжът да успее да отговори. — Така поне ще можем да отбележим, че сме инспектирали филтъра намясто и шефът няма да ми пили на главата. Знаеш как е… — тя му се усмихна и наклони глава настрани. Съдейки по тъпото му ухилване, номерът, изглежда, проработи.

— Слушай, чудят се дали не могат да изпратят някой с мен заради протокола. Така сигурно става, край?

— Добре, така ще направим, край.

— Край на връзката!

Мъжът остави радиостанцията и намигна на Нора.

— Добре тогава, значи ти и аз ще слезем долу…

— Звучи добре, но за жалост тук само Юнас е изцяло упълномощен да направи такава инспекция… — Нора сложи длан върху ръката на Джеф.

— Аха… — разочарованието на мъжа беше видно, но HP почти не му обърна внимание. Чувството, че нещо не беше наред, ставаше все по-силно.

Зает с онова другото…

— Не забравяй за мен, ако е UV филтър, трябва двамата да го проверим… — каза HP.

Нора му хвърли бърз поглед и той задържа контакта с очите й, кимвайки й леко. За няколко секунди тя като че премисляше.

— Да, разбира се — каза после. — За малко да забравя. Трябва да са двама, за да вдигнат рамката.

— Това и аз мога да го направя… — възрази служителят.

— Сигурно можеш, но ако се хлъзнеш, може да ти отидат няколко пръста. Помните ли какво стана с Кале К? — тя се обърна към останалите.

— За Кале Трипръстия от АББ ли говориш… — вметна Хаселквист светкавично. — Ох, леле, а и застраховката му не важеше…

Усмивката на служителя моментално посърна.

— Окей, можеш и ти да дойдеш — той посочи HP. — Другите може да изчакате тук, кафе машината е ей там…

Той се изправи, заобиколи гишето и тръгна към тежката метална врата на едната стена. Щом стигна, извади карта за достъп, закрепена за колана му с връзка, която се вадеше и прибираше като йо-йо. Допря картата до четеца и им задържа вратата, за да минат.

— Напред, господа…

Късо подстриган пазач с добре поддържана козя брадичка седеше в кабинката между асансьорите. Когато се приближиха, той ги погледна набързо, но се завърна към зяпането в монитора пред себе си.

— Водя с мен двама посетители долу във вентилаторното — каза служителят.

— Добре — без дори да отмести поглед от екрана, пазачът натисна някакво копче и вратите на един от асансьорите се отвориха.

Те влязоха вътре и служителят направи йо-йо маневрата с нов четец, преди да натисне един от бутоните. Вратите се затвориха и асансьорът се раздвижи.

Никой не говореше. HP се огледа внимателно. Огледалото на тавана със сигурност криеше камера, но то не беше най-интересното. Контролният панел показваше шест етажа под входното ниво. Етажът, към който отиваха, беше означен с минус едно и имаше малка плочка с текста сервизна стая.

При копчето за минус две също имаше плочка с текст: контролна зала. За долните етажи липсваха обозначения.

Асансьорът спря толкова рязко, че стомахът на HP се преобърна. С периферното си зрение видя как Джеф зарови ръка в един от джобовете на гащеризона си…

— И така — каза мъжът.

— Не слизаме тук — каза Джеф механично.

— К’во?

Джеф извади револвера и го насочи към главата на мъжа. HP незабавно разпозна оръжието — същия револвер, който беше носил със себе си пред „Гранд“. Имаше предчувствие, че войнствен тип като Джеф не би се отървал просто така от напълно функциониращо оръжие…

— Контролната зала, веднага — заповяда Джеф.

Техникът не помръдна от мястото си.

Оподяволите…

HP се наведе напред и бавно свали ръката на Джеф, държаща револвера. После издърпа картата от колана на служителя и я допря до четеца. После натисна бутона минус две.

— Само спокойно… — той прочете името под снимката на картата. — … Йохен, и всичко ще мине добре.

Техникът като че мислеше да каже нещо, но в последния момент изглежда размисли и затвори уста.

HP погледна към огледалото на тавана.

Въпросът беше колко време ще мине, преди пазачът горе да забележи нещо нередно.

Само че ако подозренията му бяха верни, пазачите гледаха в съвсем различна посока. Той свали бавно фейк очилата си и ги пъхна в джоба. Край на маскарада или поне почти…

Асансьорът спря на минус втория етаж и вратите се отвориха. Голямото фоайе беше празно и през няколко гигантски прозореца отстрани се виждаха дълги, осветени тунели с редици сървърни шкафове. Но прозорците към контролната зала бяха това, което заинтригува HP най-много. Трийсетина работни места, подредени във форма, напомняща половината на амфитеатър, с големи екрани най-отпред, където би трябвало да се намира сцената. Виждаше гърбовете на поне осем души там, вътре.

Джеф избута техника Йохен пред себе си.

— Вратата.

Този път мъжът не протестираше. Приближи картата към четеца, намиращ се до тежката стоманена врата, след което отстъпи встрани.

HP отвори вратата и направи знак на другите двама да влязат вътре. Устата му изведнъж се оказа пресъхнала.

— Никой да не мърда — изрева Джеф и вдигна револвера право във въздуха.

Lights, camera, action!

[1] Марка ароматизатори за кола, оформени като иглолистни дървета. — Б.пр. ↑

[2] Юбилейната кралска карета, която носи името на модела, към който принадлежи — sjuglasvagn (буквално карета със седем прозореца), покрити конски карета с по три прозореца от двете страни и един отпред. — Б.пр. ↑

27. PRINEVILLE

— Добро утро на всички. Името ми е полковник Андре Пелас и за съжаление, имам да споделя с вас тревожна информация. Изглежда съществуват планове в напреднала фаза за осуетяване на сватбата. Подозираме, че тези хора може да са замесени по някакъв начин.

Той кимна на Рунеберг, който смени картината.

На прожекционния апарат се появи снимка и тя несъзнателно прехапа долната си устна.

— Хенрик Петершон, псевдоним HP или 128-ми. Петершон има досие в полицията, включително за непредумишлено убийство. Заподозрян е за нападението в „Кунгстредгорден“ преди две години, а освен това е, както може би знаете, издирван по подозрения за атентат пред „Грандхотел“ преди около седмица.

Тя видя как полицаите около нея кимат и направи всичко възможно да изглежда равнодушно.

— Другият е наш по-нов познайник.

Рунеберг смени снимката.

— Магнус Сандстрьом, в определени кръгове известен също и като Фарук Ал-Хасан. Сандстрьом вероятно е мозъкът зад автономна групировка, наречена Играта. Той е свръхинтелигентен, особено манипулативен и следва да се счита за много опасен. В момента издирваме интензивно тези двама господа и смятаме, че сме стеснили кръга около тях. Така че имаме добри шансове да ги заловим преди сватбата утре, но ако по някаква причина не успеем, всички ще получите техни снимки.

Той погледна към Рунеберг.

— Снимките са в папките пред вас заедно с карти, график и всички номера за връзка, включително мобилния номер на полковник Пелас — допълни Рунеберг.

— Благодаря, комисар. Нека пожелая успех на всички ви утре и да добавя, че лично аз, както и Държавният маршал и Негово величество кралят, сме много благодарни за усилията ви. Да се надяваме, че ни предстои тихо и спокойно денонощие…

* * *

Очи, ококорени като паници, зейнали усти, пребледнели лица.

Джеф избута техника и направи няколко решителни крачки надолу по малкото стълбище, водещо към дъното на залата. Револверът продължаваше да сочи към тавана.

— Кой е шефът тук?

— Аз — едър мъж с бяла риза с къси ръкави и калъф за писалка в предния й джоб се изправи от офис стола си.

— Сядай! — Джеф насочи револвера към него.

Онзи се поколеба няколко секунди, но после се подчини.

Джеф продължи надолу по стълбите, докато стигна до работното място на мъжа. HP го последва бавно, докато се оглеждаше. Вътре нямаше камери точно както предполагаше…

Профсъюзите не обичаха хората да бъдат снимани, докато работят на бюрата си…

Двама от операторите размениха погледи, после нервни усмивки…

Джеф беше застанал пред компютъра на началника. HP остана малко по-назад, докато Джеф бавно разкопчаваше велкрото на единия от джобовете на гащеризона си.

— Ето.

Той извади голям USB стик и го остави на масата пред шефа.

— П-плъгни го, после стартирай файла на име Bamse.exe. След това ще получиш нови инструкции…

— Окей…

Началникът сложи ръка върху USB паметта и бавно я придърпа към себе си. HP хвърли бърз поглед през рамо. Забеляза погледите на останалите оператори.

Ужас?

Да, но това не беше доминиращото чувство. По-скоро…

Очакване…!?

Началникът се наведе напред към USB портовете отстрани на един от мониторите.

Ларинксът на Джеф беше като увеселително влакче. Револверът трепереше притеснително.

С периферното си зрение HP видя как техникът Йохен внимателно се приближи. Началникът обърна стика от правилната страна и го придвижи към USB порта. Когато се протегна напред, ръкавът на ризата му се плъзна нагоре и разкри долната част на татуировка. Капка пот се отдели от единия му бакенбард и си проправи път по бузата.

— СПРИ! — викна HP изведнъж.

Началникът се стресна и изпусна стика на бюрото.

— К-к’во? — Джеф се обърна към него.

— НЕ вкарвай паметта, чуваш ли… — изръмжа HP на мъжа, който отново беше вдигнал USB стика.

— А-ама чакай. Бамсе… — започна Джеф.

— Наистина ли вярващ, че може просто да пъхнем паметта с вируса ей така?

HP направи крачка напред и грабна USB стика от ръката на началника.

— Кажи ми какво ще се случи… — каза му той.

— К-к’во?!

HP извади електрическия пистолет от джоба си и натисна спусъка наполовина, което накара синята светкавица да подкара конвулсивния си танц между металните връхчета.

— Кажи какво ще се случи, ако плъгнеш този стик в системата, иначе ще изстрелям петдесет хиляди волта право в дебелия ти задник!

— Ъъх, ама чакай, значи… — запротестира мъжът.

HP го мушна с връхчетата в гърдите и той незабавно се разтърси в бурни спазми.

— АААААГГГЛГЛЛГГ!!

HP дръпна обратно електрическия пистолет и остави мъжа да се свлече на пода. Тялото му продължи да се гърчи няколко секунди, преди да застине. Из стаята се разнесе слаб мирис на изгоряла коса.

HP се обърна бавно и посочи с пистолета към техника, който веднага отстъпи.

— Каквоправишподяволите HP! — Джеф беше пребледнял, но HP го игнорира.

Настроението в стаята рязко се беше променило и страхът вътре почти можеше да се пипне.

Той направи няколко крачки нагоре по стълбите, спря пред най-близкия оператор и вдигна електрическия пистолет.

— Какво щеше да стане, ако бяхме плъгнали мемори стика?

— Системата щеше директно да се изключи… — отвърна мъжът моментално.

— Отлично, и какво още?

— Ъъ, лампите щяха да изгаснат, токът и асансьорите да спрат. Алармата, п-пазачите…

Мъжът преглътна два пъти, но HP размаха пистолета пред него, подканвайки го да продължи.

— Пазачите, ченгетата, военните… Всички!

HP обърна глава към Джеф. Но мисълта на планината от мускули изглежда изоставаше.

— Това е капан, Джеф. Знаели са, че ще дойдем, не е ли така?

Той премести пистолета по-близо до лицето на оператора и отново остави синия пламък да запращи между връхчетата.

— Не и така… — мъжът вдигна ръце и се облегна колкото може по-назад в стола. — Т-тунела, трябваше да дойдете през тунела… Всичко беше…

— Беше какво!? — Джеф изглежда си беше възвърнал говорната способност.

— Т-тест, един вид упражнение. Така ни казаха. Не…

Операторът надникна над парапета към трупясалия се началник, който беше започнал да хлипа в ембрионална поза.

— Т-така…

— МАМКА МУ! МАМКА МУ! МАМКА МУ!!!

Джеф изглежда не знаеше къде да се дене.

HP му даде няколко секунди да се поуспокои.

— Всичко отиде! Ако не плъгнем вируса, можем спокойно да…

Джеф клатеше бавно глава. Свали ръката с револвера към пода и HP видя как техникът Йохен предпазливо се премести малко по-близо.

— Само се успокой, Джеферсън — каза HP. — Състезанието не е приключило. Само дръж под око нашия герой ей там.

Той прибра електрическия пистолет, обърна гръб на Джеф и започна да бърника непропорционално голямата катарама на раницата.

Джеф погледна нагоре към Йохен, откри, че той се е приближил, и вдигна бързо револвера.

— Назад — изръмжа той.

Йохен вдигна ръце пред себе си:

— Успокойте се, момчета, нямате шанс — каза той с по-остра и далеч не толкова приветлива интонация като по-рано. — Успяхте да влезете противно на всички очаквания, поздравления. Но отрядът за бързо реагиране е горе. До този момент алармата вече се е задействала…

Той направи половин крачка напред.

— Джеф, нали така се казваше? Слушай, Джеф. Никога няма да успеете да саботирате системата. Обезопасена е срещу идиоти, при всеки опит да пъхнете нещо, тя ще се изключи. Освен това нямате къде да бягате…

Още половин крачка.

— Най-доброто, което можете да направите, е да се предадете!

Ръката на Джеф, държаща револвера трепереше още по-силно отпреди.

— От отряда за бързо реагиране сигурно вече са тръгнали надолу по стълбите. Ще нахлуят всеки момент и не би искал да те заварят с оръжие в ръка, схващаш ли?

Йохен направи още една стъпка напред, търсейки контакт с очите на Джеф. Протегна ръка към цевта на револвера…

— Хайде, Джеф. Обещавам да ти помогна. Всичко ще се наре… ГЛГРРГРРЛРРРР!!!

Електрическият шок накара мъжа да се разтресе като пневматичен чук. Устата му се отваряше и затваряше, очите така се завъртяха назад, че се виждаше само бялото.

HP остави пистолета, допрян до ръката на Йохен сигурно пет секунди, преди да се отдръпне.

На мига всички носещи мускули на мъжа спряха да функционират и тялото му се срина на пода. Вонята на урина се разнесе бързо из стаята.

— Това беше глупаво! — каза HP през зъби на изпадналия в безсъзнание служител, докато го подритваше с върха на обувката си.

— Вероятно военен или бивш такъв… — каза после на Джеф, но той изглеждаше твърде шокиран, за да реагира. — Никога не съм виждал техник с толкова чисти ръце. Няма мръсотия под ноктите или стари лекета от масло. Спазваше перфектна дисциплина по радиостанцията, а и говореше така по военно надуто. Баща ми звучеше така. Зелена светлина, подсигуря и господа, кой говори така? И естествено, идиотът нямаше как да не се направи на герой…

Джеф продължаваше да не отговаря. HP сви рамене и постави раницата на бюрото.

След два опита успя да се справи със сложната закопчалка с код и вдигна твърдия капак.

— Ето!

Извади бутилка вода и я метна на Джеф. Той улови бутилката и за секунда-две като че не знаеше какво да прави с нея. После мозъкът му най-накрая влезе в час, той издърпа тапата със зъби и отпи няколко големи глътки.

— Пичът имаше известно право — каза HP, поглеждайки към големия часовник на отсрещната стена. — Отрядът за бързо реагиране със сигурност е напът, вероятно имаме по-малко от десет минути.

Той извади гумиран преносим харддиск от раницата, а след това и чифт белезници.

— Предлагам да прибереш оръжието, Джеф, момчетата тук разбраха, че сме на сериозно — нали така?

Никой от операторите не каза нищо, но ужасените им погледи бяха достатъчен отговор.

HP остави харддиска на бюрото пред най-близкия оператор.

— Плътни го, ако обичаш…

Операторът се протегна към правоъгълния харддиск. Ръцете на мъжа трепереха толкова силно, че му беше трудно да вземе малкия кабел, който се подаваше от задната му страна.

— Ч-чакай! — Джеф изглежда отново проговори. Той прибра револвера в един от джобовете на гащеризона и направи две крачки към HP.

— Не можем да вкараме вирус. Нали сам го каза. Алармата…

HP кимна на оператора и махна леко с електрическия пистолет, за да подчертае заповедта си. Мъжът се наведе напред и плъгна кабела. Мониторите на бюрото пред него примигнаха. Цялата зала сякаш затаи дъх. Стрелката на стенния часовник отмери една секунда.

Две.

Няколко…

* * *

— Хубаво е пак да си при нас, Нормѐн — засмя се Рунеберг, докато вървяха по коридора. — Но все още не разбирам напълно. В смисъл, Хенрик Петершон е… — той спря за момент, докато отминат двама други охранители. — … брат ти. Защо искаш да…

— Всъщност е съвсем просто, Луде. Никой не познава Хенке по-добре от мен, никой друг не знае как действа той…

— Е, има известна логика в това, но какво ще стане, ако…

Те минаха покрай отворена врата и тя мерна Стигсон и Самер вътре заедно с трети мъж, когото разпозна мъгляво от телевизията.

— Готова съм да направя всичко необходимо, за да спра Хенке и тези, които стоят зад него — каза тя прекалено високо. — Но за съжаление, трябва да те помоля за още една услуга, Луде — добави тя, след като подминаха вратата. — И то много голяма…

* * *

Нищо не се случи.

— Отвори екселския файл, който се казва R-day. После ще направиш търсене на личните номера, изброени там — каза HP възможно най-овладяно. Сърцето му биеше толкова здраво в гърдите, че почти му се струваше, че може да види гащеризона да потреперва.

— Използвай базата данни на Крепостта. Досиета, резултатите от търсачки, глоби за паркиране, есемеси, телефони, имейли, фейсбук, медицински картони, шибаните им ICA карти, искам всичко!

Операторът отвори уста, за да каже нещо, но HP го прекъсна.

— Ако бях на твое място, щях да протестирам по-малко и да работя повече…

Той изпращя с електрическия пистолет на десетина сантиметра от лицето на мъжа.

Операторът помисли две секунди, после стисна устни и кимна. След това натрака няколко команди на клавиатурата.

— Разбираш ли, Джеф, няма да вкараме нищо. Те точно това очакват от нас — продължи HP, стараейки се да звучи значително по-спокоен, отколкото беше всъщност. — Вместо да действаме според първоначалния си план, да опитаме да разрушим нещо, което не може да бъде разрушено, и после да вдигнем ръце във въздуха — ще направим нещо напълно различно. Ще измъкнем нещо — нещо страшно ценно. Нещо, с което това място е бъкано, схващаш ли?

HP надигна вежди в подканваща физиономия.

— Информация — промълви Джеф. — Но това как ще ни помогне? Как малко крадена информация ще спре PayTag?

— Ей, в списъка има сигурно петстотин имена — прекъсна ги операторът.

— Почти позна, добри ми човече — усмихна се HP. — В първата част има сто имена. Всички редактори на всички вестници в Швеция, освен това шефовете на новинарските емисии на всички възможни телевизионни и радио канали, а накрая банда с фамилиите Бониер[1] и Валенберг[2].

— А във втората? — Джеф изведнъж придоби по-бодър вид.

— Във втория списък има 349 имена. Точно 349[3] — вече започваш ли да разбираш?

[1] Бониер е шведски род от еврейски произход, чиито членове се занимават с книгоиздаване още от началото на 19-и век, а впоследствие се включват в дейността и на вестници, други масмедии, университети и публичната администрация. — Б.пр. ↑

[2] Семейство Валенберг е виден шведски род, занимаващ се с банкиране от много поколения насам, а измежду членовете му освен това има и индустриалци, политици, дипломати и филантропи. — Б.пр. ↑

[3] Броят на депутатите в шведския парламент. — Б.пр. ↑

28. NINJAS

— Готов ли си за последното действие?

Джеф кимна.

— Добре, тогава тръгваме. Стискай палци! — той напъха харддиска в раницата, заключи капака и закопча металната катарама на гърдите. Успя да окачи картата за достъп със снимката на механика на едната презрамка. Синият пуловер беше два номера по-голям, а униформените панталони бяха напикани, но трябваше да свърши работа.

— Момчета, най-доброто, което можете да направите, е да лежите мирно под бюрата си около десет минути и да се стараете да дишате през носа — викна на мъжете в стаята.

Надяна предпазната маска на главата си, взе димката, скъса защитата и я запали. Минаха само трийсет секунди, докато стаята се изпълни с гъст лепкав дим.

Той отвори стоманената врата, запали нова факла и я хвърли във фоайето с асансьорите.

Изчакаха няколко секунди. В далечината запищя аларма.

— Сега!

Минаха през опушената зала. Едва виждаха собствените си ръце, а защитните маски не подобряваха особено нещата.

Джеф стъпи на пръсти и използва дръжката на револвера, за да строши глобуса на камера на тавана. После се добраха слепешком до единия край на залата, седнаха на пода и опряха гърбове в стената.

Точно до тях имаше метална врата със символа за стълбище и зелена табелка, означена авариен изход.

Чуха шумолене от другата страна на вратата, тропот на кубинки по стъпалата, пращене на радиостанции.

— Всеки момент — прошепна HP и извади белезниците от джоба си. — Fire at will, Джеф!

Джеф вдигна револвера към тавана и стреля два пъти. Каменните повърхности в стаята помогнаха за усилването на звука и го направиха още по-оглушителен.

— Стрелба! — изрева някой от другата страна на металната врата. — Пригответе се за нахлуване!!!

Джеф плъзна оръжието по пода и сложи ръце на гърба си.

HP му сложи бързо белезниците, но остави ключа в ключалката. В следващия миг вратата се отвори широко почти право в лицата им, приклещвайки ги в ъгъла.

През пролуката HP видя отряд въоръжени, облечени в черно мъже, носещи маски и шлемове, да се втурват вътре.

Двамата с Джеф продължаваха да се притискат към стената, за да бъдат възможно най-незабележими. Мъжете изчезнаха в дима, откъм стоманената врата на контролната зала се чуха кратки команди.

— GO! — изкрещя някой. Чу се трясък, когато нахлуха вътре, и в същия миг HP и Джеф се изправиха на крака, заобиколиха вратата и изтичаха на стълбите.

Втурнаха се нагоре, вземайки по две стъпала наведнъж.

— Имаме макс две минути, преди да се усетят — изсъска HP през маската.

Вратата към приземния етаж беше отворена и те чуваха развълнувани гласове и пращене на радиостанции, идващи отгоре.

Спряха за няколко секунди на предпоследната площадка, за да си поемат дъх.

HP свали маската на Джеф.

— Последен напън, готов ли си?

— Йеп, но трябва да се ометем, преди да са намерили голия Йохен… — той кимна към прекалено голямата униформа на HP и като че ли искаше да каже още нещо, но HP вече го беше повлякъл нагоре по стълбите, хванал здраво белезниците.

Трима от облечените в черно гнездяха около вратата. Веднага щом HP и Джеф се приближиха, те вдигнаха автоматите си.

— Единият е заловен — изрева HP толкова високо, колкото можеше през предпазната маска. — Другият все още липсва. Покрийте вратата, за да не се изплъзне!

Мъжете се вторачиха в HP, местейки погледи между дрехите му, ID картата на гърдите и закопчаните ръце на Джеф.

После отстъпиха встрани и HP успя да се провре между тях.

Когато ги подминаха, един от мъжете го потупа по гърба.

— Изведи го отвън при останалите…

HP продължи през преддверието, тикайки закопчания Джеф пред себе си като щит.

Избута настрани няколко пожарникари, парамедици и още куп други хора, които говореха или по радиостанции, или по мобилни телефони.

Насочи се към главния вход, вече можеше да види прожекторите отвън през стъклените врати.

Изведнъж някой го сграбчи отзад. Едър четвъртит тип, коса първи номер, костюм и мокасини.

— Това един от тях ли е? — излая мъжът на английски.

— Yes — изкрещя HP и опита да продължи, но мъжът продължаваше да го държи.

— Добра работа, момче. Как се казваш?

— Андерсон — викна HP през маската, опитвайки повторно да се отскубне от хватката на мъжа.

— Името ми е Томас, аз съм шеф по сигурността за целия PayTag. Потърси ме, след като го заключиш тоя тук, искам да чуя повече. Ти си точно такъв служител, каквито искаме във фирмата!

— Sure! — викна HP.

Мъжът отпусна хватката и HP и Джеф продължиха навън през входната врата.

Широката площадка беше пълна с коли. Полицейски автомобили, линейки, пожарни и няколко черни минибуса със затъмнени стъкла.

Имаше лампи навсякъде, прожектори от сградите, колите. Хора обикаляха и светеха с фенери, въпреки че лятната нощ не беше особено тъмна. Групичка облечени в черно полицаи с пълно бойно снаряжение стояха скупчени и си приказваха, но когато го забелязаха, веднага престанаха.

— Още един заловен! — викна HP. — Къде държите другите?

— Ей там в буса — каза единият от полицаите и кимна към автомобила малко по-нататък. — Ние ще го поемем този тук. Добра работа!

Двама широкоплещести полицаи пристъпиха напред и хванаха Джеф за ръцете.

В същия миг HP завъртя ключа и отключи белезниците.

Джеф се изстреля като ракета. Събори на земята двамата полицаи, които стояха право пред него, и продължи право през паркинга.

Краката му помпаха като бутала, завихряйки чакъла около стъпалата му.

— Той се измъква, измъква се — изрева HP и точно както се надяваше, ченгетата веднага го погнаха.

— Дръжте го, мамка мууу!

— Стой, стой, по дяволите…

Джеф продължи по пътя с поне десет полицаи по петите си!

HP изчака няколко секунди и се втурна към вана, който мъжът беше посочил, голям и черен, с двойни врати отзад, точно като тези, които бяха паркирали пред собствения му вход.

Той сви длан над задното стъкло и надникна през решетката. Нора и Хаселквистът седяха вътре един срещу друг, и двамата с ръце на гърбовете. Късмет, че запази ключа от белезниците… Устоя на изкушението да почука на стъклото и вместо това изтича към предната страна.

Ченгето на шофьорското място беше успяло да излезе наполовина от колата, когато HP навря електрическия пистолет в стомаха му. За разлика от двамата мъже долу в Крепостта полицаят нададе само изненадана въздишка, преди да се свие на земята. Вероятно батерията на пистолета вече почваше да издиша…

HP извлачи мъжа между две други коли и скочи на шофьорското място.

Нямаше смисъл да сваля раницата, освен това искаше да му е подръка за всеки случай.

Протегна ръка към стартера.

Мамка му, ключове ги нямаше, а не бяха и зад сенника!

Ченгето явно ги беше взело със себе си, как не се беше сетил. Но не смееше да слезе и да се разрови из джобовете на мъжа. Сви се под волана и откърти пластмасовия капак. Затърси правилните кабели, докато пулсът гърмеше в тъпанчетата му.

Това беше вторият ван, който свиваше днес, упражнението прави майстора.

Някъде далеч в мрака отвън прожекторите той чу вик, последван незабавно от други.

Вероятно ченгетата бяха настигнали Джеф и се опитваха да го преборят. Ха, успех…

Ръцете му трепереха от адреналин, но той ги принуди да се подчинят. Намери нужните кабели, уви ги и ги допря до друг, син кабел, който вече беше отделил настрана. Малка искра, после стартерът завъртя. Той натисна педала на газта. Веднъж, два пъти.

Двигателят тръгна с кашляне…

Когато погледна нагоре, видя четвъртитият шеф по сигурността да се задава, тичайки право към буса. Отзад го следваше цяла глутница ченгета с черни униформи. HP пришпори двигателя, огледа се и потърси най-бързия изход оттам.

Отляво пътят беше блокиран от две пожарни коли, отдясно пък от друг полицейски бус.

Единственият път за бягство беше право напред. Право в гъмжилото.

Сърцето щеше да изскочи от гърдите му.

Here goes!

Той даде газ, набивайки педала до дъно. Четвъртитият спря намясто и остана напълно неподвижен право на пътя на HP.

Двигателят на вана ревеше, разстоянието се смаляваше светкавично.

Двайсет метра.

Десет.

Мъжът не мърдаше.

HP стисна волана, търсеше заобиколен път, но не намери такъв. Премести левия крак на спирачката.

Четвъртитият не даваше никакви признаци, че възнамерява да се премести.

По дяволитееее!

В мига, в който HP отпусна газта, двама от полицаите се хвърлиха върху гардероба и го издърпаха встрани. Изведнъж пътят беше свободен.

— Chicken!!! — изкрещя HP и отново надъни педала до дупка.

Изведнъж усети бълбукане в гърдите, вкусът на адреналин пареше езика му.

Можеше да стане!

Можеше и да станеее!

Бусът летеше нагоре по рампата, връхлитайки нататък към портата.

Купчина ченгета в черно лежаха по средата на пътя до върха, но изглеждаха твърде заети с борбата с Джеф, че да забележат буса, докато ги заобикаляше.

HP прокара ръка по таблото, видя няколко копчета в горната част, които изглеждаха обещаващо, и натисна колкото се можеше повече от тях.

Сините светлини при предното стъкло замигаха, а секунда по-късно на помощ им се притече и сирената.

Портата беше започнала да се отваря още преди да влезе в полезрението му.

Мехурът в гърдите му се изду през гърлото му, достигна устата и в мига, в който бусът мина покрай решетката, той избухна в истеричен смях, от който почти му заглъхнаха ушите.

Elvis has left the fucking building!

29. INFORMATION IS POWER

— Ало?

— Добър ден, скъпи приятелю, или може би по-правилно ще е добро утро. Но вероятно не смятате, че е твърде добро. Предполагам, че сте малко обезпокоен…

— Обезпокоен не е точната дума!

— Разбирам и естествено, дълбоко съжалявам, че нещата не минаха по плана.

— Вие… съжалявате?

— Разбира се, аз съм също толкова огорчен, колкото и Вие, но искам същевременно да Ви уверя, че правим всичко възможно да си възвърнем откраднатата информация.

— В момента уверенията Ви не струват много. Веднага щом овладеем ситуацията, Вие ще сте основният ни приоритет. Ако бях на Ваше място, щях незабавно да преустановя цялата дейност и да се скрия някъде далеч. Когато сме готови…

— Да не прибързваме, мистър Блек. Ядосан сте, което е напълно разбираемо. Но не превръщайте приятел във враг заради това. Разберете, човек никога не знае кой ще се окаже крайният притежател на харддиска…

— Искате да кажете, ако първи успеете да се доберете до него?

— Ако нещата се развият така, мога още отсега да Ви успокоя, мистър Блек. Естествено, аз лично ще бъда гарант, че информацията ще остане в сигурни ръце. Че Вие и PayTag не рискувате каквото и да е…

— Аха, сега разбирам… И Вашите гаранции, естествено, имат цена…?

— Нищо на този свят не идва гратис, мистър Блек, и точно Вие би трябвало да знаете колко ценна може да бъде информацията, не е ли така?

— Предупреждавам Ви…

— Мислете внимателно, мистър Блек. Ако бях във Вашата позиция, щях да претеглям думите си със златни везни. И така, какво искахте да кажете?

— … нищо.

— Хубаво, изглежда вече се разбираме малко по-добре. Ще се обадя скоро и се надявам тогава да нося подобри новини. Засега дочуване.

* * *

— Откъде, по дяволите, знаеше…? — Хаселквистът разтърка китките си. — Че ни очакват, имам предвид.

Започваше постепенно да просветлява и птиците в гората наоколо вече бяха подхванали Абсолют смърчова гора[1]…

HP сви рамене, нахлузи си суитшърта и запрати храчка сред копривата.

— Беше усещане преди всичко. През цялото време някой сякаш беше крачка пред нас. Първо долу в тунела, после онзи хеликоптер. Като че от самото начало са знаели къде сме и са ни държали под око. Освен това получих предупреждение…

— И от кого?

— Ами от един приятел, може да се каже…

Той смачка на топка смърдящата на пикня униформа на техника, напъха я под една от седалките и извади цигара. Яростният приток на адреналин, който през последния час караше ръцете му да треперят като от паркинсон, вече беше утихнал. Хаселквистът все още не изглеждаше съвсем доволен.

— Но откъде взе нещата, електрическия пистолет, харддиска с личните номера… Кога успя да уредиш всичко?

— Имам стар приятел, който живее до „Скугсшюркогорден“…

HP сви длани около цигарата.

— Той може да изнамери почти всичко, стига човек да е готов да си плати — промърмори той с крайчеца на устата, докато се бореше със запалката. — Трябваше само да намина, да позвъня на вратата и да помоля учтиво. Нали ми казахте да измисля backup план…

Цигарата най-накрая се запали, той направи дълбока дръпка, след което изпрати дима към върховете на смърчовете.

Sweet!

— Какво ще стане с Джеф? — този път се обади Нора.

— Няма страшно, ще се оправи. Престъпни заплахи, нахлуване в частна собственост, малко агресивна съпротива в комбинация с насилие срещу служебно лице. Ако няма предишни присъди, ще се отърве с глоби. Макс два месеца затвор. На открито[2]… — добави той, тъй като тя изобщо не изглеждаше толкова облекчена, колкото се беше надявал.

Защо не можеше да се научи просто да си затваря устата!

— Но не разбирам защо… — изхленчи Хаселквистът. — Защо не ни хванаха много по-рано. Защо ни оставиха въобще да влезем в Крепостта?

— За бога, Кент, помисли малко — изръмжа Нора. — Какъв по-добър PR за PayTag от това да заловят група интернет терористи на местопрестъплението? Да покажат на света и на клиентите колко ефективна е системата им за сигурност и едновременно с това колко отчаяни и зли сме ние, противниците им? Ако не сте с нас, значи сте с терористите, този номер е сработвал и преди. Мамка му, как не се сетих още в началото…

Тя вдигна пръчка от земята и раздразнено направи няколко черти в чакъла.

— Директивата на ЕС за съхранение на данни сигурно ще профучи през всеки европейски парламент, също както законите за тероризма направиха след единайсети септември. После за PayTag ще остане само да осребрят печалбите. Водача създаде издирван терорист и го сдружи с още няколко удобни изкупителни жертви. Хора, чийто потенциал вече е изчерпан…

Тя нарисува напречни линии над чертите в чакъла, превръщайки ги в кръстове.

Четири на брой…

Известно време никой не проговори.

После Хаселквистът отново отвори уста, но Нора беше по-бърза.

— Трябва да е бил той, досещаш се, нали?!

HP не отговори.

— К-кой, не разбирам? — проплака Хаселквистът.

— Източника, Манге. Трябва той да ни е измамил.

— Не е сигурно — промърмори HP.

— Естествено, че е… — Хаселквистът изглежда най-накрая влезе в час:

— Всичко беше негова идея! Той ни събра — мен, Нора, Джеф…

— И теб, HP — каза Нора, продължавайки да чертае в чакъла.

— Може да има и други обяснения. Може самият той да е бил измамен, Водача може…

— Ти май отказваш да го проумееш — изсъска Нора и запрати пръчката в храстите. — Прецакани сме, здраво сме прецакани от някого, който е експерт в тоя тип mind-games. Доколкото знаем, Манге е работил директно за Водача, може би дори…

Тя се спря.

— Какво, какво мислеше да кажеш, Нора? — изръмжа й HP обратно. — Може ли да чуем брилянтното ти заключение!

— Знам, че Манге ти е приятел, но може би трябва да обмислиш възможността, че той всъщност Е Водача…

— Невъзможно!

— Защо? — Хаселквистът изглежда зае страната на Нора.

— Защо съм срещал Водача, вече ви казах. Казва се Таге Самер и е на около седемдесет години…

— Откъде знаеш, че той е Водача, той ли ти каза? — отново Нора, явно вече се бяха съюзили и се редуваха.

— Даа, или нее, всъщност не точно…

Той сам чу колко колебливо звучеше.

— Ето какво: срещнах го в гората. Той ми даде мисия, напълно откачена, която в никакъв случай не можех да изпълня. Искаше да нападна кралското семейство, чат ли сте?

Никой не каза нищо, изглежда и двамата изчакваха да продължи.

— Оттогава ме преследват, опитват се да ме побъркат…

— Тогава ли реши да застреляш Блек? — попита Нора.

— Ъъхх… да или не. Значи, тогава не бях на себе си…

— Но какво би спечелила Играта, ако откачиш? Имам предвид ако искаха да изпълниш мисията…

Той нямаше отговор на този въпрос. Факт беше, че все още му липсваха голяма част от парчетата, за да нареди пъзела.

— Манге е мъртъв — отряза той. — Ако не друго, това доказва, че…

— Знаем ли го всъщност? — Хаселквистът като че ли вече влизаше в релси. — В смисъл Нора видя само как плевнята хвръква във въздуха. Ами ако Манге се е измъкнал?

— Мне, тук трябва да се съглася с HP — каза Нора. — Никой не може да е преживял онзи взрив, в това съм сигурна!

Стана тихо за няколко секунди, докато Хаселквистът размишляваше.

— Но да кажем така. Хеликоптерът е бил там, за да даде шанс на Манге да се разкара. Да създаде диверсия, така че да тръгнем без него. Това, което не са предвидили, е, че взривното вещество ще гръмне, нали трябваше да бъде в буса. Не си ли спомняте как Манге протестираше, когато Джеф каза, че трябва да прехвърлим оборудването?

Хаселквист звучеше все по-разпалено.

— Така трябва да е било. Хеликоптерът е щял да му даде шанс да се измъкне, така че ние да влезем в тунела сами. Това се връзва и с GPS предавателя, който намерих отзад във вана. Трябвало е да ни следят, след като продължим сами без Манге…

Нора сякаш искаше да каже нещо, но Хаселквистът я изпревари.

— Значи, щом сменихме автомобила, те ни изгубиха. Дебнали са като идиоти в тунела, докато ние се вмъкнахме по главния път. Всичко се връзва…

HP не отговори, вместо това се изправи и отпраши навътре в гората.

— Къде отиваш? — извика Нора след него.

— Да пикая — промърмори той главно на себе си.

Нямаше никакво желание да продължава тази дискусия. Манге беше мъртъв, Самер беше Водача. Ако Манге по някакъв начин е бил замесен, бедният очилат дребосък по всяка вероятност е бил подмамен също като него самия и двамата паляци там, при колата.

Той спря, извади джойстика и се прицели в един мравуняк. Някой ги беше предал, това поне беше пределно ясно. Но ако не е бил Манге, кой беше тогава?

Още един въпрос, на който липсваше отговор…

— И какво ще правим сега? — каза Нора, когато той се върна при буса с нова цигара в устата.

— Ще се върнем обратно в цивилизацията, ще намерим компютър с добра връзка и ще пратим съдържанието на харддиска на всяка възможна новинарска редакция, както, естествено, и на личните пощи на депутатите.

Той дръпна дълбоко.

— Това трябва да им даде материал за размисъл преди гласуването на директивата. Доста шокиращо изживяване си е — продължи той — да ти хвърлят в лицето по такъв начин всички следи, които си оставил в нета. А и вестниците ще си получат своето. Помислете само колко благини се крият вътре.

Той кимна към раницата си.

— Изневери, данъчни измами, злепоставящи контакти от всякакъв възможен характер. You name it!

Той се засмя и поклати глава.

— Може дори да се стигне до прегласуване… И в такъв случай…

— … PayTag, Блек и Играта са свършени! — допълни Нора.

Сега гласът й звучеше малко по-доволно.

— Никакъв шанс да се съвземат след това. Не само защото най-издирваният човек в Швеция ги е надхитрил и е успял да влезе и да излезе от супер сигурната им подземна инсталация…

HP измърмори нещо, довърши цигарата си и смачка фаса в чакъла.

— … още по-важното е, че харддискът доказва, че те наистина са разработили средство, с което да си присвояват информацията на клиентите. Да подбират това, което е от интерес, и после да преработват данните в продаваем актив. Точно както подозирахме през цялото шибано време!!! Няма начин някой да ги наеме след това…

— Значи всичко свърши… — въздъхна Хаселквист.

— Ние спечелихме, те загубиха. Game over!

HP тъкмо щеше да отговори, но вместо това се спря и вдигна ръка. В далечината се чу звукът на сирени.

След което внезапно настана тишина.

— В колата, бързо — изсъска той.

* * *

Ясно синьо небе, нямаше дори самотен облак. Прозорецът в кухнята беше открехнат и пропускаше лек полъх летен въздух. Перфектното време за сватба, оставаше само да поздравят младоженците.

Тя се събуди много преди алармата да зазвъни, в главата й се беше забила през нощта песен на Кент и въпреки че мозъкът й имаше предостатъчно други занимания, на които да се отдаде, текстът продължаваше да върви на repeat в ушите й. Отново и отново…

Не знаеш нищо за мен.

Не зная нищо за теб.

Тя зареди капсула кафе в еспресо машината и изчака търпеливо тънката кехлибарена струйка да изтече докрай, преди да вземе чашата.

Кафето влезе без проблеми, но със сандвича беше по-зле. От нервност стомахът й вече се беше свил наполовина и не беше останало много място.

Тя затвори очи и си пое две дълбоки глътки въздух, остави настрана чашата кафе и протегна ръце пред себе си. Песента продължаваше да се върти в главата й.

Не знаеш нищо за мен.

Не зная нищо за теб.

Оставаха само няколко часа, а тя все още не беше взела решение.

Или може би го беше направила отдавна…

Как се чувстваш сега?

Нещо изпитваш ли?

Пееше Йоке Бери в главата й.

Добър въпрос!

Адски добър въпрос дори.

Странно, но за първи път от много време тя се чувстваше учудващо съсредоточена.

Прехвърли схемата наум, опитвайки се да визуализира маршрута пред себе си. Всеки завой, всяка нова улица. Бронежилетката по тялото, слушалката в ухото — оръжието на бедрото.

Помогна й донякъде, но само след минута музиката се върна обратно.

Не зная нищо за теб…

Тя отвори кухненския шкаф и почти по рефлекс взе шишенце с хапчета. Претегли го в ръката си, чу малките капсули да шумолят от вътрешната страна.

Време беше да реши. Какво предпочиташе?

Черно или червено?

Тя отвинти капачката.

* * *

— Как, по дяволите, успяха да ни намерят толкова бързо?

— Не знам — изръмжа HP, опитвайки се да се задържи здраво в седалката.

Големият полицейски ван се клатеше наляво-надясно над чакъления път.

— Може би колата може да се проследи, не вярвах, че ченгетата са стигнали толкова напред в развитието си…

Прелетяха през една бабуна и за половин, секунда ванът се отдели от земята. При приземяването HP удари главата си в страничния прозорец.

— Деба!

Той опита да надникне през малкото прозорче на отделението за арестуваните отзад, но всичко, което видя, беше завихрен прахоляк зад буса.

— Колко са? — викна му Хаселквистът.

— Поне две. Сигурно идват и още!

— Чакай, по дяволите, трябваше да се сетим по-рано… — Нора разкопча колана си и се премести на предната седалка. Тя зачовърка полицейското радио и няколко секунди по-късно по говорителите зазвучаха развълнувани гласове.

9150, движат се право към вас, край.

Разбрано!

Хаселквистът се облегна на спирачката, завъртя волана и с контролирано поднасяне сви по един страничен път. Кой каквото ще да казва, но момчето можеше да кара…

Седемдесет[3], 9127, завиха наляво, сега се движат на север…

Разбрано, 9127. Седемдесет до всички коли, движат се на север, в посока към Нюбюгет…

Радиооператорът в Комуникационната централа звучеше далеч не толкова развълнуван, колкото полицаите, които участваха в преследването.

Двигателят на вана изрева, а пътят пред тях се стесни до тясна ивица. Но Хаселквистът не изглеждаше особено разтревожен.

— След двеста метра ще завия рязко наляво, така че се дръжте… — викна той.

— Откъдеподяволитезнаеш… — успя да каже HP, докато се опитваше да се задържи на мястото си, доколкото можеше.

— Карах рали тук преди няколко години… — отговори Хаселквистът.

Той наби спирачки и зави с ново поднасяне.

Седемдесет, 9127, отклониха се рязко, изгубихме… чакай.

HP затаи дъх.

Не, отново имаме контакт, движат се на запад.

Разбрано, 9127, хеликоптерът е напът.

— Ако хеликоптерът ни види, край — процеди Хаселквистът през зъби.

Той насочи буса по нов страничен път.

— Има само една алтернатива — каза после през рамо. — Трябва да слезете.

— К’во?!

— ТРЯБВА ДА СЛЕЗЕТЕ — изкрещя Хаселквистът, без да сваля поглед от пътя.

— Ще спра и ще ви оставя, после продължавам. Резервоарът е наполовина пълен и мога да ги държа на разстояние поне още трийсет-четиридесет минути. Ако не зацепят, че сте слезли, никога няма да ви намерят…

— Н-но ние сме насред гората… — започна Нора.

— Оттам минават жп релси.

Хаселквистът махна с ръка към страничния прозорец от нейната страна.

— Потърсете ги и тръгнете на юг. Имате два часа пеша до следващата гара. После остава просто да вземете влака до града.

— Но не можем просто да те оставим…

— Кента е прав. Нямаме друг избор — прекъсна ги HP. — Ако ни хванат, само след час харддискът ще се окаже в ръцете на Водача и тогава всичко това ще е било напразно…

Нора прехапа устни.

— Окей — каза после. — Кажи какво искаш да направим, Кента.

— Трябва ни малко буфер, някаква диверсия, за да успея да спра…

Седемдесет до всички коли, хеликоптерът пристига след около пет минути.

В момента се движат на запад. Освен това изглежда ни подслушват, така че преминаваме на резервната честота. От този момент минаваме на резервната честота, край на връзката!

Радиото изпиука и изведнъж замлъкна.

— Пожарогасителят… — Нора се обърна към HP и кимна към пода.

Отне му секунда, докато загрее.

Откопча колана си, подпря се между седалките и се наведе напред. На пода до стената имаше пожарогасител. За няколко секунди той махна гумените ремъци и го освободи.

В същото време Нора се прехвърли обратно на задната седалка.

— Отвори вратата — викна тя и той незабавно се подчини.

Тежката плъзгаща се врата веднага се изскубна от ръцете му и отлетя в отворено положение.

Той зяпна към отвора и дърветата, които профучаваха отвън само на метър от него.

— Спокойно — викна тя. — Държа те!

Но той се колебаеше.

— Хеликоптерът идва — изкрещя Хаселквистът от шофьорското място.

HP затвори очи.

Сега или никога.

Той откачи маркуча на пожарогасителя и дръпна предпазителя.

След това се изправи.

Нора веднага го хвана за колана.

— Дръжте се, ще намаля и ще ги оставя да приближат…

Хаселквистът отпусна газта и изведнъж те чуха сирените от полицейските автомобили отзад.

— Сега! — извика Хаселквист.

HP стъпи с единия крак върху прагчето за качване. След това изви тяло, показвайки се наполовина извън каросерията.

Коланът се вряза в десния му бъбрек и той усети захвата на Нора да се стяга около бедрото му.

Първата полицейска кола беше само на десет метра зад тях.

Той вдигна маркуча на пожарогасителя, прицели се…

Внезапно гумите на вана минаха през дупка, колата подскочи и главата му се удари странично в тавана. Той изгуби равновесие и за няколко милисекунди увисна в безтегловност.

Но Нора го хвана за ръката и го издърпа вътре.

По дяволите, за малко!

— Сега, сега! СЕГА!!! — викаше Хаселквистът от предната седалка.

HP отново се изправи, отново провеси тяло през вратата и стъпи на прагчето.

Вдигна маркуча и натисна здраво дръжката.

От дюзата избликна порой от прах и подхванат от попътната струя на буса, се приземи право върху предното стъкло на полицейската кола като голямо бяло одеяло.

Шофьорът веднага наби спирачки, но въпреки това HP продължи да пръска прах чак докато колата изчезна в облака зад тях. После изхвърли пожарогасителя и остави Нора да го издърпа обратно в купето.

Хаселквистът надъни газта до дупка.

— След сто метра има разклонение — изкрещя той. — Ще скочите, когато намаля на завоя. После само се скатайте, докато отминат…

— Разбрано! — HP се приближи обратно до вратата.

— Успех, Кента. Адски те бива в карането! — викна после на Хаселквист и получи кратко махване в отговор.

— Не забравяй раницата — каза Нора в ухото му.

Дабедеба!

Представи си, че беше забравил харддиска, това вече щеше да е Epic Fail!

Той придърпа раницата, която лежеше на пода и бързо я нарами.

— И катарамата! — Нора посочи към гърдите му.

Той измърмори нещо на себе си, но все пак се подчини и закопча неудобната метална катарама, свързваща презрамките.

Колата намали, после зави остро надясно.

— СЕГААА! — кресна Хаселквистът.

[1] Absolute е поредица сборни албуми, издавани от шведската звукозаписна компания EVA Records. Колекциите са на различна тематика, например Absolute Dance, Absolute Kidz, Absolute Hits и т.н. — Б.пр. ↑

[2] Затворите в Швеция имат пет степени на сигурност. Тези с най-леки условия се наричат „отворени“ и са с минимален надзор, а затворниците могат да се движат свободно на територията на затвора, като биват заключвани само през нощта. — Б.пр. ↑

[3] Т.е. „централа“, SHA 70 (или на кратко само седемдесет) е повиквателният код на радиокомуникационната централа на стокхолмската полиция. — Б.пр. ↑

30. UNDER THE SPREADING CHESTNUT TREE…

Тя караше бавно колелото си по „Роламбсвеген“. Зави към парка и последва пътеката, пресичаща тревните площи.

Чайки и врани както обикновено се караха за остатъците храна и боклук от през нощта, но почистващ патрул от „Гатуконтурет“[1] вече беше пристигнал, за да разчисти.

Беше важно градът да се покаже в най-добрата си светлина сега, когато поне част от погледите по света бяха насочени насам.

Иначе единствените хора, които се виждаха, бяха собственик на куче и ранобуден джогър.

Тя превключи на друга скорост, за да се справи със стръмния наклон, който описваше кръг и излизаше на моста над Нор Меларстранд. Отдолу мина празен автобус със синьо-жълти флагчета на покрива.

Тя продължи нагоре към „Фридхемсплан“, изхитри се, минавайки на червено и спря при караулката. Чувството да извади полицейската си значка от джоба, за да се легитимира, беше неочаквано приятно.

— Добро утро — поздрави пазачът пресилено весело, преди да й махне да продължава.

Точно когато подмина решетката и започна да се спуска надолу в тунела под Крунобериет, мобилният й телефон изписка.

Тя изчака и прочете съобщението чак когато паркира колелото долу в гаража.

Успех днес, Ребека.

Баща ти щеше много да се гордее с теб!

Щом всичко това приключи, обещавам да ти разкажа всичко за него.

Чичо Таге

Тя не може да не се усмихне. Но после видя, че в кутията имаше още едно съобщение.

Само четири думи, без подател.

Не вярвай на никого!

Тя го изтри незабавно.

На излизане от съблекалнята налетя на Рунеберг.

— Чу ли нещо? — каза тя, без дори да го поздрави.

Имаше автомобилно преследване рано сутринта на север от Упсала. Поне десет патрулки, хеликоптери, пътни блокади, всичко. Мина час, докато спрат…

— И…? — тя затаи дъх.

Рунеберг поклати глава.

— Измъкнали са се. Вероятно се скатават някъде горе в…

* * *

— … гората — завърши тя изречението, но той я слушаше с половин ухо.

Половин час, за да намерят железопътната линия, после още два часа пеша, придържайки се към ръба на гората покрай релсите. Въпреки дебело ватираните презрамки, раницата се впиваше във врата и раменете му. Краката му тежаха и той вече се беше проснал няколко пъти, спъвайки се в стърчащи корени или камъни, когато се втурваха навътре между дърветата, за да се крият от минаващи влакове.

Той беше дете на асфалта, не шибаният Скугсмуле и сега, след като адреналинът беше отшумял, нещата постепенно започваха да си идват по местата. Неща, за които не се беше замислял преди…

В началото си поприказваха главно за това накъде да тръгнат, но като никога той говореше сдържано и малко по малко разговорът замря.

Но сега тя явно искаше да направи нов опит.

— Какво каза? — измърмори той.

— Казах, че скоро би трябвало да излезем от гората. Ей сега ми се стори, че чух църковна камбана…

— Ммм.

Тя се обърна и го погледна набързо.

— Изглеждаш капнал, кога всъщност си спал за последно…

Той не отговори.

За кратко настъпи тишина.

— Жалко за Манге — каза тя после.

— К-к’во? — той погледна нагоре и спря на място.

— Източника, Манге. Тъжна работа това, което се случи…

— С плевнята… — добави тя, тъй като той просто я зяпаше.

— Аха, окей… вече го каза веднъж — погледна встрани.

— Ядосан си му, нали?

Той не отговори, но и не й попречи да продължи.

— Разбираш, нали? Че Манге ни е прецакал по някакъв начин…

— Не ми се говори за това…

— Но може да е било и така, както ти каза, Манге може би също е бил прецакан? Водача може да го е измамил по същия начин, както той измами нас, да го е накарал да си мисли, че наистина прави нещо добро…

— Само преди няколко часа беше повече или по-малко убедена, че той е бил Водача… — HP подритна един камък, после още един.

— Знам, извинявай за това. Човек приказва странни неща, когато е стресиран. Манге е бил оставен на тъмно точно както ти и аз — каза тя, — или поне аз така избирам да гледам на нещата.

Той продължи да рита баластра към храстите.

— Манге не е от хората, които биха продали приятел… — измърмори той, без да звучи толкова убеден, колкото трябваше.

Или не беше, поправи се тихо.

Маамка му, Манге, как можа да стане така!

Покрай всичко случило се той почти не бе успял да се замисли за плевнята и експлозията. Вместо това използва добре развитата си способност да оставя мозъка си да прескача нещата, с които му беше неприятно да се занимава. Но точно сега суперсилите му сдадоха багажа.

Крайно време да смени темата.

Тръгна напред и тя бързо се обърна, така че да вървят рамо до рамо.

— Само едно нещо… — каза после той. — Исках да те питам още от Медис…

— Искаш да знаеш дали аз подпалих апартамента ти?

Той се сепна, но преди да успее да отговори, тя направи няколко бързи крачки напред.

— Там отпред, виждаш ли? Гара.

* * *

— Окей, дами и господа!

Полицаите в конферентната зала млъкнаха моментално, щом Рунеберг влезе вътре.

— Последен преговор, преди да стане сериозно. Церемонията в „Стуршюркан“ приключва в 13:30 и кортежът тръгва веднага след това. Минаваме по „Слотсбакен“, следва „Норбру“. Надясно към „Кунгстредгорден“ и след това „Кунгстредгордсгатан“…

Той спря за кратко и някои от охранителите си размениха погледи.

— Разположили сме допълнителен персонал в цивилни дрехи покрай „Кунгстредгорден“, за да предотвратим някой да реши да се прави на copycat… — продължи Рунеберг. — След това завиваме наляво по „Хамнгатан“, нагоре към площад „Сергел“ и по „Свеавеген“ към "Консертхюсет "… Въпроси дотук?

— Новини около заподозрените? — каза някой от охранителите най-отпред, вероятно някой от новите.

— Петершон и Ал-Хасан, имам предвид — добави той важно.

— Мислех да стигна до това по-късно, но щом попита — измърмори Рунеберг, очевидно раздразнен, че трябваше да смени темата. — Вчера и през нощта са се случили доста неща. Фарук Ал-Хасан или Магнус Сандстрьом, както понякога се нарича, по всяка вероятност е загинал. Колата му е намерена на мястото на експлозия в плевня, северно от Упсала, заедно с останки, за които техниците имат сериозни основания да смятат, че също са негови. Сред развалините са открити дори следи от взривно вещество и изкуствен тор, така че евентуално може да става дума за самоделна бомба, която се е взривила преждевременно. Скоро ще получим повече информация.

Рунеберг кимна кратко на Таге Самер, който седеше на един от столовете близо до вратата. Стигсон беше до него и когато Рунеберг продължи, той се наведе напред и зашепна нещо в ухото на Самер. Ребека усети как в гърлото й започва да расте буца и преглътна тежко няколко пъти, за да я махне.

— Що се отнася до останалите, преди малко заловихме още един човек в краден полицейски автомобил. Но двама от извършителите продължават да са на свобода, като единия от тях е другият главен заподозрян.

Рунеберг погледна към нея.

— Говоря за Хенрик Петершон, наричан още HP.

* * *

Извадиха късмет. Следващият влак за Стокхолм беше само на десет минути, тъкмо достатъчно време Нора да успее да купи билети и нещо за ядене от автомата за стоки на гарата.

HP остана скрит зад една от колоните на перона, оглеждайки се за преследвачи.

Нагъна два сникерса накрак и тъкмо щеше да прокара деликатесите е половинката кола, която Нора му подаде, когато влакът пристигна на перона.

Най-накрая намериха две свободни места, той беше толкова уморен, че забрави да свали раницата, преди да се тръшне на седалката до прозореца. За капак на всичко металната пластина го издра и той изпсува толкова високо, че няколко други пътници зяпнаха кисело в тяхна посока.

— Чакай, ще го оправя — Нора се плъзна по пътеката между седалките и се наведе към него. — Трябва първо да се повдигне и после плочките да се разделят.

Главата й беше съвсем близо до лицето му, той усети пръстите й да допират гръдният му кош и за няколко секунди дори му се стори, че усеща аромата на шампоана й.

Странно как синтетичната миризма на цветя изведнъж го накара да се почувства малко по-добре.

— Готово! — Нора отвори катарамата и презрамките се плъзнаха настрани.

Той свали раницата и я остави на пода. За всеки случай я облегна на крака си, така че да усети, ако нещо се случеше с нея. После се облегна назад, разтри възпалените си рамена и се пребори с внезапния импулс да затвори очи.

Влакът беше увеличил скоростта и беше почти невъзможно да устои на мекото, люлеещо движение.

Но във всеки случай мислеше да направи опит.

Обърна се към Нора. Тя тъкмо се канеше да вземе доза снюс и затова той изчака учтиво, докато тя намести малкото пакетче под устната си.

— Ще сме в града след по-малко от два часа — каза той тихо. — Това, което ни трябва, за да завършим всичко, е компютър и добра връзка. Има интернет кафе на „Хьоториет“, използвал съм го няколко пъти…

Тя кимна, докато се опитваше да нагласи пакетчето снюс с върха на езика си. Движението го омая и той за малко да изгуби нишката.

— Звучи добре, HP, ще пробваме там. Мислил ли си какво ще правим после?

Той поклати глава.

— Всъщност е все тая, що се отнася до мен. Щом пратим файловете, PayTag ще потъне като камък и по всяка вероятност ще завлече със себе си и Водача, а може би дори цялата Игра. Ще са прекалено заети да спасяват самите себе си…

— И мислиш, че просто ще забравят за нас?

— Остава да видим…

Той сви рамене.

— Искаш ли да ми разкажеш как си се замесила в цялата работа? — каза той след няколко секунди, без да знае точно защо.

Тя сложи капака на кутийката снюс и бавно я прибра, изглежда обмисляйки.

— Много дълга история е… — отговори.

— Нямам планове близкия час — каза той и се опита да приложи най-чаровната си усмивка.

— Окей, но ще бъде съкратената версия. И двамата имаме нужда да си починем малко… Ето как стана. Играех хандбал на професионално ниво. Вървеше добре, даже бях повикана в националния отбор. Тренирах почти всеки ден в седмицата…

Той кимна, за да покаже интереса си, което беше по-лесно, отколкото си мислеше.

— Живеех за спорта, колектива в отбора, състезанието. Но се контузих.

— Ау.

Идеше му сам да се изрита. СМ[2] по емпатия, а всичко, което успя да каже, беше едно Ау…

Но Нора, изглежда, не обърна внимание.

— Кръстните връзки на едното ми коляно се разхлабиха и докторът каза, че тялото ми чисто и просто не издържа на толкова усилени тренировки. Заклех се, че ще направя comeback, изкарах целия rehab пакет, но така и не беше същото. Имал ли си веднъж проблем с кръстните връзки, никога не се възстановяваш напълно. Бях една от най-добрите, а се завърнах като посредствен играч. Тренирах още по-здраво, което, естествено, беше пълна глупост.

Тя поклати глава.

— Вместо това си навлякох още контузии и прекарвах все повече време на скамейката. Накрая сама избрах да прекъсна, преди да съм станала твърда резерва… Не исках сама да го предизвикам, по-добре беше да се откажа, преди да съм почнала да се излагам, или поне така разсъждавах тогава. Сега, впоследствие, не беше особено умно… Представяш ли си абстиненцията?

Той кимна. Изведнъж клепачите му натежаха, но наистина искаше да чуе останалото. Вече му се струваше, че се досеща накъде отива историята.

— Затова заложих на зубренето, завърших си образованието и започнах да работя като ветеринар. Но спортът ми липсваше адски много. Нищо друго не можеше дори да се доближи до него. Така че когато Водача се свърза с мен, предложи ми нов колектив, ново игрище…

Тя сви рамене.

— Как стана, имам предвид: как се свърза с теб. Водача това?

— Започна с обикновен имейл, покана…

— … за уникално преживяване, различно от всичко, което ти се е случвало по-рано…

— Нещо такова, да — тя се усмихна. — Едва по-късно разбрах, че са ме проверили. Знаели са всичко за мен, коя съм била, какво съм правила. Как разсъждавам и кои копчета е трябвало да натиснат…

Той кимна.

— Звучи познато…

Главата на HP натежаваше все повече и той беше принуден да се бори, за да задържи клепачите си отворени.

— Слушай, това с пожара в апартамента ти… — каза тя после.

— Не е нужно да говорим за това точно сега… — смотолеви той.

— Но аз искам. Имаш право, аз бях. Но идеята не беше да пострадаш, звъннах на пожарната още преди да го запаля. Исках да съм сигурна, че са напът… Което, естествено, не прави нещата окей, единственото ми извинение е, че не можех да мисля ясно. Всичко, което исках, беше да се изкача в списъка, да стигна върха…

Той махна с ръка.

— Няма нужда да обясняваш…

— Но трябва. Не искам да си мислиш, че…

— Не го правя, спокойно. Trust me, Играта ме е карала да правя къде-къде по-откачени неща…

Вратата в единия край на вагона се отвори внезапно и вътре влезе мъж с тъмно яке.

Той огледа вагона по начин, който накара HP да залегне зад предната седалка.

Вратата се отвори отново и към мъжа се присъедини една жена.

Те, изглежда, обсъждаха нещо известно време, след което се върнаха във вагона, от който бяха дошли.

— Фалшива тревога — каза Нора. — Просто търсеха свободни места… Виж, както казах. Съжалявам за пожара — продължи тя. — Наистина трябва да ми повярваш. Не разсъждавах трезво…

— Всичко е наред, Нора.

Изведнъж усети главата си, сякаш беше пълна с каша и имаше големи проблеми да я задържи в изправено положение.

— Слушай, капнал съм, какво ще кажеш да си починем малко — промърмори той. — Можем да си разменим още военни разкази по-късно…

— Разбира се — кимна тя. — Няма проблем.

Той облегна глава назад и след няколко секунди Нора последва примера му.

Малко по-късно тя отвори внимателно очи. Заслуша се в тежкото му дишане, после се наведе напред и внимателно придърпа раницата, която той беше оставил на пода.

След това тихо се измъкна от мястото си и излезе от вагона.

* * *

— Хубаво, че Ви срещам, госпожице Нормѐн.

Беше Самер, следван плътно от Стигсон, и смътно познатия мъж, когото беше мярнала в офиса предния ден.

— И аз, и комисар Стигсон сме безкрайно благодарни за съдействието Ви. И двамата сме дълбоко впечатлени от силата на волята и лоялността, които демонстрирате.

Тя се усмихна несигурно, поравно защото й беше трудно да поддържа цялата тази шарада и защото не знаеше как точно се очакваше да реагира на ненадейната похвала.

— Б-благодаря — успя да каже.

Третият мъж в компанията й подаде ръка.

— Ерик аф Седершьолд, аз съм говорителят на кралския двор. Приятно ми е да се запознаем. Полковник Пелас говори много топло за вас — усмихна се той.

Ръкостискането му беше влажно, усмивката му стигаше на половината път до очите и тя без проблеми прозря през фалшивите му любезности.

— Приятно ми е — промърмори. — За съжаление, трябва да вървя, придвижваме се навън.

— Разбира се — каза Самер/Пелас. — Просто искахме да Ви пожелаем успех, госпожице Нормѐн…

Тя срещна погледа му и тъкмо когато другите двама мъже се обърнаха, той й намигна леко.

* * *

Той се намираше в лабиринт, разбра го почти веднага. Розовите стени около него не стигаха чак до тавана и освен това като че ли започваха и свършваха без ни най-малка логика.

Нямаше представа, как се е озовал там, пито пък откъде знаеше кой го преследва. Пътеката отпред и отзад беше празна, никъде не се чуваше и звук. Но въпреки това той знаеше, че те бяха там, че си проправяха път през лабиринта, прииждайки към него от всички посоки.

Презрамките на раницата прорязваха раменете му и болката беше толкова силна, че трябваше да замижи — но все пак продължи напред. Някъде вътре в лабиринта беше решението на всичко, беше убеден в това.

Само да стигнеше пръв, всичко щеше да се нареди.

Щом зави зад един ъгъл, я видя просто да седи там. Малко момиче с червена панделка за коса и той на мига разбра, че това беше тя. Беше сложила ръце на лицето си, но когато той се приближи, погледна нагоре.

— Това лабиринтът Лутерн ли е? — попита тя и гласът беше точно какъвто си го спомняше.

— Точно това е — чу се да отговаря. — Можеш да дойдеш с мен, ако искаш?

Той й подаде ръка, но тя не я хвана.

— Не смея — каза тя. — Той казва, че си опасен…

— Кой това, Учителя?

— Не, него не го познавам.

В следващия миг той чу приближаващи се стъпки. Звуците идваха от всички посоки. Полирани черни обувки, удрящи се в асфалта. И той знаеше чии бяха. Косъмчетата по врата му настръхнаха.

— Ела — каза той на момичето. — Трябва да ме последваш…

Тя поклати глава.

— Ако дойда с теб, и двамата ще умрем.

— Но трябва да дойдеш. Учителя… — гласът му изведнъж прозвуча плачливо като на малко дете.

Тя се изправи и изведнъж сякаш двамата се преобразиха, размениха ролите си. Тя се наведе над него, погали го по косата и целуна бузата му.

— Забрави за Учителя. В лабиринта Лутерн се идва само по една причина, Хенке, малкия ми — прошепна тя. — Човек идва тук, за да умре…

* * *

Той седеше през един вагон от техния и веднага щом я видя, на лицето му цъфна усмивка.

— Добра работа, Нора, знаех, че ще се справите.

— Благодаря.

Тя седна на празното място до него и му подаде раницата. Той я остави на пода, без да понечи да я отвори.

— Ти окей ли си? — попита я после.

— Да — промърмори тя.

— Ами той?

Не последва отговор.

— Нямахме друг избор, знаеш го, Нора…

— Да, знам… Какво става с Джеф?

— Не се притеснявай за него, на сигурно е там, където е. Значи е колко време разполагаме?

— Половин час, може би малко повече. Пъхнах половинка „Рохипнол“ в ко̀лата му и в комбинация с липсата на сън… — тя сви рамене.

— Добре, това е предостатъчно време. Тук горе е.

Той направи жест към рафта за багаж над тях.

— А какво става с нея, със сестра му? — попита Нора.

— Тя е точно където трябва да бъде…

Той я изгледа за няколко секунди.

— Харесваш го, нали? — каза след това. — HP имам предвид…

Тя не отговори.

Вместо това стана, взе предмета от рафта и го окачи през рамо.

— Той мисли, че си бил манипулиран — каза тя лаконично. — Че си имал добри намерения, но и ти си бил измамен. Предпочита това пред алтернативата, Манге…

[1] Гатуконтур е общото наименование на агенциите в различните шведски общини, които отговарят за строежа и поддръжката на пътищата, като на някои места се грижат и за парковете, плажовете и т.н. — Б.пр. ↑

[2] Свенска местерскап, или Шведски шампионат е общото наименование на редица ежегодни спортни и други състезания, победителите в които получават титлата свенск местаре, т.е. шампион на Швеция. — Б.пр. ↑

31. POINT OF NO RETURN

Стояха позиционирани пред „Стуршюркан“.

Шестима души около каретата. Рунеберг най-отпред вдясно, тя самата на същата позиция, само че отляво.

Две конни трупи с войници в празнични униформи стояха разположени около обелиска. Конете тропаха неспокойно по паветата и шумът от копитата им отекваше между къщите.

Сигурно за десети път подред тя прегледа оборудването си. Палка, радио, пистолет. Всичко, закрепено здраво по колана й под сакото.

От радиостанцията тръгваше жица, която минаваше нагоре по гърба й и над яката се превръщаше в къдрав телефонен кабел, преди да стигне до слушалката в лявото й ухо.

В другото ухо беше слушалката на мобилния във вътрешния й джоб.

Тя изспринтира пробно няколко метра по „Слотсбакен“[1].

Никакъв проблем, всичко си беше на мястото.

Погледна часовника.

Още четиридесет минути.

* * *

— Събуди се, HP! — тя разклати внимателно рамото му.

Той отвори неохотно очи и му трябваха няколко секунди, за да осъзнае къде се намира.

— Почти стигнахме — каза тя.

— Окей — той се поизправи, разтри очи, след което погледна към пода за раницата.

Нямаше я!

Паникьосан, той се наведе напред толкова бързо, че удари главата си в облегалката отпред. Но в същия миг откри, че раницата просто се е плъзнала малко под седалката.

— Говореше насън — каза Нора.

— Аха — той се изправи, разтърквайки черепа си.

— Едни и същи думи, отново и отново.

— И кои?

— Лабиринтът Лутерн, какво означава това?

Той сви рамене.

— You tell me. Опитвам да разбера какво е от седмици. Лутерн е район в северна Германия, по-точно Вестфалия. Това е всичко, което успях да намеря.

— Окей, това обяснява името на улицата.

— К’во?

— Вестфалия е била шведска известно време, затова са кръстили улица на района.

— Чакай малко, за какво говориш? В Стокхолм няма „Лутернсгатан“[2]…

— Вече не, изчезва, когато построяват „Кунгсгатан“. Тя и „Хьоторисгренд“…

Гласът по говорителите я прекъсна:

Пристигаме на „Стокхолмс Сентрал“. Слизането става от лявата страна по посока на движението на влака.

От Статенс Йернвегар[3] ви приветстваме с добре дошли в Стокхолм и отново молим за извинение за закъснението…

Нора стана от мястото си.

— Време е да се махаме…

Той се протегна и с мъка се измъкна от седалката до прозореца.

— И откъде е минавала, имам предвид „Лутернсгатан“?

— Горе-долу там, където „Малмшилнадсгатан“ пресича „Кунгсгатан“. 15 точки по Архитектура на Стокхолм в университета, ако се чудиш… — добави тя. — Единствената причина да си спомням точно „Лутернсгатан“ е, че ни освободиха половин ден, за да отидем дотам и да снимаме табелата…

Влакът намали рязко, което накара вагонът да се разлюлее.

— Табелата? — той грабна раницата.

— Под „Малмшилнадсбрун“[4] има табела… — тя му помогна с презрамките. — За да се отбележи пробиването на „Брункеберисосен“[5] и обединението на двете части на града или нещо такова. Това го имаше на изпита…

Влакът намали още повече.

Тя закопча внимателно металната катарама на гърдите му и вдигна качулката на якето му. Хората във вагона започваха бавно да се отправят към изходите, но Нора го хвана за ръка и проби път до една от вратите. Влакът се дотъркаля бавно до перона. Видяха мъжете почти веднага. Два броя с тъмни костюми и слънчеви очила в единия край на перона. После още двама в средата. Слушалките в ушите им се виждаха ясно. Нора стисна ръката му.

— Готов? — той кимна.

Тя се обърна и зачовърка дебелата платнена обвивка над катарамата, закопчавайки велкрото няколко пъти, докато остане доволна. Усещаше я като бучка на гърдите си, сякаш беше пораснала, докато спеше.

— Така, сега можеш да тичаш, без да те жули.

Влакът потрепери няколко пъти за последно.

— Ако се разделим, не ме чакай — каза тя. — Мисията е на първо място, така че каквото и да стане, трябва да стигнеш до интернет кафето, окей?

Той кимна.

— Добре.

В мига, в който зазвуча сигналът за отваряне на вратите, тя се наведе напред, сложи ръка около врата му и го целуна.

* * *

— Остават трийсет минути, готови?

Тя кимна на Рунеберг, който се задаваше с решителни стъпки по паветата, но той не отговори.

— Съберете се тук.

Другите четирима охранители се присъединиха.

— Току-що пристигна нова информация. Потенциално двамата останали участници в гонката в горите при Упсала са успели да стигнат до Стокхолм.

— Отлагаме ли? — попита един от другите охранители.

Рунеберг поклати глава.

— Очевидно заплахата не е достатъчно сериозна…

Той хвърли бърз поглед на Ребека.

— Някой наистина иска шествието да се проведе. Почти на всяка цена, както изглежда…

* * *

Тя остави няколко стресирани пътници да минат покрай тях, преди да го издърпа след себе си на перона.

Влакът от другата страна явно също бе пристигнал току-що, защото перонът бързо се изпълни с хора, тръгнали в различни посоки.

Те се придвижиха внимателно напред, описвайки зигзагообразни движения между хората и опитвайки се да държат главите си приведени.

Изходът се приближаваше все повече.

Силен вик зад тях го накара да се обърне.

Двама мъже с костюми вървяха право към тях.

— Ела.

Нора го повлече със себе си, блъскайки се напред все по-бързо.

Вляво, по диагонал, други двама мъже се опитваха да си пробият път с лакти през потока от пътници. Нора се затича, бутайки гърбовете на няколко души право към мъжете. Един от пътниците се просна току пред краката на костюмарите. Но Нора не спря. Дръпна ръката му още по-здраво, увеличи темпото и намери пролука покрай ръба на перона.

Изходът беше все по-близо.

В същия миг той видя мъжа от Крепостта. Четвъртитото туловище не можеше да се сбърка. Шефът по сигурността, когото почти бе успял да прегази…

Мъжът не се движеше, а просто изчакваше при изхода. Взираше се право към тях. Леко присвити колене, ръцете отпред като играч по американски футбол.

HP дръпна ръката на Нора, огледа се през рамо. Преследвачите бяха само на няколко метра зад тях.

Нямаше шанс да се обърнат, пътят за бягство беше изцяло отрязан…

До мъжа оставаха десет метра и на HP му се стори, че може да различи как той се усмихва. Зловеща змийска усмивка, която го накара да настръхне.

Но Нора продължаваше напред, изглежда без да осъзнава опасността.

Мъжът се присви, стрелна рамене напред… В следващия миг Нора пусна ръката му. Дългите й крака се отблъскваха от асфалта като бутала, увеличавайки скоростта още повече.

Тя скочи…

В следващия момент се стовари право в мъжа. Телата им се събраха с глух удар.

Той чу Нора да крещи нещо, видя ръце й да се вдигат и спускат, когато нападна гардероба с всичка сила, и HP бе обзет от рефлекс да й помогне.

Но тогава изведнъж осъзна, че тя не крещеше на мъжа.

Ами на него.

— Продължавай, продължавай, прод…

Грамадната ръка на мъжа докопа врата на Нора, вдигна я от земята и прекъсна виковете. HP се опита да гледа право напред, да се насочи към изхода. Но беше невъзможно да не се огледа. Нора се бореше бясно, опитваше се да разхлаби хватката около врата си, но четвъртитият изглежда я беше стиснал с пълна сила.

HP се принуди да погледне напред, за да не се натресе в рамката на вратата. Когато влезе в залата, той обърна глава за последно и успя да види тъкмо как гардеробът захвърли безжизненото тяло на Нора, като че беше парцалена кукла.

Чувството го изненада. Дойде отникъде и му бяха нужни само няколко милисекунди, за да го идентифицира. Омраза.

Нажежена, изгаряща омраза!

Преследвачите още бяха плътно зад него. HP се втурна през голямата зала и се насочи към главния вход. Но тъкмо когато щеше да завие наляво през една от стъклените врати към „Сентралмлан“, той видя полицейска кола отвън и вместо това продължи право напред. Някой викаше зад него, но не му дремеше.

По дяволите, трябваше, естествено, да изтича долу в метрото, вместо да се хвърли към първия възможен изход като шибан плъх…

Южният край на залата приближаваше бързо и всички изходи бяха зад него. Тук имаше само ресторанти, нито един разумен път за бягство.

Бърз поглед назад.

Двама костюмари на десет метра зад него, после още една банда с четвъртития на върха малко по-назад.

Входът на ресторанта беше все по-близо, но той дори не намали.

Вместо това профуча право покрай щанда на хостесата и се насочи към далечния край на помещението.

Вляво се отвори двойна люлееща се врата и се появи сервитьор с две чинии. HP го заобиколи на косъм и последва вратата към кухнята.

Двама мъже с готварски дрехи погледнаха изненадано нагоре.

— Изходът? — викна HP.

Единият от тях посочи с шпатулата.

— Благодаря — успя да каже, преди да поднови спринта си.

Покрай едната стена стоеше стоманена сервитьорска количка и той я запрати назад към преследвачите. Но дори не се замисли за резултата. Вместо това блъсна външната врата с всичка сила, налегна дръжката и се озова, залитайки, в ограден заден двор. Пред него, от другата страна на оградата, пътните платна на „Кларастрандследен“ се извисяваха във въздуха, поддържани от десетметрови циментови колони.

По чист рефлекс той се затича надясно и минаха няколко секунди, преди да осъзнае, че изходът се намираше в противоположната посока.

Мамка му!

Преследвачите се втурнаха шумно през вратата, но той тъкмо беше намерил откъде да се измъкне. Късата страна на гарата беше покрита от строително скеле, а почти право пред него имаше стълба. Той се закатери като надрусано шимпанзе, достигна първото ниво и в момента, в който първият костюмар сложи ръка на стълбата, я изрита колкото сила имаше.

Стълбата се сгромоляса назад, чу псувни отдолу, но не се задържа там, за да провери дали е уцелил някого. Вместо това се втурна по дъсчения под, докато стигна до стълбище и се покатери на следващото ниво.

Мантинелата на шосето горе вече се виждаше по-ясно.

Още един етаж и той усети скелето да потреперва, когато преследвачите се затичаха по пътеките под него.

Трето ниво, сега беше на едно ниво с мантинелата.

Единственият проблем бяха двата метра въздух, които я разделяха от скелето…

Една последна стълба и той стигна до най-горното ниво.

Мамка му, ама че високо!

Някой изкрещя нещо на английски. Скелето се разклати силно и той предположи, че костюмарите се надпреварваха нагоре по стълбите.

Магистралата беше на около метър под него, но междинното разстояние беше сигурно над два. Трудно, но не и невъзможно. Или поне така се надяваше…

Но от друга страна, сега беше с раницата на гърба.

Усещаше я по-тежка отпреди, като логично това трябваше се дължи на собственото му отслабено състояние.

Строителното скеле продължаваше да се накланя все по-силно.

Той изрита настрани предпазния парапет и направи крачка назад, притискайки се към стената.

В същия миг, в който първият от мъжете стигна до неговия етаж, той се изстреля напред с пълна сила, направи една-единствена крачка засилка и скочи във въздуха…

* * *

— И така, дами и господа, церемонията приключи — каза гласът на Луде в ухото й. — Очакваме десетина минути, през които булката да се освежи, после е време. Ще преместим каретата във външния двор на двореца всеки момент…

Той стоеше на десет метра от нея насред групичка униформени колеги с много злато по раменете. Тя опита да намери погледа му без успех. Сърцето й изведнъж заудря здраво в гърдите й и устата й пресъхна.

В следващия момент звънна телефонът й.

Тя натисна копчето на хендсфрий слушалката.

— Да — отговори кратко.

— Исках само да чуя как върви…

— Няма проблеми.

— Хубаво…

— Ти как си? — каза тя.

— Много добре, имаше малка злополука, но нищо страшно…

— Каква злополука? — попита тя.

Но той вече беше затворил.

* * *

Той прехвърли мантинелата само с десетина сантиметра и се приземи на тротоара.

Силата от падането го накара да продължи към шосето и в последния момент избегна да бъде прегазен от бясно бибиткащ автобус, който го подмина само с няколко сантиметра аванс.

Той се олюля назад към тротоара и видя преследвачите на скелето. Никой от тях не изглеждаше надъхан да повтори скока му и той не можа да не им помаха. Но после видя как четвъртитият си проби път напред:

— You there, don’t fuckin move! — изрева мъжът.

HP отговори с протегнат среден пръст.

— Застреляй го — заповяда мъжът на най-близкия костюмар.

— No way — отвърна онзи. — Не е въоръжен…

— Ти на чия страна си, момче? Той е fucking terrorist, застреляй го! It’s an order!

Мъжете с костюмите като че ли се сепнаха.

— Ти не си ни шеф… — промърмори единият. — Освен това тук е Швеция…

Четвъртитият изпсува високо, после хвърли бърз поглед към HP, избута костюмираните настрана и се подпря на стената.

По дяволите! Откаченото копеле наистина мислеше да скочи.

HP се обърна кръгом, пресече платното и отново се затича.

Когато преполови нанадолнището, осъзна, че е трябвало да избере друг път.

Склонът водеше право към „Сьодерледен“, на всичкото отгоре в насрещното движение.

Колите профучаваха покрай него, някои от тя бибиткаха бясно и той изпсува на глас заради идиотския си избор. Но беше твърде късно да се обърне. Вместо това се опита да се придържа колкото се може по-близо до мантинелата на моста.

Надникна над нея надолу към завихрената вода.

Никакъв шанс да скочи в Стрьомен[6], плуването не беше силната му страна и сигурно щеше да свърши като подут удавник в някой от шлюзовете при Риксдагсхюсет. Да не говорим за злополучното комбо вода и харддиск…

По-добре да продължи да търчи.

Беше на средата на моста, когато посмя да се обърне. Гардеробът беше само на петнайсет-двайсет метра зад него.

Лицето му беше пламнало, а късите мускулести крака помпаха здраво по шосето. Но въпреки че мъжът беше облечен в костюм и мокасини, а самият HP носеше значително по-подходящи дрехи за тичане, четвъртитият изглежда все пак го настигаше.

Раницата, естествено.

Тя го мотаеше, а като се добавеха и лишенията през последните седмици, не беше чудно, че в краката му не беше останала много енергия за тичане.

Стрьомсбори беше единствената му надежда.

Но още преди да стигне до малкия остров, той осъзна, че беше безнадеждно. Макар че разстоянието не беше голямо, заради мантинелата беше невъзможно да се засили. А харддискът в никакъв случай не биваше да се намокри.

Вместо това продължи да тича.

Разстоянието между него и четвъртития се смаляваше стабилно.

Най-близкият остров беше Ридархолмен, но тогава щеше да е принуден да прекоси цялата магистрала, после железопътните релси, а накрая да се пребори със стръмна скална стена. Но нямаше други алтернативи. Той пропусна две коли, след което скочи право на шосето. Един пасат за малко да го помете, но в последния момент шофьорът маневрира и HP се отърва на половин метър. Прехвърли бетонната бариера между лентите със страничен скок и се приземи от страната, отиваща на юг. Дробовете горяха в гърдите му, а гърлото му беше като сламка.

Той продължи да тича покрай платното, но този път по посока на движението.

Тухленият дворец горе на Ридархолмен хвърляше дълги сенки над платната.

— Сега те пипнах, копеле — изрева четвъртитият зад него.

* * *

— И така, потегляме!

Отново радиогласът на Рунеберг, а няколко секунди по-късно младоженците се зададоха през западната арка.

Не изглеждаха толкова сватбено щастливи, колкото беше очаквала. По-скоро нервни. Нищо чудно, като се има предвид тълпата журналисти. Директно излъчване по телевизията както в Швеция, така и в някои други страни, очаровани от монархията.

Освен това булката и младоженецът трябваше да преминат през сватбена процесия и многословна официална вечеря, преди денят да приключи. Не се очертаваше кой знае каква сватбена нощ…

Облечен с ливрея мъж отвори вратата на откритата каляска, а друг помогна на булката да набере роклята достатъчно, за да седне.

Младоженецът, който чакаше долу, хвърли бърз поглед към Ребека и се усмихна несигурно. Тя му кимна кратко в отговор.

* * *

HP навлезе, тичайки, в засенчения район и продължи още няколко метра покрай шосето.

Скалната стена също отпадаше, четвъртитият беше твърде близо и щеше да му се нахвърли, преди да е стигнал дотам. Сърцето му беше напът да пробие гръдния му кош, усещаше вкус на кръв в устата и драйфането не беше далеч.

Спря рязко и се обърна. Присви колене, приготви се за борба.

Гардеробът също намали, спря на два метра от HP и му се ухили.

— Да не мислиш, че можеш да се справиш с мен, момче! — викна мъжът на английски.

HP не отговори, а вместо това се загледа в трафика, който се лееше зад гърба на гардероба.

От двете им страни фучаха коли, шофьорите се облягаха на клаксоните, но мъжът като че ли не го интересуваше. HP пристъпи предпазливо назад, слънцето изведнъж опари врата му, само за да се скрие обратно след още няколко крачки.

В далечината зад гърба на четвъртития се задаваше голям камион.

И ненадейно в ума му изскочи нещо, подобно на идея…

— Come on boy, let’s do this the easy way… — изкрещя мъжът, за да надвика трафика.

HP срещна погледа му и направи още една крачка назад, преди да спре и да му покаже средняк.

Гардеробът се сви. Приготвяше се за скок. Устните му се изпънаха назад в хищническа усмивка.

— Any last words? — изръмжа той.

— Yipiikayee, motherfucker! — викна HP.

След това се просна на платното и закри главата си с ръце.

Камионът блъсна четвъртития отзад с пълна сила. Изглеждаше почти като на филм.

В един миг беше там — в следващия го нямаше.

Камионът мина с крещящи спирачки над легналия HP и продължи още поне петдесет метра, преди шофьорът да успее да спре возилото.

Първото, което HP видя, когато внимателно надигна глава, беше самотна празна мокасина.

[1] Улицата, която минава по хълма покрай южната страна на Двореца и завършва с площада пред катедралата „Стуршюркан“. — Б.пр. ↑

[2] Буквално „улица Лутерн“. — Б.пр. ↑

[3] Държавни железници. — Б.пр. ↑

[4] Мостът, по който „Малмшилнадсгатан“ минава над „Кунгсгатан“. — Б.пр. ↑

[5] В миналото, „Брункеберисосен“ е минавал през по-голямата част от „Нормалм“, разделяйки квартала на източна и западна част, но през годините голяма част от хребета е била разкопана, за да се освободи място за развитието на района. — Б.пр. ↑

[6] Най-западната част от залива Салтшьон, където езеро Меларен се оттича в Балтийско море чрез канапите Норстрьом и Сьодерстрьом. Водата при Стрьомен (букв. Течението) е бурна, както може да се съди и по името. — Б.пр. ↑

32. INSIGNIFICANT BEARER

Той скочи върху покрива на метростанцията, провеси се от една от големите греди и се остави да падне долу на перона. Приземяването се получи по-меко, отколкото беше очаквал, а освен това перонът беше на практика празен.

Чу сирени горе откъм „Сьодерледен“, няколко броя, но те бързо се удавиха в шума от пристигащата мотриса.

Когато се качи на борда, се сгромоляса върху най-близкото свободно място. Раницата се опираше в седалката и той зачовърка с треперещи ръце катарамата, но след няколко секунди се отказа.

Адреналиновият шок беше тотален, тялото му се тресеше като пневматичен чук и HP се чувстваше готов да повърне. Наведе се напред и опита да задържи главата си възможно най-ниско.

Мамкамууу!!

Никога преди не беше виждал човек да умира.

Или във всеки случай не по такъв начин.

Макар че всъщност го беше правил…

Точно както с Даг и перилата на балкона, той беше планирал всичко. Намери ивица слънце насред завоя, където шофьор, който тъкмо привикваше към сянката, щеше да бъде заслепен. Примами четвъртития до правилното място…

И точно както с Даг не беше имал избор. Онзи път беше, за да спаси Ребека, този път — за да спаси себе си.

Грешка…

За да спаси и двамата.

Всичко, което трябваше да направи сега, беше да изпрати съдържанието на харддиска на вестниците и Играта и PayTag щяха да бъдат history. Той, Бека, Нора и другите щяха да са свободни.

Нора, между другото…

Тя се беше жертвала за него, беше скочила на четвъртития, въпреки че трябва да е осъзнавала, че няма никакъв шанс. Пое удара в името на отбора. Никой преди не беше нравил нещо такова за него. Щом всичко това приключеше, щеше да й се отблагодари подобаващо.

Ако тя все още беше жива, де…

Влакът спря, бучейки, на „Т-Сентрален“ и той инстинктивно се сви в седалката. Но точно както при „Гамла Стан“, перонът беше почти празен.

Същински призрачен град.

Странно…

Къде, по дяволите, бяха всички хора?

* * *

„Слотсбакен“ беше препълнена, а като завиха наляво покрай „Лугорден“, там ги чакаха още повече хора. Телевизионни камери, професионални фотоапарати, стотици мобилни телефони.

В края на деня тя щеше да присъства на хиляди снимки и клипове независимо дали искаше, или не.

Темпото надолу по хълма беше лежерно, но щом целият кортеж слезе на равна земя, конниците преминаха от ходом в тръс. Впрегнатите коне направиха същото и Ребека и останалите петима охранители около каляската бяха принудени да тичат, за да са на едно ниво с нея.

Видя първата маска още на Норбру.

* * *

HP отвори вратата на интернет кафето и се запъти право към щанда.

— Трябва ми компютър с най-бързата ви връзка два часа или повече… — каза той на рецепциониста, но онзи дори не отмести поглед от телевизора, който висеше над щанда.

— Сори, човек, интернетът падна…

— К’во! И мобилният ли?

— Йеп — рецепционистът се обърна наполовина към него. — Широколентов, ADSL, мобилната мрежа, тути. Всичко падна по някое време през нощта. Казват, че е софтуерен проблем някъде си. Според мен обаче е заради сватбата…

— Заради к’во?

— Сватбата бе, човек! — той направи жест към телевизора, където се виждаше каляска с множество коне. — Големият брат не иска протести, затова са свалили нета точно както направиха в Египет, чаткаш ли?

— Окей — промълви HP разсеяно.

Нещо по телевизията беше привлякло вниманието му. Една от костюмираните фигури около каляската му изглеждаше смътно позната. Камерата зуумна…

Ненадейно HP изтръпна.

— Накъде отиват? — изсъска той и сграбчи изтърканата тениска на мъжа.

— Обратно към двореца, къде другаде. Спокойно…

— Не бе, идиот, имам предвид маршрута. Това там изглежда като „Кунгстредгорден“… Накъде ще тръгнат след това?

— „Сергел“, после насам по „Свеавеген“ и след това наляво по…

„Кунгсгатан“!

Мамицата му стара!!!

* * *

Вторият и третият от маскираните стояха на „Стрьомгатан“, до Операта. Тебеширено бели Гай Фокс маски с черни кози брадички и завъртени нагоре мустаци, точно както пред „Грандхотел“ само няколко дни по-рано.

Облечените в бяло хора зад маските не мърдаха, ами просто стояха, напълно неподвижни, което правеше впечатлението още по-зловещо.

— Луде, видя ги, нали, край — каза тя на микрофона при китката.

— Yes — отвърна той кратко. — Повишено внимание, дами и господа, идва „Кунгстредгордсгатан“… — каза после.

Кортежът направи широк, бавен завой наляво.

* * *

HP изхвърча от кафето, зави зад ъгъла и се втурна към „Хьоториет“. Струваше му се, че може да чуе приветствията на хората в далечината.

* * *

Още четири маски, разпръснати покрай „Кунгстредгордсгатан“, други пет по „Хамнгатан“, но никакви признаци за суматоха.

Може би нищо чудно. Освен най-различните войници и доброволни организации, които изграждаха охранителен обръч покрай маршрута, тя беше видяла още поне двайсет униформени колеги, а освен това и няколко цивилно облечени. Но броят на маските се увеличаваше.

С по една повече за всяка улица, която подминаваха. Нямаше как да е съвпадение. Очевидно нещо се случваше.

Те свиха по площад „Сергел“, заобиколиха стъкления обелиск, а радостните викове бяха толкова силни, ме тя едва чу, когато радиостанцията изпука.

* * *

„Хьоториет“ беше тъпкан с хора и той беше принуден да си пробива път с лакти. Колкото повече се приближаваше до „Свеавеген“, толкова по-гъста ставаше тълпата и той осъзна, че се нуждае от алтернативен план. Метрото, естествено!

Обърна се на ето и осемдесет градуса и се затича обратно по „Сергелгатан“, сви между две от високите сгради и опита да се въздържи да погледне нагоре[1].

Прескочи бариерата, взе стълбите с три скока и се втурна по перона към северния край на станцията. По пътя измъкна телефона от единия джоб на якето.

* * *

— На вниманието на всички охранители. Човек, който отговаря на описанието на един от заподозрените току-що е бил забелязан при „Хьоториет“.

Гласът по радиото принадлежеше на Стигсон, беше почти сигурна.

Устата й беше пресъхнала и тя преглътна няколко пъти, за да опита да я навлажни. Но беше невъзможно.

— Всичко окей ли е, Нормѐн, край?

— Всичко е шест, Луде…

— Добре, всички да са нащрек. Тези с маските ме притесняват…

„Свеавеген“, седем маски.

С една повече в сравнение с площад „Сергел“. Предната част на процесията започна завоя към „Кунгсгатан“.

Телефонът й зазвъня, но тя го игнорира.

* * *

Никакъв отговор, мамка му!

Той изкачи стълбите от северната страна, изблъска се до изхода и излезе на тротоара.

Улицата беше обградена от хора в униформи, но те изглежда бяха там главно за украса.

„Малмшилнадсбрун“ беше само на петдесет метра вдясно.

Сложи си качулката, извади слънчевите очила от джоба и си запробива път натам.

В далечината се чу трополенето на конски копита.

* * *

Тя видя маските в мига, в който каляската започна завоя. Този път стояха едни до други. Първоначално осем броя, но след това и повече.

Много повече…

— Това не ми харесва — промърмори Рунеберг.

Телефонът продължаваше да звънни в дясното й ухо.

* * *

Оставаха му петнайсет метра, когато видя мотива под арката на моста. Розови триизмерни кутии със сини ръбове, криволичещи и образуващи хипнотични праволинейни фигури. Точно както на чертежа дизайнът напомняше лабиринт.

Лабиринтът Лутерн!

Беше го открил!

Тропотът от копитата се засилваше, отекваше между сградите, смесвайки се с овациите на зрителите.

В същия миг видя големите черни въздухопроводи във всеки от краищата на арката. Пет метра над тротоара, насочени под перфектен ъгъл към платното. Две кръгли черни решетки, точно като описанието в чертежа на Учителя, с диаметър около един метър. Или 1016,1 милиметра за по-точно.

МАЙКА МУ СТАРА!!!

Първите коне от авангарда почти бяха стигнали до моста. Той прибра телефона, разбута хората пред себе си, после се добра с лакти до платното и затича към процесията. Раницата все още се друсаше на гърба му. Изведнъж я усети по-тежка от всякога…

* * *

Тя го видя отдалеч.

Тъмни дрехи, чорлава брада, слънчеви очила и качулка над главата. Светлосивите презрамки на раница се виждаха ясно на гърдите му. Тичаше право към каляската, право към нея.

Махаше с ръце и крещеше нещо.

Ръцете й незабавно посегнаха към кобура на колана. Хванаха дръжката на пистолета. Изваждане — издърпване на затвора…

* * *

— БОМБА! — викаше той. — ЕЙ ТАМ ИМА БОМБА!

Но тя, изглежда, не го чуваше. Вместо това видя как тя и другите охранители насочиха оръжията си към него. Сякаш в действителност той беше заплахата.

В следващия миг забеляза маските. Навсякъде покрай улицата петдесет, сто, още повече. Като че ли чакаха нещо. И изведнъж той разбра…

Светът премина в slowmotion, докато парченцата от пъзела изведнъж се завихриха в главата му, разчупиха картината, която беше съставил по-рано, и образуваха нова.

Далеч по-ужасяваща.

Тунелът, бомбата, експлозията в плевнята. Яки ръце, които го изкараха от апартамента със змиите и го инжектираха със серум. Някой, който стоеше пред вратата на апартамента до „Скугсшюркогорден“ и му пращаше текстови съобщения. Предупреждението за предателя.

Експлозията, Рехиман, бягството.

Нора, която старателно закопча тежката му раница. Която му каза за мястото, решаващото парче от пъзела. Целувката на смъртта…

Той спря намясто и вдигна ръце. Гласовете отекваха из главата му, застъпвайки се. Понякога ясни, понякога неясни.

Това е последната ти мисия, Хенрик!

Черно или червено?

Ще извършиш смъртоносен атентат на кралската сватба…

Wanna play a geim, Henrik Pettersson?

Лутерн, не Латерна.

Учителя, него не го познавам…

Наистина ли си сигурен?

Не Учителя…

Той отстъпи бавно, задърпа презрамките, за да свали раницата. Но катарамата отказваше да се подчини.

— НАЗАД! — изкрещя той толкова високо, колкото можеше.

В лабиринта Лутерн човек идва, за да умре! — прошепна гласът в главата му.

Не.

Учителя.

Ами…

Носителят!

— ИМАМ БОМБА В РАНИЦАТА! — изрева той.

* * *

Тя се прицели в смъртоносната зона точно където презрамките на раницата пресичаха сърцето.

— БОМБА — изкрещя някой в слушалката й и за секунда й се стори, че чува гласа на Таге Самер. Но предупреждението беше напълно излишно.

Тя долепи пръст до спусъка.

Вдиша…

* * *

Като удар с юмрук в гърдите — горе-долу такова беше чувството. По някакъв странен начин гърмежът сякаш забави времето още повече. Изведнъж той долови всеки дребен детайл около себе си. Оръжието, насочено към гърдите му, провлечения панически рев на тълпата. Навсякъде имаше тела, които се блъскаха в slowmotion. Които се опитваха да избягат възможно най-далеч от него.

Но въпреки доказателствата, въпреки че барутният дим изгаряше лигавицата на носа му, а изстрелът все още отекваше в тъпанчетата му, мозъкът му отказваше да приеме реалността. Като че се защитаваше от невъзможното, немислимото, нечуваното…

Това не можеше да се случва.

Не сега!

Или изобщо някога!

Тя беше стреляла по него…

ТЯ

БЕШЕ

СТРЕЛЯЛА

ПО НЕГО!!!

Пистолетът продължаваше да сочи към гърдите му. Погледът й над цевта беше леден, напълно освободен от чувства. Като че принадлежеше на съвсем различен човек. Някой непознат.

Той опита да вдигне ръка към нея, отвори уста, за да каже нещо. Но единственият звук, който излезе от устата му, беше слабо скимтене. Внезапно и без ни най-малко предупреждение времето възвърна обичайната си скорост. Болката се разпростря като вълна от гръдния му кош, продължи надолу през тялото му и накара асфалта да се залюлее под краката му. Колената му се подкосиха и той направи две несигурни крачки назад, опитвайки се да запази равновесие.

В следващия миг едната му пета се удари в бордюра на тротоара.

Секунда безтегловност, докато той се бореше със закона за гравитацията.

После усещане за свободно падане — като насън.

С което за него Играта приключи.

[1] Става дума за Хьотори сградите, от покрива на една от които HP беше провесен в предишната част. — Б.пр. ↑

33. MASTERMIND

Експлозията беше толкова мощна, че тя я усети с гръдната си кост. Отекна между стените на къщите за няколко секунди, преди да бъде последвана от втора и трета.

Светлинните букети се разпръснаха към нощното небе бели, червени, сини. Фойерверките продължаваха.

В далечината, при двореца, се чуваха овациите на тълпата.

— Грандиозно, нали?

— Да — тя изкачи последните стъпала до платформата и застана до него при парапета.

На няколко метра над главите им се въртеше грамаден неонов надпис и зеленото лого на НК премина в червен часовник.

— Скъпа Ребека, наистина съжалявам от дъното на сърцето си… — той се обърна към нея и разпери ръце. — Отговорността, естествено, пада и върху мен.

Тя пристъпи напред и обви ръце около врата му.

— Благодаря, чичо Таге… — каза тя с лице на рамото му.

— Има ли нещо, което мога да направя, милата ми? — той се отдръпна и положи нежно длани върху ръцете й.

— Не, поне не и в момента.

Тя погледна към двореца, където разцъфнаха нови букети фойерверки.

— Да загубиш брат по такъв начин. Да се наложи самата ти да го направиш…

Той поклати глава.

Тя не отговори, вместо това се опита да преглътне буцата в гърлото си.

— Скъпа Ребека, дори не мога да си представя как се чувстваш…

Печалният му глас я проряза като нож и за момент чувствата за малко да я завладеят. Но тя бързо се окопити.

— Планът ми се обърка, обърка се ужасно и въпреки всичките ни опити, за жалост, Хенрик не можеше да бъде спасен — продължи той. — Хенрик носеше бомба и единствено благодарение на решителната ти намеса не успя да я задейства. Той знаеше за бомбата, дори извика на хората, че я носи…

Таге Самер вдигна ръце и направи крачка назад.

— Хенрик направи своя избор и ти беше принудена да направиш твоя. Спаси живота на много хора следобед, надявам се, че го осъзнаваш. Понякога общото благо трябва да е с предимство пред това на индивида…

Тя преглътна тежко и после кимна бавно. Сълзите изгаряха клепачите й, но тя положи крайни усилия, за да се овладее. Да запази контрол…

Зарята продължаваше да избухва над нощното небе.

— Смело решение да продължи със сватбените празненства — промълви тя. — И добра реч държа…

— Даа, лесно е Негово Величество да бъде подценен. Има времена, когато тези хора показват на какво са способни в действителност. Речта по телевизията беше хубаво доказателство за това.

— Ммм — каза тя.

— Нацията има нужда от обединяваща сила — продължи той, — някой, който да ни помогне да се опълчим на всички трудности, които предстоят. Негово Величество разбира това…

— Или поне PR отделът му…

— Моля?

— Нищо — промърмори тя. — Просто всичко изглеждаше толкова подготвено, като че ли…

— Като че ли какво, Ребека?

Той наклони глава и я изгледа изпитателно.

— Нищо… — смотолеви тя. — Извинявай, но не съм съвсем на себе си, чичо Таге.

— Разбирам, мила Ребека, и няма за какво да се извиняваш…

Тя се обърна към парапета и известно време те стояха мълчаливо един до друг.

— И-и какво ще стане сега, в смисъл с разследването? — попита тя после.

Той сви рамене.

— Магнус Сандстрьом и брат ти вече ги няма, другите трима са зад решетките. Макар че остават някои подробности, в основата си случаят е решен. Играта е разбита и виновните ще бъдат наказани…

— Не може да е чак толкова просто, чичо Таге…

— Какво искаш да кажеш?

— Трябва да има още нещо скрито, други замесени. Например кой е изработил бомбата в раницата на Хенрик и кои бяха хората с маските?

— Ами доколкото знаем, всеки един от тях може да е отговорен за бомбата. Сандстрьом е най-вероятният кандидат… а протестът на маскираните покрай маршрута може да е бил чисто съвпадение. Понякога конспиративните теории са просто лесен начин да избегнем да се изправим срещу суровата реалност…

— А татко?

— Какво имаш предвид?

— Той е работил за теб, вършил е всичко, което го помолиш. Горе-долу както аз…

Стомахът й се сви и тя беше принудена да спре.

— Това е така, Ерланд беше изключително лоялен служител. За такива винаги има място в повечето организации, Ребека.

Той изчака, за да остави думите да попият.

— Р-работа ли ми предлагаш, чичо Таге?

Той се усмихна спокойно.

— Ако го направех, щеше ли да приемеш, Ребека? Вярвам, че бихме могли да бъдем забележителен екип. Човек с твоята решителност, твоя самоконтрол. Който не се колебае да направи необходимото, колкото и неприятна да е мисията. За такива хора има място навсякъде…

Тя пое дълбоко въздух.

— Вече имам работа, знаеш. Когато всичко това се уталожи, искам да се върна обратно. Да помогна да разберем какво в действителност се случи там долу… — тя направи жест с глава по посока на „Кунгсторнен“.

Самер кимна бавно.

— Всъщност не съм и очаквал друг отговор, Ребека…

Той се наведе и вдигна кариран термос, който стоеше облегнат на парапета.

— Мога ли поне да ти предложа чаша кафе, преди да се разделим?

— С удоволствие, благодаря…

Той изнамери две чаши и ги напълни.

— Разказвал ли съм ти защо съм толкова привързан към това място?

Тя поклати глава и духна внимателно горещото кафе.

— Баща ми работеше в АСЕА[1]. Участвал е в монтирането на този часовник. Но тогава той е стоял горе на телефонната кула при „Брункеберистори“.

Той посочи в далечината над покривите.

— Баща ми ме водеше там и ми го показваше. Разказваше как са успели да го качат горе. Разбираш ли, кулата е била четиридесет и пет метра, главозамайваща височина по онова време…

Тя кимна и доближи бавно чашата към устата си.

— Страшно се гордеех с баща си, понякога дори се хвалех пред приятелите си, че е поставил часовника съвсем сам… — подсмихна се той. — Така или иначе, през 1953 г. телефонната кула изгоря, часовникът беше размонтиран и оставен в склад. Баща ми умря две години по-късно…

Тя тайно разгледа профила му, орловите черти на носа. Кожата, опъната над бузите, тъмните очи, които толкова напомняха на тези на баща й.

— За радост, с помощта на някои различни контакти постепенно успях да договоря тази мачта тук[2]. По този начин часовникът на баща ми можеше да се върне на полагащото му се място…

Самер се обърна и й се усмихна.

Той продължаваше да държи чашата в ръка, но изглежда не се беше докоснал до кафето.

— Благодаря за историята, чичо Таге, но най-вече бих искала да ми…

— Да ти разкажа за баща ти, да, разбирам. Затова си тук. Тревожиш се какво може да е направил Ерланд с онзи револвер. С какво може да се е захванал. Притесняваш се толкова, че не си могла да спиш, нали?

Тя кимна тежко, бавно отмествайки глава нагоре и надолу, сякаш вратът й не искаше да й се подчини съвсем.

— Бедната Ребека — той се усмихна. — Едва ли ти е било леко през последните години, нали? Всичко случило се, катастрофата на „Линдхагенсплан“, атентатът срещу външния министър на САЩ. Между другото, Хенрик караше полицейския автомобил с бомбата, но сигурно вече си се досетила за това…

Тя отвори уста и се опита да каже нещо.

— Шшшш, няма страшно — той сложи облечен в ръкавица пръст на устата си. — Ще си остане между нас. Освен това Хенрик беше този, който хвърли шоковата граната срещу кралския кортеж при „Кунгстредгорден“, но сигурно и това си разбрала, най-малкото когато го видя на онзи видеоклип горе в СЕПО — той се усмихна и направи лека гримаса. — Хенрик е участвал в едно-друго, ще ми липсва всъщност — засмя се той. — Струва ми се, че ще липсва на всички ни… Но мила Ребека, какво има?

Пластмасовата чаша падна от ръката й и се удари шумно в решетъчния под.

— Може би трябва да седнеш…

Той направи жест към стълбата.

Тя послуша съвета му, сви се на най-горното стъпало и наведе глава към парапета. Студеният метал се допря до слепоочието й.

— Бедната Ребека — каза той и се доближи бавно до нея. — Заподозряха те за служебно нарушение в Дарфур, после те изритаха от работа и партньорът ти те напусна. А освен това днес беше принудена да застреляш собствения си брат. Каква ужасна трагедия…

Той погали внимателно челото й.

Зелените букви над главите им се превърнаха в стрелки, придавайки на лицето му червено сияние. Той се наведе и започна да разкопчава сакото й.

— Тъжно е, че трябва да приключи така, милата ми, но за жалост, в моя бранш човек не може да си позволи риска да остави нещата недовършени. Всъщност почти се учудвам, че колегите ти те оставят все още да носиш оръжие след всичко случило се.

Той заопипва колана й и извади служебния й пистолет от кобура.

Тя не се опита да го спре.

— Човек никога не знае какво би могло да ти хрумне, скъпа Ребека.

Той завъртя оръжието в ръце, огледа го внимателно за няколко секунди.

От едното й око се стече сълза, после още една.

— Пък и може би дори чувството е хубаво да избягаш от всичко? Бедната стресирана полицайка, която застреля собствения си брат. Медиите няма да са милостиви. От тази гледна точка може да се каже, че ти правя услуга.

Тя го погледна, опита да отвори уста.

— К-кафето… — каза накрая.

— О, няма страшно. Същата субстанция както в таблетките, които вече използваш. Само малко по-силна. Виж, даже пише името ти на етикета…

Той извади шишенце с хапчета и го разклати между палеца и показалеца си. После го напъха в единия й джоб.

— Опасявам се, че е време да си кажем сбогом…

Той вдигна оръжието и издърпа затвора.

След това го допря до слепоочието й и натисна спусъка.

[1] ASEA (Allmänna Svenska Elektriska Aktieboiaget, или Генерално шведско електрическо акционерно дружество), шведски електротехнически концерн, който през 1988 се слива с Brown, Boveri & Cie и оформя компанията ABB. — Б.пр. ↑

[2] Часовникът на покрива на магазина НК стои върху двайсет и пет метрова „мачта“, метален стълб, около който се вие стълба. — Б.пр. ↑

34. THE RED KING

Оръжието изщрака.

Той го дръпна към себе си, издърпа затвора наново и натисна спусъка за втори път.

Оръжието отново изщрака.

Самер се вторачи в пистолета, без да разбира какво точно се случваше.

Ребека вдигна глава и срещна погледа му. После сложи ръка на цевта, изправи се и с лекота изтръгна оръжието от ръката му.

Той направи неуверена крачка назад, после още една. За първи път, откакто го беше срещнала, овладяното му изражение като че се огъна и за секунда той изглеждаше почти изплашен. Всичко приключи за няколко мига, после той се окопити.

Тя хвана оръжието с две ръце, издърпа затвора, после още веднъж.

Два малки зелени учебни патрона излетяха навън, отскочиха от решетката и после се провряха между пролуките надолу към покрива на двайсет метра под тях.

Тя свали пистолета на нивото на талията, но така че все още да е насочен към него.

Истински патрон… — каза тя и кимна към оръжието. — В случай че се чудиш. Между другото, приключих и с хапчетата, и с кафето… — добави тя. — Някой ми каза, че не било добре за мен…

Устата му се превърна в черта.

— Разбирам…

Той я огледа за няколко секунди.

— Какво беше това, което…?

— О, една малка подробност. Незначителна дреболия, която успях да напипам чак след няколко дни…

Той не отговори, а само продължи да я изучава.

— Трезорът, разказът ти, снимките, всичко се връзваше перфектно. Всички парчета от пъзела пасваха съвършено по местата си, а разказът на Туре Шьогрен в Кралската библиотека свърза и последните нишки. Както казах, всичко беше перфектно…

— Но?

— Перфектно, стига да не беше името…

— Мисля, че не разбирам съвсем… — той наклони главата настрани.

— Туре разказваше малка странична история и взе че ме нарече с друго име, но после бързо и учтиво се поправи. Малка досадна грешка на езика, това беше всичко. Имаше само един проблем… Така и не бях казала на Туре как се казвам, значи той трябва вече да го е знаел. Знаел е как изглеждам, че ще се появя в библиотеката и ще се интересувам от програмата за ядрено оръжие. Единственият, който знаеше това, беше ти.

— И това беше достатъчно, за да станеш подозрителна?

— Това заедно с факта, че все повече се убеждавах, че някой подслушва телефона ми. Следеше къде се намирам и с кого контактувам. Накрая получих малко помощ от стар приятел…

— Аах…

Той помълча няколко секунди, изглежда размишлявайки.

— Сандстрьом, нали така?

— В момента се казва Ал-Хасан.

— Естествено…

— Няма ли между другото да попиташ дали е жив, чичо Таге? Не, то се подразбира, експлозията в плевнята е била част от плана ти. Начин да го отделиш от нахлуването в Крепостта. Манге смени харддиска с бомбата точно както беше уговорено, но за всеки случай се погрижи зарядът в раницата да не може да се задейства.

Тя погледна нагоре към часовника на НК.

— Преди три минути той изпрати цялата информация от харддиска на всички новинарски медии…

Самер кимна бавно.

— Човек на моята позиция трябва винаги да е подготвен да бъде предаден. Винаги има някой по-млад, по-настървен, който чака шанса си. Досега благополучно успявах да се справя с такива преврати. Но Сандстрьом не беше в списъка. Струваше ми се твърде боязлив за такъв вид борба за власт. Твърде мекушав…

Тя сви рамене.

— Страхът може да е силна движеща сила…

— Безспорно, но план като този изисква някой значително по-силен, някой, който има това, което на Сандстрьом му липсва…

Той я изгледа продължително.

— Очевидно го е намерил. Ти знаеше какво се случва, Ребека, и въпреки това продължи да играеш. Остави ме да дърпам конците и да те върна обратно в охранителния екип. Да те поставя най-отпред на кортежа, за да…

Той поклати глава.

— Застреля собствения си брат, за да се добереш до мен… — тонът му звучеше почти впечатлен. — Очевидно съм подценил целеустремеността ти, Ребека. Баща ти имаше…

— Не говори за баща ми! — изръмжа тя и вдигна пистолета към лицето му. — Ти ме манипулира, използва спомените ми за татко, за да ме накараш да ти се доверя. Да те харесам…

Тя притисна пръст до спусъка.

— Но няма никакъв чичо Таге, никакъв Андре Пелас, Джон Ърнест или тайни мисии за Въоръжените сили… — пулсът биеше в слепоочията й. — Никаква конспирация, никакво Улоф Палме оръжие, фалшиви паспорти в забравен банков сейф. Има те само теб. Стар мъж и купчина лъжи. Чичо Таге… Дори и името е подигравка, сякаш си ми се присмивал. Tage Sammer — Game Master.

Тя изплю последните думи.

— Всичко, което се случи, беше част от плана ти. Хенке, аз и всички други бяхме просто пионки. Поне двама различни работодатели, отчаяно нуждаещи се от помощ. Блек с директивата за съхранение на данни, Кралският двор с популярността си. А може би и други зад тях, които искат по-строго законодателство, повече ресурси, повече възможности за наблюдение…

Тя снижи бавно оръжието. В далечината се чуха сирени.

— „Грандхотел“ беше просто демонстрация, salespitch, за да покажеш какво можеш да постигнеш, каква власт притежаваш. А когато налапаха, ти ги изигра. Остави Хенке да открадне информацията от Крепостта, за да можеш самият ти да си я присвоиш. Да можеш да изнудваш PayTag, Блек и тайните им собственици, да не говорим за всички депутати… Информацията е новата валута.

Тя си пое дълбоко дъх, преди да продължи.

— Като компенсация им предостави това, което стоеше най-отгоре в списъка им с желания, това, което все пак щеше да ги накара да приемат малкото ти непокорство. Издирван местен терорист, който напада най-шведското възможно нещо и който доста удобно е застрелян от собствената си сестра, преди да може да разкаже невероятната си история. След това всички се обединяват около Кралския двор, а парламентът може да прокара какъвто и да е закон. Никой няма да протестира и никой никога няма да се съмнява във властта ти. Перфектната игра…

Тя спря и си пое въздух.

— Кажи — греша ли?

Той постоя неподвижно няколко секунди, после сви рамене.

— Скъпа Ребека, сега почти малко ме разочароваш… Нали не очакваш сериозно, че бих коментирал такива твърдения?

Той въздъхна пресилено:

— Злодеят ще си признае в края, така че публиката да получи всички отговори, филмът да свърши щастливо и хората да могат да се приберат след вечерното кино весели и доволни. Сигурно дори носиш нещо така банално като скрит магнетофон?

Той поклати глава.

— Отговорът ми е, че ти и всички други сте свободни да вярвате в каквото си искате… Аз, естествено, не възнамерявам да коментирам…

Сирените се приближаваха, четири-пет коли най-малко. Може би още повече.

— И какво мислеше да правиш сега, Ребека, да ме отведеш до управлението, закопчан с белезници? Да покажеш на целия свят колко усърдна си била?

— Е, във всеки случай имам записано достатъчно, за да те задържа за опит за убийство.

Тя потупа вътрешния си джоб.

— Позицията ти в кралския двор, близкото сътрудничество с Ескил Стигсон и пропагандатора аф Седершьолд, всичко това ще бъде разнищено до най-малките подробности. Най-късно в края на седмицата добрият ти приятел Блек и фирмата му вече ще издишат. Същото важи и за директивата за съхранение на данни, струва ми се, ако въобще издържи дотогава…

— Разбирам… — гласът му беше сух, но все пак горчивината ясно се долавяше.

— И ако това не е достатъчно, разполагаме с всички свидетели. Манге, аз, тримата, които бяха горе в Крепостта.

Тя направи кратка пауза.

— И разбира се, най-важният, този, който наистина може да разкаже всичко за мисията, която си му възложил…

Минаха няколко секунди, докато той разбере. После поклати бавно глава.

— Брат ти — разбира се, как можах да си помисля нещо друго — усмихна се той. — Предполагам, че си убедила Рунеберг да ти помогне с маскарада долу на „Кунгсгатан“. Добрият комисар върши почти всичко, за което го помолиш, нали?

Той пое дълбока глътка въздуха, после разпери ръце.

— Поздравления, Ребека, добре изиграно. Признавам се за победен…

Гой се обърна бавно и се облегна тежко на парапета.

За няколко секунди остана съвършено неподвижен, след което се завъртя към нея и погледна нагоре към въртящия се часовник над тях.

— Гордея се с делото си, Ребека. Постигнах неща, за които хората могат само да мечтаят…

Червеният часовник се превърна в надпис и лицето му засия в зелено.

— Но никога не съм нарушавал правилата на Играта. Ти между другото запозната ли си с тях?

Тя поклати глава.

Сирените вече бяха навсякъде, отекваха между сградите и покривите около тях. Сини проблясвания се отразяваха от прозорците на съседните постройки.

— Първото и най-важното е: никога не говори на някого за Играта. Второто е, че Водача е този, у когото е властта, този, който решава кога и как приключва Играта. Всъщност няма нужда човек да знае повече…

Той хвърли последен поглед към въртящия се часовник, после стъпи с единия крак на напречната пръчка и се качи на парапета.

Тя не направи никакъв опит да му попречи.

За миг мъжът остана на ръба на парапета, балансирайки с разперени ръце.

В мига, в който часовникът завърши обиколката си и промени светлината от зелена в червена, той скочи в мрака.

Секунди по-късно тялото му разби стъкления покрив, продължи надолу към вътрешния двор на НК, преди с тежко тупване да се удари в мраморния под на петдесет метра под нея.

35. JUST ONE MORE THING…

Ребека бавно прибра оръжието си в кобура, след това вдигна термоса и чашите, преди да тръгне надолу по спираловидната стълба.

Когато стигна до покрива в основата на мачтата, извади телефона си. Лъскав и сребрист, със стъклен сензорен екран.

Той вдигна още при първия сигнал.

— Свърши ли?

— Да…

— И?

— Горе-долу както си мислехме.

— Ти окей ли си, Бека, в смисъл като се има предвид…

— Окей съм, Манге, изненадващо окей, всъщност… Отдавна не съм се чувствала така добре.

— Чудесно, радвам се да го чуя.

— Той как е?

— Бесен и с насинени гърди, но ще оцелее. Такива като HP винаги оцеляват. Отседнал е при Нора. Все още не разбирам как посмя да стреляш, имам предвид катарамата и парчето кевлар не бяха по-големи от дланта ми…

Наблизо се чуха гласове, пращене на радиостанции и тракане на ключове. Тя скочи пъргаво към следващия покрив, отвори малка врата и влезе в тъмно стълбище.

— И какво ще правим сега?

— Ти можеш да правиш каквото поискаш, Бека. Да се завърнеш към стария си живот, да срещнеш някого другиго, да си имате деца и да живеете до сто години…

— Освен ако не ти се прави нещо съвсем различно… — добави той след няколко секунди. — Нещо, което наистина да оказва влияние. Ти сама решаваш… Черно или червено?

— Нищо няма да бъде същото, нали? — каза тя.

— Това наистина ли е толкова лошо, Бека?

— Може би не…

Тя си пое дълбоко въздух.

— Слушай, Манге… или може би всъщност трябва да кажа Фарук… Как се наричаш в момента?

Тя го чу да се смее в далечината.

— Как ти се струва… Водача?

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1. A whole new [geim]?

2. Opening

3. Timeout

4. Knowledge is power

5. Ghosts from the past

6. Headgames

7. Just because you’re paranoid…

8. … it doesn’t mean they aren’t after you*

9. Guns, guards and gates…

10. Snake Eyes

11. Electric Sheep

12. Deathmatch*

13. Team Fortress*

14. Abandonware*

15. Double play

16. Quit while you’re ahead

17. Game change

18. Impossible things before breakfast

19. Being Earnest

20. A Friend

21. Time Bubbles

22. And those we’ve left behind

23. Spheres of reality

24. Corporate invasion of private memory

25. Quests

26. Game change

27. Prineville

28. Ninjas

29. Information is power

30. Under the spreading chestnut tree…

31. Point of no return

32. Insignificant bearer

33. Mastermind

34. The Red King

35. Just one more thing…

Заслуги